Kommissionens beslutning

af 2. juni 1999

om Italiens statsstøtte til virksomheden Seleco SpA

(meddelt under nummer K(1999) 1524)

(Kun den italienske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2000/536/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler, og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFORLØB

(1) Ved brev, der indgik den 30. marts 1994, anmeldte den selvstyrende region Friuli-Venezia Giulia i overensstemmelse med traktatens artikel 88, stk. 3, til Kommissionen teksten til regional lov nr. 47/94 om særlige foranstaltninger til fordel for virksomheden Seleco SpA i Pordenone (herefter benævnt "Seleco").

(2) Ved brev af 12. april 1994 og 26. juli 1994 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om yderligere oplysninger. Italien svarede ikke på brevene. Gennem dagspressen erfarede Kommissionen den 6. august 1994, at den anmeldte foranstaltning var blevet gennemført, førend Kommissionen havde udtalt sig herom. Den 18. august 1994 blev støtten derfor taget ud af registret over anmeldt støtte og indført i registret under uanmeldt støtte under nr. NN 92/94. Kommissionen havde endvidere erfaret, at selskabet Ristrutturazione Elettronica SpA (herefter benævnt "REL") delvis havde frafaldet sine fordringer over for Seleco på grundlag af en aftale, der blev indgået i 1994 om dækning af tabene i 1993.

(3) Da der ikke foreligger yderligere oplysninger fra de italienske myndigheder, og i betragtning af den tvivl, Kommissionen nærede med hensyn til, om den pågældende støtte var forenelig med fællesmarkedet, besluttede Kommissionen den 27. september 1994 at indlede proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2.

(4) Procedurens iværksættelse blev meddelt de italienske myndigheder ved brev af 10. oktober 1994. Italien fremførte sine bemærkninger ved brev af 27. marts 1995. Kommissionen opfordrede ved offentliggørelse af brevet i De Europæiske Fællesskabers Tidende(1) interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger. Dette gav anledning til nogen reaktion fra andre interesserede.

(5) Ved breve af henholdsvis 26. oktober 1994, 30. januar 1995, 19. april 1995, 7. juli 1995, 25. august 1995 og 19. november 1996 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om mere udførlige oplysninger, der ankom den 10. november 1994, den 31. marts 1995, den 27. juni 1995, den 19. december 1995, den 22. januar 1996, den 5. december 1996 og den 11. februar 1997. Den 22. november 1995 blev der afgivet yderligere forklaringer på et møde mellem repræsentanter for Kommissionen og den italienske regering.

(6) På et tidspunkt hvor Kommissionen belavede sig på at afslutte proceduren, fik den, stadig gennem pressen, kendskab til andre offentlige foranstaltninger til fordel for Seleco. Ved brev af 19. november 1996 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om mere udførlige oplysninger om disse foranstaltninger. Svarene fra de italienske myndigheder ankom den 5. december 1996 og den 11. februar 1997. Oplysningerne i disse breve fik Kommissionen til ved beslutning af 3. februar 1998 at udvide proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2, til at omfatte de nye foranstaltninger.

(7) Det brev, der underretter de italienske myndigheder om udvidelsen af proceduren, blev afsendt den 18. februar 1998. Italien fremsatte ikke bemærkninger til udvidelsen af proceduren inden for den fastsatte frist. Kommissionen opfordrede ved offentliggørelse af brevet i De Europæiske Fællesskabers Tidende(2) andre interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den pågældende støtte. Kommissionen modtog ingen bemærkninger fra andre interesserede parter.

(8) Da der ikke forelå nogen erklæringer fra de italienske myndigheder, blev der den 15. juli 1998 sendt et rykkerbrev, hvori det blev meddelt, at hvis der ikke kom noget svar, ville der blive sendt et påbud. Den 30. juli 1998 anmodede de italienske myndigheder om en yderligere frist, der udløb den 4. september 1998.

(9) Efter flere formelle og uformelle rykkerbreve meddelte de italienske myndigheder den 21. september 1998 Kommissionen, at Seleco var blevet erklæret konkurs den 17. april 1997, dvs. ti måneder inden meddelelsen om udvidelsen af proceduren. Efter at have modtaget denne meddelelse anmodede Kommissionen ved brev af 29. september 1998 de italienske myndigheder om yderligere oplysninger om afviklingen af Seleco. Da Kommissionen den 17. november 1998 kun havde modtaget ufuldstændige oplysninger, vedtog den den 2. december 1998 en beslutning om påbud(3) for at få de manglende oplysninger. De italienske myndigheders svar på påbuddet ankom til Kommissionen ved brev af 18. januar 1999. Yderligere forklaringer blev udbedt ved brev af 28. april 1999. Den italienske regerings svar ankom den 21. maj 1999.

II. BESKRIVELSE AF STØTTEN

II.1. Modtageren

(10) Selskabet Seleco med hjemsted i Pordenone (Friuli-Venezia Giulia) arbejdede på markedet for elektroniske forbrugsvarer i tre sektorer: farvefjernsynsmodtagere, dekodere til betalingsfjernsyn og varer til erhvervsmæssig brug (videoprojektorer og billedmonitorer). Som andre virksomheder i denne erhvervsgren i Italien har Seleco i de seneste ti år jævnligt modtaget offentlig støtte fra REL(4).

(11) Seleco-koncernens (herefter benævnt "koncernen") virksomhed var hovedsagelig koncentreret i Italien med forbundne selskaber på Malta, i Spanien (indtil slutningen af 1993), i Tyskland og i Nederlandene. Koncernen sælger varer overalt i EF samt i EØS-landene.

(12) Følgende tabel viser koncernens omsætning, fortjeneste og selskabskapital (fra 1993 og frem):

>TABELPOSITION>

(13) Resultaterne fra 1996 er ikke meddelt. Omsætningen i 1993 udgjordes for 75 % vedkommende af farvefjernsynsmodtagere, for 6 % vedkommende af dekodere og for 4 % vedkommende af videoprojekter.

(14) Den 17. april 1997 erklærede domstolen Seleco konkurs. Selskabets passiver var på ca. 154 mia. ITL, hvoraf kun 43 % var privilegerede fordringer. Beslutningen blev først meddelt Kommissionen den 21. september 1998 efter talrige rykkerbreve, der tog sigte på at opnå de oplysninger, der var anmodet om i forbindelse med udvidelsen af proceduren.

II.1.1. Tilførsel af ny kapital i 1994

(15) Den 31. december 1993 androg Selecos kapital 54,48 mia. ITL, og den var fordelt således på ejerne SOFIN, REL og Friulia SpA (herefter benævnt "Friulia"):

>TABELPOSITION>

(16) SOFIN SpA var et privat selskab, og Friulia er et finansieringsselskab, der er 100 % kontrolleret af regionen Friuli-Venezia Giulia, og som har til opgave at fremme den økonomiske udvikling i regionen, medens REL er et selskab, der blev oprettet i 1982, og som kontrolleres af ministeriet for industri, handel og håndværk. Selskabets formål var at omlægge forbrugerelektroniksektoren gennem oprettelse af selskaber, erhvervelse af kapitalinteresser og finansiering af selskaber, som det deltager i.

(17) Kommissionen har tidligere haft lejlighed til at udtale sig om REL's virke. Kommissionen anmodede nemlig ved beslutning af 17. januar 1984 den italienske regering om at ophæve den af REL støttede ordning for strukturomlægning af elektroniksektoren.

(18) Ved beslutning af 20. maj 1992(5) krævede Kom- missionen ved afslutningen af den procedure, der var indledt den 16. juli 1991, REL's afvikling, og den tog til efterretning, at den italienske regering havde givet tilsagn om til private aktionærer at afhænde de af REL ejede kapitalandele i sektorens virksomheder.

(19) 1993 var for Seleco-virksomheden endnu vanskeligere end de foregående år. Nettoresultatet viste nemlig et tab på 77,5 mia. ITL, der langt overstiger nettoformuen (60,6 mia. ITL). Ifølge italiensk lov skal i en sådan situation aktionærerne anmode om afvikling af selskabet eller i tilfælde af manglende afvikling om nedskrivning af dets kapital, dækning af tabene og tilførsel af ny kapital. Af årsberetningen for 1993 fremgår det, at aktionærerne valgte den første løsning, dvs. afvikling af Seleco (bestyrelsens beslutning af 1. februar 1994).

(20) Bebudelsen af denne foranstaltning vakte imidlertid stort mishag hos de ansatte, der forhindrede afviklingsprocedurens gennemførelse. Demonstrationerne fik de nationale og lokale offentlige myndigheder til at gribe ind for at få ændret aktionærernes beslutning. Af årsberetningen for 1993, der også dækker begivenhederne i de første måneder af 1994, fremgår det, at aktionærerne efter de offentlige myndigheders indgriben var blevet enige om at tilføre selskabet ny kapital efter at have udlignet tabene. Det skal anføres, at aftalen blev stadfæstet ved et direktiv fra det italienske statsråd, som senere blev meddelt selskabet.

(21) I henhold til denne aftale skulle REL dække alle tab, der oversteg selskabskapitalen, herunder de dele, der skulle have været dækket af de øvrige aktionærer, og delvis frafalde de fordringer, det havde over for Seleco (16,8 mia. ITL af 82 mia. ITL). REL gik med til dette delvise frafald, på betingelse af at de øvrige aktionærer gendannede Selecos kapital med op til 45 mia. ITL. Friulia tilførte derfor 13 mia. ITL og SOFIN 19 mia. ITL. Restbeløbet, der androg 10,5 mia. ITL, blev tegnet af en pool af fortrinsvis private banker i forhold til de fordringer, de havde over for Seleco (162 mia. ITL, dvs. 40 % af den samlede gæld).

