INDHOLD

Punkt

1.Indledning 1.1 - 1.6

2.Aktionerne for at udnytte forskningsresultaterne har begraenset effekt 2.1 - 2.29

Publikationerne 2.1 - 2.8

Omfanget af den videnskabelige og tekniske publikationsvirksomhed 2.1 - 2.4

Formidlingspolitikken 2.5 - 2.8

Patenterne 2.9 - 2.16

Foerste element i den teknologiske styrke: Betydningen af de opnaaede resultater 2.10

Andet element i den teknologiske styrke: Produktionen af nye opfindelser 2.11 - 2.13

Tredje element i den teknologiske styrke: Tendenserne 2.14

Fjerde element i den teknologiske styrke: Den eksterne raekkevidde 2.15

Samlet vurdering 2.16

Valorisering af forskningsresultater 2.17 - 2.24

Et begraenset antal indtaegtsgivende sager 2.17 - 2.22

Kun faa licensoverdragelser 2.23

Meget smaa afgiftsindtaegter 2.24

Effekten af de forskningsprogrammer, som GD XIII's Bruxelles-tjenester har ivaerksat 2.25 - 2.29

Resultater, som fortjener at blive lagt maerke til 2.25 - 2.26

En ny strategi 2.27 - 2.29

3.Paa jagt efter aarsagerne: 1. Initiativpraeget indsats eller passive procedurer 3.1 - 3.56

Indledning 3.1

Mangler, som kan henfoeres til led forud for Direktorat XIII-C 3.2 - 3.9

Udbredelse af viden 3.3 - 3.5

Valorisering 3.6 - 3.9

Begraenset dynamik hos patent- og publikationstjenesten 3.10 - 3.15

Valoriseringen fra forsknings- til markedsfoeringsstadiet 3.16 - 3.53

Overvaegt af personale i de mindst dynamiske tjenestegrene 3.17

Valoriseringstjenestens undertiden passive holdning 3.18 - 3.31

Det tekniske prioriteres hoejere end det kommercielle 3.32 - 3.43

Forskningen er ikke tilstraekkeligt orienteret mod valoriseringen 3.44 - 3.48

Valoriseringsindsatsen koncentreres om enkelttilfaelde 3.49 - 3.53

Utilstraekkelig evaluering af aktionernes effekt 3.54 - 3.56

Utilstraekkeligt talmateriale 3.54

Effekten af publikationerne undersoeges ikke 3.55

Fordelingen af indtaegter og udgifter paa de enkelte projekter eller aktivitetsformer kan ikke identificeres 3.56

4.Paa jagt efter aarsagerne: 2. De anvendte ressourcer staar ikke i rimeligt forhold til behovene 4.1 - 4.20

Indledning 4.1

Forholdet mellem de menneskelige ressourcer anvendt til henholdsvis udnyttelse af resultater og forskning 4.2 - 4.3

De finansielle midler 4.4 - 4.8

Forholdet mellem de finansielle midler til henholdsvis forskning og udnyttelse i det andet rammeprogram 4.5 - 4.6

Forholdet forskning/udnyttelse i budgettet 4.7

Forholdet forskning/udnyttelse i det tredje rammeprogram 4.8

Sammenligningsgrundlag 4.9 - 4.10

OECD's beregninger af udgifterne til udvikling 4.9

Demonstrationsprogrammet paa energiomraadet 4.10

Konsekvenserne for de gennemfoerte operationer af, at der ikke er tilstraekkelige ressourcer 4.11 - 4.19

Konklusion 4.20

5.Paa jagt efter aarsagerne: 3. Stor spredning af aktiviteterne med henblik paa udnyttelse af forskningsresultater og teknologioverfoersel 5.1 - 5.58

Spredning af ansvaret mellem tjenestegrenene 5.1 - 5.30

Formidling af resultaterne 5.1 - 5.10

Valorisering af resultaterne 5.11 - 5.19

Rammeprogrammets del af ansvaret 5.20 - 5.22

Faa organisatoriske forbindelser mellem tjenestegrenene 5.23 - 5.30

Manglende sammenhaeng mellem befoejelser og ressourcer 5.31 - 5.50

Publikationsbevillingerne opdelt paa flere tjenestegrene 5.31 - 5.40

Direktorat XIII-C's og FFC's bevillinger til aktiviteter til stoette for Kommissionens tjenestegrene 5.41 - 5.45

Direktorat XIII-C's bevillinger og EKSF-aktioner 5.46 - 5.50

Mange sammenhaengende aktiviteter forvaltes saerskilt 5.51 - 5.55

Indledning 5.51

GD XI's og GD XVII's demonstrationsprojekter 5.52

SPRINT-programmet 5.53

Innovation og forskellige faellesskabspolitikker 5.54 - 5.55

Konklusion 5.56 - 5.58

6.Henstillinger og betragtninger om den fremtidige udvikling 6.1 - 6.26

Budgetgennemsigtighed og -tilbageholdenhed 6.1 - 6.4

Bedre ressourcefordeling 6.5 - 6.6

Udnyttelse af resultaterne - sidste stadium af forskningen eller saerskilt arbejdsomraade? 6.7 - 6.10

Valorisering - rentabel aktivitet eller finansieret over offentlige bevillinger? 6.11 - 6.13

En raekke specialiserede administrative tjenestegrene eller et integreret og uafhaengigt agentur? 6.14 - 6.20

Decentralisering - et sundt princip, der boer finde anvendelse i forbindelse med innovation 6.21 - 6.26

Side

Kommissionens svar 34 - 46

SAERBERETNING NR. 2/91 om udnyttelse af Faellesskabets forskningsresultater med Kommissionens svar (91/C 133/01)

1. Indledning

1.1. Politikken paa forskningsomraadet er en af de vigtigste faellesskabspolitikker. Den er omfattet af en fleraarig planlaegning gennem de saakaldte »rammeprogrammer«, som for en fire- eller femaarig periode fastsaetter forskningens hovedomraader og den dertil svarende finansielle ramme. Til dato er der vedtaget tre rammeprogrammer for henholdsvis 1984-1987, 1987-1991 og 1990-1994 (det tredje rammeprogram, der blev vedtaget den 23. april 1990, overlapper saaledes til en vis grad det andet).

1.2. Der findes to former for faellesskabsforskning. En del af forskningsarbejdet udfoerer Kommissionen selv for egen regning paa Det Faelles Forskningscenter (FFC). Det er »direkte aktioner«, hvortil der i 1989-budgettet er afsat 225,7 mio. ECU eller 15,7 % af de samlede bevillinger paa 1 441,4 mio. ECU. Resten er primaert kontraktforskning med omkostningsdeling mellem Kommissionen (Generaldirektorat XII og XIII) og forskellige tredjeparter (forskningscentre, universiteter, virksomheder), og sekundaert i form af »samordnede aktioner«, der gennemfoeres i medlemsstaterne, og hvor Kommissionen blot varetager koordinationen og finansieringen heraf, men ikke paa nogen maade deltager i finansieringen af selve arbejdet. Forskning med omkostningsdeling og samordnede aktioner udgoer de »indirekte aktioner«, hvortil der i 1989-budgettet er afsat 1 215,7 mio. ECU eller 84,3 % af foernaevnte samlede bevillinger.

1.3. Forskningsresultaterne kan generelt udnyttes paa tre forskellige maader:

a)ved formidling af den