(22) Den nye kapital var derfor fordelt som følger:

>TABELPOSITION>

II.1.2. Tilførsel af ny kapital i 1996

(23) 1994 blev lige så vanskeligt et år for selskabet som det foregående. Som følge af den forsinkede kapitaltilførsel (i slutningen af august) blev produktionsåret afbrudt i otte uger, personalet blev indskrænket med 336 medarbejdere (fra 1424 til 1088), og fem datterselskaber gik konkurs. Selskabet havde et tab på 39,2 mia. ITL.

(24) Ved udgangen af 1995 havde Seleco nye tab på 64,2 mia. ITL, der medførte en yderligere nedskrivning af selskabskapitalen (3,9 mia. ITL), hvorved den kom under det lovfæstede mindstebeløb. De dårlige resultater skyldtes et nyt afbræk i produktionen i 50 dage og den endelige lukning af tre datterselskaber, der var gået konkurs. Personalet var kommet ned på 821 ansatte.

(25) Aktionærerne befandt sig således i samme situation som i 1994. Da de på ny var tvungne til at vælge mellem afvikling af selskabet eller tilførsel af ny kapital, besluttede de at gendanne selskabskapitalen med op til 32,7 mia. ITL, medens en ny aktionær, det private selskab SOREC, tilførte de nødvendige 28,8 mia. ITL.

(26) I februar 1996 var Selecos kapital derfor sammensat således:

>TABELPOSITION>

(27) Den nye private aktionærs tilførsel var kædet sammen med et yderligere offentligt tilskud fra REL i juni samme år. Det gik ud på, at den tilbageværende gæld på 65,2 mia. ITL, som selskabet havde til REL, blev indfriet for 20 mia. ITL. Transaktionen betød for Seleco et uventet tilskud på 48,5 mia. ITL. På trods af disse to transaktioner var selskabskapitalen dog som følge af de kumulerede tab stadig under det lovfæstede mindstebeløb.

(28) Eftersom disse foranstaltninger ikke var tilstrækkelige til at sikre en lovlig videreførelse af virksomheden, var det uomgængelig nødvendigt med andre indgreb, der blev foretaget under følgende former: i) et obligationslån på 12 mia. ITL, der blev udstedt af Seleco og tegnet af en pool af fortrinsvis private banker; ii) et konvertibelt lån på 12 mia. ITL fra Friulia; iii) salg af aktierne i Seleco Multimedia srl (herefter benævnt "Multimedia") for 20 mia. ITL.

(29) Af årsberetningen for 1995, der også dækker en stor del af 1996, fremgår det, at Selecos situation på trods af kapitaltilførslen i februar 1996 og ovennævnte særlige transaktioner, fortsat var meget vanskelig. Nettoresultatet for 1996, der stadig var negativt, blev ikke meddelt Kommissionen. Den 17. april 1997 erklærede Domstolen Seleco konkurs.

II.1.3. Oprettelsen af Multimedia

(30) Selskabet Multimedia blev oprettet med en kapital på 20 mio. ITL i 1995 af Rossignolo, en privat aktionær i Seleco. I marts 1996 samlede Seleco, hvori SOREC, et privatretligt selskab, hvis eneadministrator var samme Rossignolo, havde kapitalmajoriteten (87,9 % af aktierne), sine mest lønsomme aktiviteter (monitorer og videoprojektorer) i Multimedia, samtidig med at det tilførte en kapital på 29 mia. ITL og derved blev eneejer. Multimedia blev derved til Seleco Multimedia srl. I juli 1996 solgte Seleco, 9 måneder før konkursen, 33,33 % af aktierne i Seleco Multimedia srl til Italtel (et selskab med 50 % offentlig kapital og 50 % privat kapital), som er den eneste anden italienske fabrikant, der fremstiller samme slags varer, og 33,33 % til Friulia. Salgsprisen for hver af disse aktieposter var 10 mia. ITL. De tilbageværende 33,33 % overførte Seleco til Finanziaria Elettronica srl, et skuffeselskab, som det kontrollerede direkte for 99 % vedkommende. Den aktiepost i Seleco Multimedia srl (33,33 % af kapitalen, som Seleco kontrollerede gennem selskabet Finanziaria Elettronica srl, blev solgt til det privatretlige selskab Formenti SpA på den tvangsauktion, der blev afholdt den 20. december 1997 som led i afviklingen af Seleco.

II.2. Foranstaltninger, der er omfattet af nærværende procedure

(31) De foranstaltninger, der er omfattet af nærværende procedure, er følgende:

- det delvise frafald i 1994 af de fordringer, REL havde over for Seleco (16,8 mia. ITL af 82 mia. ITL)

- omdannelse af Friulias fordring på 6 mia. ITL til aktier i Seleco samt Friulias tilførsel af ny kapital på 7 mia. ITL (af offentlig oprindelse) som led i tilførslen af ny kapital til Seleco i 1994

- deltagelse med op til 10,5 mia. ITL af en pool af fortrinsvis private banker i kapitaltilførslerne til Seleco i 1994

- indfrielsen i juli 1996 af den restgæld på 66 mia. ITL, som Seleco havde til REL, for 20 mia. ITL

- det konvertible lån på 12 mia. ITL, som i april 1996 blev bevilget af Friulia, mod sikkerhedsstillelse i Selecos fire industrivirksomheder (Seleco, Brionvega, Elbe og Tandberg) for et tidsrum af fem år til en rente på 7 %

- det konvertible obligationslån på 12 mia. ITL, der i 1996 blev bevilget af en pool af fortrinsvis private banker for et tidsrum af fire år og ti måneder til en rente på 5 %

- Friulias og Italtels erhvervelse af hver en tredjedel af aktierne i selskabet Multimedia til en pris af 10 mia. ITL.

III.1. Kommissionens tvivlsspørgsmål i forbindelse med iværksættelsen og udvidelsen af proceduren efter artikel 88, stk. 2

(32) I beslutningen af 27. september 1994, hvorved Kommissionen indledte proceduren, gav Kommissionen udtryk for, at den nærede tvivl med hensyn til, om det markedsøkonomiske investorprincip var anvendt på de offentlige støtteforanstaltninger, og om de pågældende støtteforanstaltninger var forenelige med fællesmarkedet. Kommissionens bevæggrunde for at indlede proceduren kan sammendrages som følger.

(33) Med hensyn til indgrebene i 1994 bemærkede Kommissionen, at den italienske regering gav tilsagn om at sørge for, at REL i overensstemmelse med beslutningen af 20. maj 1992 afstod sine interesser i Seleco til private aktionærer den 20. december 1995. Den konstaterede, at tilførslen af ny kapital havde bevirket, at den offentlige aktionær (REL) var blevet erstattet af en anden ligeledes offentlig aktionær (Friulia). På grundlag af de oplysninger, Kommissionen var i besiddelse af, kunne Kommissionen ikke på nogen måde fastslå, at Friulia SpA og de berørte offentlige banker skulle have trukket sig ud af Selecos kapital inden den 20. december 1995. Endvidere gjorde Kommissionen opmærksom på, at den i beslutningen af 20. maj 1992 havde anført, at den principielt vil se negativt på en hvilken som helst anden støtteforanstaltning, som de italienske myndigheder måtte påtænke at iværksætte i fremtiden i en erhvervsgren, der har modtaget støtte i så langt et tidsrum. REL's delvise afkald på sine fordringer over for Seleco svarede således til ydelse af en ny støtte til sidstnævnte, eftersom frafaldet rent faktisk gjorde det muligt for Friulia, SOFIN og bankerne at tilføre ny kapital.

(34) I betragtning af at Friulias og bankernes aktiebesiddelse var af midlertidig art, nærede Kommissionen tvivl om, dels hvorvidt investeringen var lønsom, dels hvorvidt Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder(6) var overholdt.

(35) Som led i udvidelsen af proceduren af 3. februar 1998 rejste Kommissionen spørgsmålet dels om satserne for Selecos indfrielse af den restgæld, det havde til REL, og dels om satserne for det konvertible lån, Friulia bevilgede. For den første transaktion anlagde de italienske myndigheder den betragtning, at satsen på 19 % nøje afspejlede den høje økonomiske risiko i forbindelse med selskabets (dvs. Selecos) økonomiske situation, medens de for den anden transaktion hævdede, at en sats på 7 % svarede til markedssatsen for en virksomhed, der arbejdede på samme vilkår som Seleco.

(36) Stadig som led i udvidelsen af proceduren gav Kommissionen udtryk for, at den nærede tvivl også med hensyn til, om det markedsøkonomiske investorprincip havde fundet anvendelse på Friulias og Italtels erhvervelse af de to aktieposter i selskabet Multimedia.

III.2. De italienske myndigheders holdning

(37) For så vidt angår REL's frafald af kravet om tilbagebetaling af 16 mia. ITL (af en gæld på i alt 82 mia. ITL) hævder de italienske myndigheder, at transaktionen er i overensstemmelse med det markedsøkonomiske investorprincip.

(38) På grundlag af Kommissionens beslutning af 20. maj 1992 var REL nemlig forpligtet til at udtræde af Selecos kapital. Ifølge italiensk lov var REL, der siden den 9. december 1992 havde været under afvikling, desuden kun forpligtet til at betale sin gæld og til at søge at inddrive så mange som muligt af de fordringer, det havde over for andre selskaber i elektroniksektoren. Som følge af de særligt ugunstige resultater i 1993 måtte REL, ligesom de øvrige aktionærer, nu vælge mellem at fremkalde Selecos konkurs eller sikre selskabets videreførelse. Under hensyn til ovennævnte kommissionsbeslutning kunne REL ikke deltage i tilførslerne af ny kapital, men kun i dækningen af Selecos tab i 1993, hvilket skete ved at frafalde en del af selskabets fordringer. Denne løsning gjorde det muligt at inddrive så mange som muligt af fordringerne.

(39) Ifølge de italienske myndigheder frafaldt REL desuden ikke sine fordringer uden en modydelse fra de øvrige aktionærer, der nemlig havde givet tilsagn om at tegne sig for en kapitaltilførsel på op til 45 mia. ITL og om senere til REL at tilbagebetale restgælden (65,2 mia. ITL).

(40) Friulias andel i kapitaltilførslen til Seleco i 1994 androg 13 mia. ITL, hvoraf 6 mia. ITL bestod i omdannelsen til aktier af et lån på samme beløb og ny kapital på 7 mia. ITL. De italienske myndigheder begrunder denne transaktion med faren for, at lånet ikke kunne indfries i sin helhed i tilfælde af Selecos konkurs. For at finde ud af om investeringen var lønsom, og hvorledes Selecos økonomiske udvikling havde været mellem 1994 og 1998, havde Friulia bestilt en undersøgelse hos en uafhængig konsulent (Peat Marwick). På grundlag af de foreliggende oplysninger sluttede Friulia, at virksomhedens vilkår ville blive bedre takket være den omstruktureringsplan, den private aktionær havde udarbejdet for tidsrummet 1993-1996. De italienske myndigheder hævder derfor, at Friulia skulle have udvist samme adfærd som en privat investor, og understreger desuden, at Selecos private aktionær (SOFIN) var rede til at geninvestere i selskabet, idet denne var overbevist om selskabets økonomiske og finansielle lønsomhed.

(41) I tilførslen af kapital til Seleco deltog også med op til 10,5 mia. ITL en pool af fortrinsvis private banker, der ifølge de italienske myndigheder var overbeviste om selskabets økonomiske og finansielle lønsomhed på kort sigt.

(42) Det konvertible lån på 12 mia. ITL til en rente på 7 % om året, der blev bevilget af Friulia den 19. april 1996, er garanteret ved pant i de fire industrivirksomheder, Seleco SpA ejer (Seleco, Brionvega, Elbe og Tandberg). De italienske myndigheder hævder, at lånet er yderst berettiget, eftersom en pool af fortrinsvis private banker til fordel for Seleco havde tegnet et konvertibelt obligationslån på samme beløb til en rente på 5 %.

(43) Selecos indfrielse i juni 1996 af restgælden på 66 mia. ITL til REL til en pris på 20 mia. ITL begrunder de italienske myndigheder med anvendelsen af en kalkulationsrente på 19 %. Denne rente opnås ved til en grundrente på 13-14 % svarende til den sats, bankerne dengang anvendte for lån med pant i fast ejendom og for finansieringer på mellemlang sigt med tilsvarende sikkerhedsstillelser, at tilføje en afvigelse på 5-7 %, der afspejler Seleco-koncernens vanskeligheder og vanskelighederne på det marked, hvor selskabet arbejdede.

(44) Med hensyn til arten af den beslutning, Italtel traf, om at erhverve 33,33 % af aktierne i Multimedia hævder de italienske myndigheder, at beslutningen ikke kunne vedtages uden udtrykkelig godkendelse af den private aktionær i selskabet (Siemens AG).

(45) De italienske myndigheder har meddelt, at SOREC, der ejer 87 % af aktierne i Seleco efter kapitaltilførslen i 1996, er et privatretligt selskab. Det skal bemærkes, at selskabet siden den 28. juli 1997 er under frivillig afvikling.

(46) Den for 1993-1996 udarbejdede omstruktureringsplans forlis skyldes angiveligt blandt andet den vanskelige situation på forbrugerelektronikmarkedet, hvor selskabet arbejdede.

(47) Seleco oprettede angiveligt Multimedia først og fremmest for at blive forbundet med den eneste anden italienske producent af samme slags varer (videoprojektorer, monitorer og dekodere), nemlig Italtel, og for derved at kunne udnytte sammenlægningen med den tekniske knowhow og den kundekreds, Seleco havde på dette marked. For det andet gjorde salget af aktierne i Multimedia det muligt for Seleco at skaffe sig en del af den likviditet, som var nødvendig for at dække tabene i 1995.

(48) Selecos konkurs indtraf i begyndelsen af 1997. Dets gæld er på ca. 154 mia. ITL, hvoraf 43 % er privilegerede fordringer. De fordringshavere, der fik adgang til en foreløbig delvis fordeling af aktiver på 40 mia. ITL, der blev foretaget inden udgangen af 1998, bestod af de ansatte, der modtog 28,2 mia. ITL. Medio Credito (en offentligretlig bank), der modtog 8,5 mia. ITL tillige med 1 mia. ITL i renter, samt Banca Antoniana (en privatretlig bank), der modtog 1,1 mia. ITL, var begge privilegerede fordringshavere.

(49) Endelig har kurator forsøgt at få tilbagekaldt indfrielsen af den restgæld på 65,2 mia. ITL, som Seleco havde til REL, til en pris på 20 mia. ITL. Domstolen har ophævet privilegeringen af Friulias fordring på 13 mia. ITL over for Seleco. Friulia har modtaget 1 mia. ITL til dækning af det mistede pant i Selecos fire industrivirksomheder, som det havde fået stillet som sikkerhed.

IV. VURDERING AF STØTTEN

(50) I henhold til traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, er bortset fra de i traktaten hjemlede undtagelser statsstøtte, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.

(51) Af nedenstående årsager finder Kommissionen, at en del af de foranstaltninger, der er omfattet af nærværende procedure, udgør statsstøtte, som er uforenelig med traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Der er nemlig tale om foranstaltninger, der er finansieret ved hjælp af statsmidler, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, idet de udgør en økonomisk fordel, som andre fabrikanter ikke har haft. Fordelen har gjort det muligt for den begunstigede kunstigt at overleve på markedet uden at afholde en betydelig del af de nødvendige udgifter. De pågældende foranstaltninger påvirker også samhandelen mellem medlemsstaterne, eftersom den begunstigede virksomhed var forbundet med virksomheder i mange medlemsstater, og dens produktion ligeledes var beregnet på andre EØS-lande.

(52) Efter flere års vækst indledtes der i 1992 i den europæiske forbrugerelektroniksektor et fald. Forbruget var dalet med 4 mia. ECU og produktionen med 2,5 mia. ECU. Antallet af beskæftigede var faldet meget mere end i forarbejdningssektoren, medens lønudgifterne var steget uforholdsmæssigt meget set på baggrund af produktivitetsstigningen (44 % mere pr. ansat i forhold til en produktivitetsstigning på 33 %)(7).

(53) Den økonomiske afmatning bevirkede en langsommere vækst, en skærpet konkurrence og et mærkbart prisfald. Dette skabte et overskudsmarked, eftersom prisfaldet havde fremmet udbredelsen af elektroniske produkter. Ifølge "Panorama of EU Industry" kunne efterspørgslen i 1994 opdeles i to afdelinger: den øverste og den nederste del af markedet. De forhold, der for den første afdeling førte til succes, blev pris, service og distributionskvalitet, og for den anden forbedring af det forretningsmæssige anpræg og udvidelse af distributionsnettene til fordel for de store varehuse.

(54) 1993 var det andet år med nedgang for det italienske forbrugerelektronikmarked(8) (- 11,6 % af salget udtrykt i løbende priser). Denne nedgang havde samme årsager som dem, der lå bag den europæiske nedgang, men prisfaldet havde været hurtigere end i de andre medlemsstater. På det italienske marked investerede Selecos konkurrenter meget mere i reklamer og i F & U, og nogle af dem (Thomson, Grundig og Blaupunkt) havde endog kastet nye produkter på markedet. Distributionen foregik hovedsagelig gennem mindre forretninger, men som andetsteds i Europa var de store varehuse på vej til at blive det vigtigste salgsnet.

(55) Ifølge "Panorama of EU Industry" fra 1994 var udsigterne for de følgende år (1994-1997) stadig meget dårlige. På kort sigt stræbte de erhvervsdrivende efter prisnedsættelser og rationalisering af produktionen, efter forbedring af kvaliteten af de bestående produkter og efter markedsføring af nye produkter. På lang sigt bestod vinderstrategien i at samle bestræbelserne om forsknings- og udviklingssektoren.

(56) Udsigterne for det italienske marked var de samme. Det fremgår af læsning af "Euromonitor" fra februar 1994, at den italienske økonomi fortsat ville svækkes, og at den økonomiske afmatning ville få virkninger i hele 1994. Stadig ifølge "Euromonitor" fra februar 1994 var udsigterne i Italien i fjernsynsmodtagersektoren for vækst i faste priser følgende:

>TABELPOSITION>

(57) Den pågældende støtte blev ikke ydet på grundlag af en af Kommissionen godkendt ordning, og i strid med artikel 88, stk. 3, blev den ydet uden forudgående anmeldelse. Der er derfor tale om ulovlig støtte. Det samme gælder Friulias tilførsel på 13 mia. ITL i forbindelse med kapitaltilførslerne til Seleco i 1994, der, om end de var anmeldte, blev foretaget, inden Kommissionen havde udtalt sig herom.

(58) Da der er tale om overførsler af offentlige midler, må Kommissionen undersøge, om de offentlige myndigheder har udvist samme adfærd som en privat investor, der arbejder på sædvanlige markedsøkonomiske vilkår.

(59) I overensstemmelse med Fællesskabets retningslinjer for statens kapitalindskud(9) udgør offentlige myndigheders erhvervelse af kapitalinteresser i en virksomhed i almindelighed ikke statsstøtte, dersom kapitaltilførslen finder sted på betingelser, der ville være acceptable for en privat investor, der driver virksomhed på normale markedsøkonomiske vilkår (punkt 3.2). I overensstemmelse med dette princip gør en undersøgelse af virksomhedens finansielle situation og af udsigterne til et normalt afkast på sigt det muligt at fastslå, om det offentlige indgreb udgør statsstøtte eller ej.

IV.1. REL's delvise frafald af fordringerne i 1994

(60) I 1994 frafaldt REL en del af fordringerne over for Seleco (16,8 mia. ITL af 82 mia. ITL) for at gøre det muligt for virksomheden at fortsætte. Ifølge de italienske myndigheder bevarede REL på denne måde de fleste af sine fordringer, som det ville kunne inddrive senere, når Selecos finansielle situation var blevet bedre.

(61) Kommissionen kan dog konstatere, at Selecos aktionærer, hvoraf den vigtigste var REL, som det fremgår af selskabets årsregnskaber for 1993, i begyndelsen af 1994 havde besluttet at afvikle selskabet som følge af regnskabsårets dårlige resultater. Tabene var nemlig halvanden gang større end selskabskapitalen. Stadig ifølge nævnte årsregnskaber blev beslutningen om at afvikle Seleco som følge af de ansattes aktioner og det deraf følgende indgreb fra de offentlige myndigheders side, blandt andet fra ministerpræsidenten, der tog sigte på at få aktionærerne til at ændre deres beslutning, ikke gennemført. Som følge af indgrebet foretog aktionærerne i modsætning til deres første beslutning en ny kapitaltilførsel til Seleco, og REL dækkede selskabets tab ved at frafalde en del af fordringerne over for selskabet (16,8 mia. ITL af 82 mia. ITL).

(62) De italienske myndigheders påstand om, at REL som enhver anden privat fordringshaver havde grebet ind for at redde størstedelen af fordringerne over for selskabet, kan derfor ikke godtages af Kommissionen. Uanset om det ifølge italiensk lov var tilladt aktionærerne at undgå afviklingen og tilføre selskabet ny kapital og således dække tabene, er det åbenbart, at uden de italienske myndigheders politiske indgriben og det deraf følgende styrkede indgreb fra REL, ville de øvrige aktionærer ikke på ny have investeret i et selskab, der, på trods af at det havde fået offentlig støtte i over ti år, havde haft negative resultater i hele dette tidsrum (bortset fra en meget ringe fortjeneste i årene 1991 og 1992). Den beslutning om at afvikle selskabet, der i 1994 blev truffet af alle aktionærerne, herunder REL, den vigtigste aktion (59 %) på dette tidspunkt, kan udelukkende forklares ved, at aktionærerne, der var de bedst egnede til at udtale sig om deres selskabs virkelige situation, var overbeviste om, at Selecos overlevelse for dem ville blive langt dyrere end en endelig afvikling, og at selskabet under alle omstændigheder ikke ville give noget afkast på lang sigt. Især for REL, som fra regnskabsåret 1994 skulle træde ud af selskabets kapital, og som på det tidspunkt var Selecos største fordringshaver, måtte en afvikling af selskabet formodes at sikre inddrivelsen af de fleste af fordringerne.

(63) På grundlag af ovenstående betragtninger må det derfor konkluderes, at REL's transaktion i 1994, der blev gennemført på trods af de oprindelige hensigter, og som bestod i delvis frafald af fordringerne (16,8 mia. ITL af 82 mia. ITL), samt transaktionen i 1996, der bestod i indfrielse af restgælden på 65,2 mia. ITL til en pris på 20 mia. ITL, er en så godt som umiddelbar følge af de politiske myndigheders indgriben i 1994, der havde til formål for enhver pris at hindre Selecos afvikling. På disse betingelser svarer REL's indvilgelse i 1994 i at give afkald på 16,8 mia. ITL og vente indtil 2015 med at inddrive forskellen til et frafald af hele fordringen (82 mia. ITL) og følgelig til en støtte af samme størrelse. REL's adfærd er nemlig ikke blot ikke i overensstemmelse med det markedsøkonomiske investorprincip, men den skal i overensstemmelse med Fællesskabets retningslinjer for tilførsel af kapital fra staten (punkt 3.3) uden videre betragtes som statsstøtte, eftersom virksomhedens finansielle situation og gældens størrelse var af en sådan art, at de øvrige (private eller offentlige) investorer i Seleco ikke var rede til på ny at investere i selskabet. De øvrige investorers (37 % private investorer) beslutning om at tilføre selskabet ny kapital, så snart REL havde dækket tabene, hvilket også de ellers var forpligtet til, ændrer ikke ovennævnte konklusioner(10). Kommissionen finder, at tilførslen af kapital til Seleco i 1994 ikke ville være sket uden REL's forudgående tilsagn om at dække alle tabene gennem nævnte delvise frafald af fordringerne over for selskabet. Dette svarer til at give fuldstændigt afkald på nævnte fordringer i betragtning af den overvældende sandsynlighed for, at selskabet snarest ville blive endeligt afviklet, hvilket skete tre år efter. At REL siden, i 1996, forsøgte at inddrive en del af de tilbageværende fordringer (20 mia. ITL af 65,2 mia. ITL), hvilket kurator har forsøgt at få tilbagekaldt i henhold til artikel 67 i kongeligt dekret nr. 267 af 16. marts 1942(11) (herefter benævnt "konkursloven"), eftersom REL på tidspunktet for aftalen nødvendigvis måtte vide, at Seleco var insolvent, bekræfter kun, at Kommissionens holdning hertil er velbegrundet.

IV.2. Konverteringen af en fordring til aktier i Seleco og Friulias kapitaltilførsel i 1994

(64) Som led i kapitaltilførslerne til Seleco i 1994 konverterede Friulia det femårige lån på 6 mia. ITL til en rente på 9,55 % til aktier, og det tilførte yderligere 7 mia. ITL. Som følge af disse foranstaltninger blev Friulia aktionær i Seleco med deltagelse i kapitalen på 28,8 % i forhold til de tidligere 3,7 %. De italienske myndigheder begrunder indgrebet ved at henvise til det markedsøkonomiske investorprincip. På den ene side skulle Friulia have handlet for at sikre tilbagebetalingen af fordringen, der til forskel fra REL's fordring var garanteret for 3 mia. ITL af den privatretlige bank Friulia, der på sin side var garanteret for 2 mia. ITL af Seleco. På den anden side var Friulia ud fra en undersøgelse af omstruktureringsplanen (1993-1996), der blev foretaget af en uafhængig sagkyndig, overbevist om, at investeringen var lønsom. De italienske myndigheder hævder derfor, at Friulias adfærd var forsvarlig, eftersom den private aktionær på ny var rede til at investere 19 mia. ITL i Seleco.

(65) Kommissionen anlægger den betragtning, at dens konklusioner med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt REL's delvise frafald af fordringerne over Seleco var statsstøtte, også gælder for Friulias indgreb. Friulia var blandt Selecos aktionærer, som ifølge årsberetningen for 1993 havde besluttet at lade selskabet afvikle. Endvidere var Friulia også fordringshaver over for Seleco, men i modsætning til REL havde den sikkerhedsstillelse. I tilfælde af afvikling ville Friulia have fået tilbagebetalt en forholdsvis større del af sin fordring end REL. Påstanden om, at der var tale om at redde en bestående fordring, kan derfor ikke godtages af Kommissionen.

(66) Som angivet i forbindelse med procedurens iværksættelse var Friulias deltagelse af midlertidig art. Endvidere var Friulias købspris for aktierne aftalt med SOFIN, og den var ifølge de italienske myndigheder uafhængig af udsving i værdien af og antallet af aktier, der blev købt af Friulia. Det aftalte afkast svarede til Friulias købspris med en kalkulationsrente på 75 % af finansministeriets gennemsnitlige referencesats forhøjet med 1 %. I overensstemmelse med punkt 3.3 i Fællesskabets retningslinjer for kapitaltilførsel fra staten er der uden videre tale om statsstøtte, når erhvervelsen af kapitalinteresser er en midlertidig foranstaltning, hvor varigheden og købsprisen er fastsat på forhånd, således at kapitalindskyderens afkast bliver betydeligt mindre, end hvad han ville have kunnet forvente af en investering for et tilsvarende tidsrum på kapitalmarkedet. Under nærværende procedure har de italienske myndigheder på intet tidspunkt hævdet eller påvist, at afkastet af Friulias deltagelse lå over eller var lig med det, selskabet ville have kunnet forvente ved en investering af samme varighed på kapitalmarkedet. Heraf følger, at denne kapitaldeltagelse udgør statsstøtte.

IV.2.1. Kommissionens vurdering af Friulias bestilte undersøgelse og af Selecos omstruktureringsplan for tidsrummet 1993-1996

(67) Kommissionen finder, at den allerede har påvist, at Friulias deltagelse i kapitaltilførslen til Seleco i 1994 ikke er i overensstemmelse med det markedsøkonomiske investorprincip. Dog må den også tage de italienske myndigheders argument i betragtning, ifølge hvilket Friulia, som enhver privat investor, var overbevist om investeringens lønsomhed. Selskabet havde nemlig bestilt en undersøgelse af Selecos omstruktureringsplan, og det havde besluttet at gå ind i kapitaltilførselstransaktionen på grundlag af den vurdering, den havde foretaget af virksomhedens levedygtighed.

(68) Omstruktureringsplanen for 1993-1996 er den anden siden begyndelsen af 1990'erne. Den første plan for 1990-1993 forudsatte en tilbagevenden til en situation med betydelig fortjeneste i 1993. På grundlag af en kapitaltilførsel på 45 mia. ITL forudsatte den anden plan en genvinding af lønsomheden fra 1995, dvs. efter at de tilbageværende omstruktureringsudgifter var blevet opsuget i løbet af 1994. De store handlingslinjer i denne plan var: koncentration af fremstillingsprocessen, nedskæring af udgifterne, omlægning og nedskæring af personalet samt investering i forskning og udvikling. Planen forudsatte i almindelighed en nedskæring på 20 % af produktionen af farvefjernsynsmodtagere og en øgning på 75 % af produktionen af dekodere (der skulle sælges på andre europæiske markeder) og på 33 % af produktionen af monitorer og videoprojektorer (der skulle sælges på markeder uden for Europa, bl.a. USA og Kina). Endvidere regnedes der i planen med nedskæring på 267 i antallet af ansatte i Pordenone.

(69) På begæring af Friulia blev denne omstruktureringsplan undersøgt af en uafhængig sagkyndig (KPMG Peat Marwick Corporate Finance), der konkluderede, at Selecos omstruktureringsplan var alt for ambitiøs såvel ud fra virksomhedens situation som ud fra selve planens forudsætninger.

(70) Den pågældende undersøgelse viser desuden, at Selecos forretningsmæssige, økonomiske og finansielle struktur led af omfattende strukturelle svagheder. I denne stærkt arbejdskraftkrævende erhvervsgren var først og fremmest virksomhedens beskæftigelsesstruktur utilpasset, eftersom der var for mange ledere i forhold til arbejdere, hvilket først og fremmest skyldtes koncernens indviklede struktur (ti datterselskaber i drift og seks under afvikling).

(71) Selskabet havde ikke held til at gennemføre sine forsknings- og udviklingstiltag i en erhvervsgren, hvor sådanne er af grundlæggende betydning for at sikre virksomhedens overlevelse. For eksempel havde virksomheden i over to år ikke kunnet skabe nye kabinetter til fjernsynsmodtagere, på trods af at det var uomgåeligt nødvendigt jævnligt at forny denne del af varen. I undersøgelsen understreges det, at Seleco ikke havde udviklet nogen strategi for projekterings- og markedsføringsfasen for de nye produkter. Hertil kommer, at selskabet var fuldstændig afhængigt af de øvrige store fabrikanter i sektoren med hensyn til basiskomponenter for produkterne, hvilket bevirkede, at det var meget udsat for såvel svingninger i produktionen som finansielle svingninger.

(72) Det fremgik af undersøgelsen, at REL's stærke indflydelse på koncernens finansiering, særlig i årene fra 1991 (52 % af den finansielle position afhang af lån fra REL) til 1993 (42 %). REL's finansieringer var præget af yderst lave omkostninger, der lå langt under markedsrenterne. Det er derfor et spørgsmål, hvilke følger REL's forudselige frigørelse fra forpligtelserne over for Seleco ville have fået, og om selskabet ville have kunnet benytte sig af kapitalmarkedet til at dække sine finansielle behov.

(73) Forudsætningerne for planen tog ikke hensyn til koncernens svage punkter. Først og fremmest påregnedes der i planen et fald i fremstillingsomkostningerne, hvilket forudsatte en nedskæring af lønudgifterne. I undersøgelsen understreges det, at Seleco i slutning af 1993 havde skåret ned på lønudgifterne ved at benytte sig af Cassa Integrazione Guadagni (en løntilskudsfond). Planen forudsatte, at der fremtidig anvendtes samme strategi (solidaritetsaftaler). Sådanne forudsætninger var ikke virkelighedsnære, eftersom Seleco tog det for givet, at sådanne aftaler ville blive indgået på nationalt plan, hvilket ifølge undersøgelsen var ganske usandsynligt.

(74) Koncernens strategi tog sigte på at forbedre selskabets renommé, der var blevet dårligt som følge af de foregående års forværrede resultater. Disse investeringer havde et strategisk præg, eftersom udskiftningen af distributionskanalen til fordel for de store varehuse ikke kunne forbedre forbrugernes opfattelse af produkterne. Forbrugerne havde altid vist, at de værdsatte den gode service, de fik, takket være distributionen i specialforretningerne. I undersøgelsen understreges det, at det ville have været nødvendigt med uhyre store investeringer i reklame, der næppe ville have givet umiddelbare resultater.

(75) Planens succes afhang således af, hvor omfattende finansielle midler der blev givet tilsagn om, og af ydre forhold, som selskabet ikke havde nogen kontrol over, såsom de store varehuses magtstilling med hensyn til indgåelse af aftaler, samt anvendelsen af solidaritetsaftaler.

(76) Som konklusion anførte undersøgelsen følgende:

- forudsætningerne for indgåelse af et større antal salgsaftaler tillige med en forhøjelse på 8 % af priserne fra anden halvdel af 1994, var uden grundlag

- Seleco havde ikke midler til at markedsføre sin vare som et teknologi- og kvalitetsprodukt

- forudsætningen i forbindelse med prisforhøjelsen tog ikke hensyn til de store varehuses magtstilling med hensyn til indgåelse af aftaler og dermed til den yderligere nedskæring af Selecos fortjeneste, som altid havde været det svage punkt. Selecos fastholdelse af mellemhøje priser havde aldrig gjort det muligt for selskabet at hævde sig hverken med hensyn til fortjeneste (høje priser) eller omfang (utilstrækkelige markedsandele)

- udviklingen af Selecos eneste virkelig lønsomme sektor (varer til erhvervsmæssig brug), hvor der påregnedes en stigning på 21 % i 1995, stod i fare for at blive bremset af koncernens finansielle krise.

(77) Kommissionen kan konstatere, at Selecos strategi ikke passede til situationen. I 1994 måtte man satse på et af de to yderafsnit af produktionen, meget højt eller meget lavt, og i overensstemmelse med varen vælge det bedst egnede distributionsnet. Seleco, der fremstillede varer i den nederste ende af mellemafsnittet, ønskede at konkurrere med produkter i det højeste afsnit af markedet i de store varehuse. Dette havde ingen forretningsmæssig berettigelse, eftersom selskabets varer ikke adskilte sig fra konkurrenternes og kun vanskeligt ville have kunnet tiltrække kundernes opmærksomhed, når der ikke blev gjort noget særligt ud af dem som netop i specialforretningerne.

(78) Selecos strategi havde forkerte forudsætninger med hensyn til prisudviklingen. Alle undersøgelser, herunder den, Friulia bestilte, var enige om, at en sådan vækst var umulig, og viser tværtimod, at priserne fortsat ville være faldet indtil årets udgang for derefter på ny at stige til et lidt lavere niveau end det i planen angivne (2 %). For at kunne opsuge de tilbageværende omstruktureringsomkostninger i 1994, således som det var forudsat i planen, ville det have været nødvendigt med en klækkelig omsætningsstigning, som ikke kunne forventes i betragtning af Selecos fortid og fremtidsudsigter samt det marked, hvor selskabet arbejdede.

(79) På grundlag af ovenstående betragtninger kan det udledes, at uanset om Seleco havde haft midlerne til at nå de i planen fastsatte mål, ville det have krævet langt mere tid end fastsat. Under hensyn til de påregnede resultater ville det endvidere have været nødvendigt, at aktionærerne tilførte yderligere kapital. Der er intet, som viser (hvilket de italienske myndigheder heller ikke har hævdet), at Seleco havde de nødvendige midler til at overleve i tidsrummet for planens gennemførelse. Den af Friulia bestilte undersøgelse udtaler sig ikke engang herom.

(80) Det samme gælder også for budgettet, eftersom forretningsplanen hvilede på forudsætninger, der ikke holdt stik, og på strategier, der ikke var formålstjenlige.

(81) Kommissionen finder, at den af Friulia bestilte undersøgelse var formålstjenlig og fornuftig, og at den sagkyndige på grundlag af omstruktureringsplanen og markedsvilkårene og -udsigterne har draget de rette konklusioner med hensyn til virksomhedens lønsomhed. Kommissionen kan konstatere, at undersøgelsens lødighed også gælder den vurdering, den når frem til.

(82) Selskabets udvikling i de følgende to år bekræfter vurderingen. Over halvdelen af Selecos produktion af farvefjernsynsmodtagere og dekodere blev ikke afsat, og den eneste vækstsektor var sektoren for monitorer og videoprojektorer.

(83) På baggrund heraf konkluderer Kommissionen, at Friulia ikke af sin investering kunne forvente et afkast, der kunne godtages af en privat investor, der arbejder på sædvanlige markedsøkonomiske vilkår. Friulias tilførsel af 13 mia. ITL til Selecos kapital udgør derfor i sin helhed statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1.

IV.3. De offentlige bankers indgreb i 1994

(84) En pool af fortrinsvis private banker havde med højst 10,5 mia. ITL deltaget i kapitaltilførslen til Seleco. I aftalen mellem nævnte banker og Selecos gamle aktionærer bekræftes det klart, at bankernes indgreb var klart supplerende. Bankerne var nemlig gået med til at deltage i Selecos kapital efter at have fået fast tilsagn fra Selecos gamle aktionærer (REL, SOFIN og Friulia) om, at det foregående regnskabsårs tab skulle udlignes af REL, og at de øvrige aktionærer skulle tilføre 35 mia. ITL. Bankerne gik endvidere med til i forhold til deres fordringer at genforhandle tilbagebetalingen af Selecos gæld.

(85) Eftersom de forskellige banker, såvel offentlige som private, tegnede sig for en kapitalforøgelse i forhold til deres fordringer over for Seleco (fordringer på 162 mia. ITL eller ca. 40 % af selskabets samlede gæld pr. 31. december 1993), slutter Kommissionen, at deres indgreb var uundgåeligt og navnlig tog sigte på at redde nævnte fordringer. Det må derfor konkluderes, at bankernes indgreb ikke falder inden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 87, stk. 1.

IV.4. Indfrielsen af den tilbageværende gæld til REL i 1996

(86) I 1996 indfriede Seleco den tilbageværende gæld til REL på 65,2 mia. ITL til en pris på 20 mia. ITL.

(87) En analyse af denne transaktion i lyset af dennes iboende egenskaber kunne føre til den slutning, at Selecos fordel svarer til forskellen mellem den valgte kalkulationssats for gælden (19 %), der som hævdet i forbindelse med udvidelsen af proceduren tager hensyn til risikoen to gange, og den sats, som ville være blevet valgt af en privat investor, dvs. den reelle markedssats forhøjet med et rimeligt risikotillæg. Af de i punkt IV.1 anførte årsager finder Kommissionen dog, at denne anden transaktion blot er en videreførelse i tiden af den første, og at den er lige så uforenelig med det markedsøkonomiske investorprincip.

(88) Under alle omstændigheder kan Kommissionen konstatere, at forfaldsåret (2015) for den tilbageværende gæld (65,2 mia. ITL) og det tidspunkt, hvor gælden blev indfriet, nemlig ti måneder før Selecos konkurs, fik kurator til at forsøge at få tilbagekaldt transaktionen (på grundlag af konkurslovens artikel 67), eftersom han var overbevist om, at REL, der havde været aktionær i 1994, i 1996 ikke kunne være uvidende om, at selskabet var insolvent.

(89) Derfor og på grundlag af betragtningerne i punkt IV.1 må alle REL's fordringer (de uinddrevne eller de for domstolen indbragte) over for Seleco betragtes som statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1.

IV.5. Det konvertible lån, der blev bevilget af Friulia i 1996

(90) Det pågældende lån var på 12 mia. ITL over fem år til en rente på 7 %. Fire industrivirksomheder, der ejedes af Seleco, blev stillet som sikkerhed for Friulia. De italienske myndigheder hævder, at Friulia udviste en adfærd som en privat investor, eftersom en pool af fortrinsvis private banker sandsynligvis samme år - de italienske myndigheder har aldrig nærmere angivet tidspunktet for bankernes indgreb - bevilgede Seleco et obligationslån på 12 mia. ITL til en rente på 5 %.

(91) Kommissionen finder ikke, at sammenligningen mellem Friulias adfærd og bankernes adfærd er relevant. For det første havde de banker, der erhvervede Selecos obligationer, i modsætning til det regionale udviklingsselskab Friulia, fordringer på 20,5 mia. ITL over for Seleco, hvoraf kun en mindre del var garanterede. Friulia havde derimod ingen fordringer over for Seleco. For det andet er lånet anderledes (de italienske myndigheder har aldrig påvist det modsatte); i bankernes tilfælde er der tale om et obligationslån, medens der i Friulias er tale om et konvertibelt lån. I den forbindelse skal Kommissionen bemærke, at når et selskab, der er gået konkurs, afvikles, skal ifølge italiensk lov gæld i forbindelse med et obligationslån indfries før de øvrige simple fordringer. Havde Friulia desuden opnået sikkerhedsstillelse for lånet, ville disse være blevet ophævet af dommeren, fordi man som fastsat i konkurslovens artikel 67 kunne påvise, at Friulia et år før Selecos konkurs var klar over, at selskabet var insolvent. I modsætning til Friulia trådte bankerne til for at redde deres fordringer, og fordi der var foretaget offentlige indgreb (REL og Friulia) af langt større omfang (60,5 mia. ITL mod 12 mia. ITL).

(92) Kommissionen nærer desuden tvivl om, hvorvidt sikkerhedsstillelserne var passende. Som det fremgår af den af Friulia i 1994 bestilte undersøgelse (se punkt IV.2.1), var Selecos renommé i de seneste år blevet så dårligt, at kun investeringer i meget omfattende reklamevirksomhed ville have kunnet forbedre det på længere sigt. At Selecos industrivirksomheder nu var af ringe værdi på markedet, bekræftes af den pris, tre af disse (herunder ikke Elbe) blev solgt til, da de forskellige virksomheder blev afstået under selskabets afvikling: lidt over 1 mia. ITL. Selv om Kommissionen ikke kan bygge sine konklusioner på senere analyser, kan den dog konstatere, at selv om nævnte virksomheders bogføringsværdi er langt højere, synes deres virkelige værdi at ligge betydeligt under de 12 mia. ITL, der blev lånt. Rentesatsen burde derfor have taget hensyn til ikke blot Selecos vanskelige situation (risikotillæg), men også til at selskabets reelle sikkerhedsstillelser var utilstrækkelige.

(93) Desuden skal Kommissionen bemærke, at markedsrenten den gang for et lån svarende til det af Friulia bevilgede ifølge oplysningerne fra de italienske myndigheder svingede mellem 13 % og 14 %. Da de italienske myndigheder begrundede kalkulationsrenten for Selecos indfrielsestransaktion i 1996 vedrørende restgælden over for REL, bekræftede de, at satsen på 19 % var fremkommet ved sammenlægning af en grundsats på 13-14 %, der i 1996 blev anvendt på mellemfristede finansieringer med passende sikkerhedsstillelser, og et risikotillæg på 5-7 %, der afspejlede selskabets situation. Kommissionen konkluderer derfor, at den af Friulia anvendte rente ikke svarer til markedsrenten.

(94) Kommissionen skal endvidere anføre, at Friulia ikke har handlet som en privat investor. Som det klart fremgår af dommerens ophævelse af sikkerhedsstillelsen, var Friulia på tidspunktet for bevillingen af lånet og under hensyntagen til Selecos finansielle situation helt klar over, at investeringen aldrig ville blive lønsom. Kommissionen konstaterer desuden, at Friulia, der var aktionær i Seleco, på tidspunktet for bevillingen af nævnte lån ikke kunne være uvidende om, at Selecos eneste lønsomme virksomhedsformer allerede var overført til Multimedia en måned før. Yderligere købte Friulia tre måneder efter bevillingen af nævnte lån en tredjedel af aktierne i Multimedia.

(95) Heraf følger, at en privat investor aldrig ville have ydet det pågældende lån, og at hele beløbet på 12 mia. ITL derfor udgør statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1.

IV.6. Det obligationslån, der i 1996 blev bevilget af en pool af banker

(96) I 1996 bevilgede en pool af fortrinsvis private banker (71 %) et konvertibelt obligationslån til en rente på 5 %. Da der er tale om fortrinsvis private banker, hvis adfærd falder uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 87, stk. 1, og da de offentlige banker, der var i mindretal, anvendte samme vilkår som de private deltagere i poolen, må det konkluderes, at bankernes indgreb ikke falder inden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 87, stk. 1. Kommissionen kan desuden konstatere, at de banker, der deltog i poolen, på tidspunktet for konkursen havde fordringer over for Seleco til en værdi af 20,5 mia. ITL, og det må derfor erkendes, at deres indgreb var tvunget, og at hovedformålet var at redde nævnte fordringer.

IV.7. Friulias og Italtels investering i Multimedia

(97) I betragtning af de betingelser, hvorunder Multimedia blev oprettet, indeholder Italtels (der måtte opnå samtykke fra sin private aktionær, Siemens, for at kunne erhverve nævnte andel i Multimedia) og Friulias investeringer ikke i sig selv elementer af statsstøtte, som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1. Der er nemlig tale om deltagelse i en virksomhed, der skulle arbejde i en særlig dynamisk og medrivende branche, således som det fremgår af punkt II.1.3.

V. SPØRGSMÅLET OM, HVORVIDT STØTTEN ER FORENELIG MED FÆLLESMARKEDET

(98) Den af REL og Friulia i 1994 og 1996 ydede støtte kan ikke anses for at være forenelig med fællesmarkedet i henhold til de i traktatens artikel 87, stk. 2, fastsatte undtagelsesbestemmelser, idet den ikke udgør støtte af social karakter til enkelte forbrugere, eller støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder. De kan heller ikke være omfattet af de i artikel 87, stk. 2, litra c), eller stk. 3, litra a), b) og d), fastsatte undtagelsesbestemmelser. Støttemodtageren befinder sig ikke i et område, der er støtteberettiget i henhold til artikel 87, stk. 3, litra a) eller c), eftersom støtten ikke skal fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse, afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi eller fremme kulturen og bevarelse af kulturarven.

(99) Kommissionen må derfor nøjes med at undersøge, om ovennævnte støtte kan være omfattet af den i artikel 87, stk. 3, litra c), fastsatte undtagelsesbestemmelse, særlig om den kan anses for at være støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder. På grund af sin økonomiske situation må Seleco nemlig anses for at være en kriseramt virksomhed.

(100) For at Kommissionen kan godkende en omstruktureringsstøtte, må det påvises, at den støttemodtagende virksomhed er en kriseramt virksomhed, der opfylder kriterierne i Fællesskabets rammebestemmelser herfor (se nærværende beslutnings punkt 34). Endvidere er det uomgængelig nødvendigt, at der findes en omstruktureringsplan, der opfylder de almindelige betingelser i nævnte rammebestemmelsers punkt 3.2.2. Først og fremmest må Kommissionen sikre sig, at Seleco i 1994 havde konkrete muligheder for at genvinde den økonomiske og finansielle lønsomhed, og at omstruktureringsplanen byggede på realistiske forudsætninger. For det andet må Kommissionen efterprøve, at støtten ikke har fremkaldt konkurrencefordrejninger og står i et rimeligt forhold til omstruktureringens udgifter og fordele.

(101) På grundlag af nævnte EF-rammebestemmelser skal der ved en kriseramt virksomhed forstås en virksomhed, der ikke kan klare sig ved egne midler eller ved at rejse den fornødne kapital hos aktionærer. Den finansielle svækkelse af virksomheden skyldes almindeligvis dårlige hidtidige driftsresultater og dystre fremtidsudsigter. De typiske kendetegn er faldende indtjeningsevne eller voksende underskud, faldende omsætning eller voksende gæld. Som belyst i nærværende beslutnings punkt II må Seleco betragtes som en kriseramt virksomhed i henhold til EF-rammebestemmelserne herom.

(102) Af de i punkt IV.2.2 anførte årsager finder Kommissionen, at Selecos omstruktureringsplan byggede på urealistiske forudsætninger og en utilpasset og usammenhængende strategi med hensyn til markedsføringen af selskabets varer. Forudsætningerne for de fremtidige driftsvilkår byggede for en stor dels vedkommende på ydre forhold, som virksomheden ikke havde nogen kontrol over. Selv om den arbejdede i nogle brancher i vækst (produkter til erhvervsbrug og billedbåndoptagere), koncentrerede Seleco alligevel kræfterne om den eneste sektor, hvor mætningspunktet var nået, nemlig sektoren for farvefjernsynsmodtagere.

(103) Eftersom kriteriet vedrørende generhvervelse af den økonomiske og finansielle lønsomhed, som fastsat i EF-rammebestemmelserne herom, ikke i Selecos tilfælde er overholdt, er det ingen nytte til at fortsætte undersøgelsen af de øvrige kriterier. Kommissionen skal dog fremkomme med nogle bemærkninger herom.

(104) Skal omstruktureringsstøtte være forenelig med fællesmarkedet, må der vedtages foranstaltninger med henblik på så vidt muligt at afbøde støttens skadelige virkninger for konkurrenterne. Seleco nød godt af offentlig støtte i godt ti år, uden at selskabets situation blev nævneværdigt forbedret. Denne afhængighed af offentlig støtte havde derfor fået Kommissionen til at advare de italienske myndigheder mod ydelse af yderligere statsstøtte til selskabet. I beslutningen af 20. maj 1992 meddelte Kommissionen nemlig de italienske myndigheder, at der ville blive truffet en negativ beslutning om en hvilken som helst ny støtteforanstaltning. Der må derfor anlægges den betragtning, at dette kriterium ikke er opfyldt.

(105) Støttens omfang og intensitet skal som fastsat i EF-rammebestemmelserne herom begrænses til det strengt nødvendige, for at omstruktureringen kan gennemføres, og den skal stå i rimeligt forhold til de på fællesskabsplan forventede fordele. Derfor skal støttemodtagerne almindeligvis i betydeligt omfang bidrage til omstruktureringsplanen med egne midler eller ved hjælp af fremmed finansiering, der opnås på markedsvilkår. I det foreliggende tilfælde forholder det sig således, at den offentlige sektors bidrag i forbindelse med kapitaltilførslen i 1994 i forhold til den private sektors var på 49 % mod 51 %. Uden den offentlige tilførsel ville den private aktionær ikke være gået med til en ny kapitaltilførsel til selskabet, i betragtning af at aktionærerne tidligere havde besluttet, at afvikling af Seleco var den bedste løsning.

(106) Efter omstruktureringsplanens forlis, der af de i punkt IV.2 anførte årsager var forudsigeligt, kunne kun nye kapitalindsprøjtninger holde selskabet i gang. Disse tilførsler blev foretaget i 1996 i forbindelse med den anden transaktion vedrørende kapitaltilførsel og finansiel sanering af selskabet. I dette tilfælde var den private sektors yderligere tilførsel på 30,8 mia. ITL og den offentlige tilførsel på 60,5 mia. ITL. Efter de to kapitaltilførselstransaktioner (1994 og 1996) er tilførslen af offentlige midler til Seleco nået op på 55,4 % og tilførslen af private midler på 44,6 %.

(107) Kommissionen må tage i betragtning, at selv om midlerne i den første transaktion hovedsagelig hidrørte fra private investorer, er denne tilførsel kun i teorien udtryk for en majoritet. Af de i punkt IV.1 og IV.4 anførte årsager bevirkede den måde, hvorpå REL forvaltede inddrivelsen af de fordringer på 82 mia. ITL, det havde over for Seleco, et næsten fuldstændigt afkald på nævnte beløb allerede i 1994. Det offentlige indgrebs rent faktiske majoritetspræg i 1994 bekræftes af, at alle Selecos offentlige såvel som private aktionærer, som belyst i punkt II.1.1, på dette tidspunkt var rede til at afvikle selskabet, og denne løsning blev undgået udelukkende takket være de italienske myndigheders indgriben. Endvidere bekræfter selskabets udvikling i 1994 (tab på 41,6 mia. ITL) og 1995 (tab på 64,2 mia. ITL), at selskabets afvikling i 1994 var den eneste løsning, der duede. I den anden transaktion vedrørende kapitaltilførsel/finansiering udgjorde den offentlige tilførsel nemlig 60 % af samtlige investerede midler. Kommissionen konstaterer derfor, at såvel i første som i anden kapitaltilførsel blev princippet om et rimeligt forhold ikke overholdt.

(108) Af de i punkt IV.2.1 anførte årsager gjorde omstruktureringsplanen for tidsrummet 1993-1996 det ikke muligt på grundlag af virkelighedsnære forudsætninger vedrørende de fremtidige driftsvilkår at gøre virksomheden konkurrencedygtig på ny inden for en rimelig frist. Med hensyn til transaktionen vedrørende kapitalfinansiering i 1996 bemærker Kommissionen, at de italienske myndigheder ikke har forelagt nogen anden omstruktureringsplan, der vil kunne danne grundlag for denne anden transaktions godkendelse.

(109) I lyset af ovenstående betragtninger slutter Kommissionen, at de i Fællesskabets rammebestemmelser for omstrukturering og redning af kriseramte virksomheder fastsatte kriterier ikke er overholdt. Eftersom den i traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), fastsatte undtagelsesbestemmelse ikke kan finde anvendelse, må støtten derfor anses for at være uforenelig med fællesmarkedet.

VI. KONKLUSIONER

(110) Italien gennemførte den konvertering til aktier af et lån på 6 mia. ITL og Friulias tilførsel af ny kapital på 7 mia. ITL til fordel for Seleco, der blev anmeldt den 30. marts 1994, inden Kommissionen havde udtalt sig herom. Kommissionen konstaterer endvidere, at de øvrige støtteforanstaltninger er gennemført i strid med traktatens artikel 88, stk. 3.

Der er tale om følgende støtteforanstaltninger:

- REL's delvise frafald i 1994 af fordringer på 16,8 mia. ITL af 82 mia. ITL og indfrielsen i 1996 af restgælden på 65,2 mia. ITL til en pris på 20 mia. ITL

- Friulias bevilling i 1996 af et konvertibelt lån på 12 mia. ITL til en rente på 7 % om året med pant i fire af Seleco ejede virksomheder.

(111) Disse støtteforanstaltninger er derfor ulovlige. Af de tidligere anførte årsager er de desuden uforenelige med fællesmarkedet, idet de ikke kan være omfattede af nogen af de i traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, fastsatte undtagelsesbestemmelser.

(112) Konstaterer Kommissionen, at en ulovlig støtte er uforenelig med fællesmarkedet i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 2, pålægger den medlemsstaten at tilbagesøge støtten hos modtageren som stadfæstet af De Europæiske Fællesskabers Domstol i dom af 12. marts 1973, sag 70/72, Kommissionen mod Tyskland(12), af 24. februar 1987, sag 310/85, Deufil mod Kommissionen(13), og af 20. september 1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland(14).

(113) De italienske myndigheder må derfor vedtage alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at genoprette den økonomiske situation, som virksomheden uden bevillingen af den uforenelige støtte ville have befundet sig i. Nævnte myndigheder må altså tilbagesøge den ulovlige og uforenelige støtte forhøjet med de renter, der er påløbet fra den dato, den blev stillet til rådighed for modtageren, indtil den effektive tilbagesøgning hos modtageren Seleco, der er under afvikling. Med henblik på en fyldestgørende gennemførelse af Kommissionens beslutning skal medlemsstaten udvise samme adfærd som en privat fordringshaver (og handle med samme omhu med henblik på at inddrive sine fordringer, såsom skattegæld eller sociale sikringsbidrag) og ufortøvet stræbe efter at tilbagesøge støtten under anvendelse af alle til rådighed stående retsmidler, herunder beslaglæggelse af virksomhedens aktiver og om fornødent afvikling af virksomheden, dersom denne ikke er i stand til at foretage den pågældende tilbagebetaling. Resultaterne af salget af aktiverne vil gøre det muligt at fyldestgøre forskellige fordringshavere, herunder medlemsstaten, uanset om det skulle vise sig, at de ikke er tilstrækkeligt til at dække alle virksomhedens gældsposter, og uanset om støtten derfor ikke kan tilbagesøges fuldt ud. Under disse omstændigheder er virksomhedens afvikling dog af betydning ud fra et konkurrencemæssigt synspunkt, eftersom den frigør den del af markedet, den afviklede virksomhed sad på, og stiller den til rådighed for fordringshaverne, hvorved den også giver sidstnævnte mulighed for at erhverve aktiverne og anvende dem mere hensigtsmæssigt.

(114) Der kan dog indtræffe omstændigheder, der kan tale imod en sådan fremgangsmåde og bevirke, at der sættes spørgsmålstegn ved hensigtsmæssigheden af beslutningen om tilbagesøgning, og at statsstøttereglerne lades ude af betragtning. Dette sker, når virksomhedens "ongoing-concern"-aktiver og -passiver efter Kommissionens undersøgelse eller beslutning overføres til et andet selskab, der kontrolleres af samme personer, på betingelser, der ligger under markedsprisen, eller ved uigennemsigtige fremgangsmåder. En sådan transaktion kan tage sigte på at friholde nævnte aktiver for virkningerne af Kommissionens beslutning og på at videreføre den pågældende økonomiske aktivitet uendeligt.

(115) Som i enhver anden tilbagesøgningsprocedure må medlemsstaten for at handle som en omhyggelig fordringshaver benytte sig af alle til rådighed stående retsmidler i intern ret, såsom de midler mod den under afvikling værende virksomheds svigagtige adfærd over for fordringshaverne i form af handlinger i det fordægtige tidsrum inden afviklingen, der kan gøre det muligt at få erklæret sådanne handlinger ugyldige.

(116) For at undgå at beslutningen bliver forgæves, og forvridningen af markedet fortsætter, kan Kommissionen desuden blive nødt til at kræve, at tilbagesøgningen ikke begrænses til den oprindelige virksomhed, men udvides til at omfatte den virksomhed, der viderefører den oprindelige virksomheds aktivitet under anvendelse af de overførte produktionsmidler, såfremt visse forhold i forbindelse med overførslen gør det muligt at fastslå, at der er en økonomisk sammenhæng mellem de to virksomheder.

(117) Blandt disse forhold undersøger Kommissionen overførslens genstand (aktiver og passiver, personalets forbliven, bundlede aktiver), overførslens pris, identiteten af den overtagende virksomheds og den oprindelige virksomheds aktionærer eller ejere, tidspunktet for overførslen (efter undersøgelsernes iværksættelse, procedurens iværksættelse eller den endelige beslutning) eller endelig transaktionens økonomiske følgerigtighed.

(118) I det foreliggende tilfælde samlede Seleco i marts 1996 sine mere eller mindre lønsomme aktiviteter (videoprojektorer) i selskabet Multimedia (der var oprettet året før af selskabets betydningsfulde private aktionær, Rossignolo); Seleco tilførte en kapital på 29 mia. ITL og blev eneejer af Multimedia. Transaktionen, der således bidrog dobbelt til at tømme Seleco for værdier (aktiviteter og kapital), skete efter, at Kommissionen den 10. oktober 1994 havde besluttet at indlede proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2. Multimedia er fuldstændig kontrolleret af Seleco, der blev eneejer. Det er endvidere sandsynligt, at transaktionen ikke var begrænset til en overførsel af aktiver, og at overførslen af Selecos vigtigste aktiver blev ledsaget af en overførsel af Multimedia af det tilsvarende personale (eller en del heraf), og dermed af en overførsel af gæld i det mindste til de sociale sikringsordninger.

(119) Fire måneder efter transaktionen (og ni måneder før konkursen) solgte Seleco to tredjedele af sine aktier i Multimedia, der på dette tidspunkt var 100 % ejet af Seleco, til tre aktionærer, der hver købte en tredjedel heraf: Italtel, Friulia og Seleco. Multimedia forblev nemlig under Selecos kontrol (idet selskabet havde overført sin del til et skuffeselskab, Finanziaria Elettronica srl, som det kontrollerede for 99 % vedkommende) og/eller til sin aktionær Friulia (tredje aktionær i Seleco med 3,49 % af aktierne i februar 1996 med en selskabskapital på 32,759 mia. ITL, der angiveligt bevilgede Seleco et konvertibelt lån på 12 mia. ITL).

(120) Ved en gennemførelse på rette vis af beslutningen om tilbagesøgning af den ulovlige og uforenelige støtte må det derfor kræves, at de italienske myndigheder skrider til handling over for ikke blot Seleco, men også Multimedia samt enhver anden virksomhed, til hvis fordel de pågældende aktiver har kunnet overføres, hvorved nærværende beslutning vil være virkningsløs -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Følgende statsstøtteforanstaltninger, som Italien har gennemført til fordel for Seleco SpA, er uforenelige med fællesmarkedet:

a) Ristrutturazione Elettronica SpA's delvise afkald i 1994 på fordringer på 16,8 mia. ITL af fordringer på 82 mia. ITL

b) Seleco SpA's indfrielse i 1996 af restgælden til Ristrutturazione Elettronica SpA på 65,2 mia. ITL til en pris på 20 mia. ITL

c) Friulia SpA's konvertering til aktier af et lån på 6 mia. ITL, som selskabet havde bevilget i 1992

d) Friulia SpA's tilførsel i 1994 af en kapital på 7 mia. ITL

e) Friulia SpA's bevilling i 1996 af et konvertibelt lån på 12 mia. ITL til en rente på 7 % med pant i fire af Seleco SpA ejede industrivirksomheder.

Artikel 2

1. Italien træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte, der allerede ulovligt er stillet til rådighed for modtagerne, hos Seleco SpA, subsidiært for den dels vedkommende, der ikke kan tilbagesøges hos Seleco SpA, hos selskabet Seleco Multimedia srl og enhver anden virksomhed, der måtte have nydt godt af overførsler af aktiver, der kan gøre nærværende beslutning virkningsløs.

2. Tilbageførslen gennemføres på grundlag af fremgangsmåderne i national ret. De beløb, der skal tilbagesøges, tillægges renter fra den dag, de blev stillet til rådighed for modtageren, indtil den effektive tilbagesøgning. Renterne beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes ved beregning af subventionsækvivalenten for støtte med regionalt sigte på tidspunktet for ydelsen af støtten.

Artikel 3

Senest to måneder efter datoen for nærværende beslutnings meddelelse underretter Italien Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.

Udfærdiget i Bruxelles, den 2. juni 1999.

På Kommissionens vegne

Karel Van Miert

Medlem af Kommissionen

(1) EFT C 373 af 29.12.1994, s. 5.

(2) EFT C 155 af 20.5.1998, s. 10.

(3) Endnu ikke offentliggjort i EFT.

(4) Statslig organisation for strukturomlægning af forbrugerelektroniksektoren i Italien, hvis virke der blev truffet beslutning om den 17.1.1984 og den 17.9.1985. Ved beslutning af 20. maj 1992 (EFT C 166 af 3.7.1992, s. 6) godkendte Kommissionen REL's støtte til en halv snes virksomheder i forbrugerelektroniksektoren, hvoraf den vigtigste var Seleco SpA.

(5) Se fodnote 4.

(6) EFT C 368 af 23.12.1994, s. 12.

(7) Kilde:

"Panorama of EU Industry, '94", Eurostat.

(8) Kilde:

"Euromonitor", februar 1994. Fjernsynsmodtagere og billedbåndoptagere i Italien.

(9) Bull. 9-1984.

(10) Heraf kan det konkluderes, at REL's transaktion førte til, at der blev ydet en støtte til de øvrige aktionærer i Seleco, der i omfang svarede til deres andele i dækningen af tabene. Kommissionen finder dog, at denne virkning er indirekte og under alle omstændigheder uvæsentlig i forhold til den direkte og selektive virkning til fordel for Seleco.

(11) Den italienske lovtidende af 6.4.1942, nr. 81.

(12) Sml. 1973, s. 813.

(13) Sml. 1987, s. I-901.

(14) Sml. 1990, s I-3437.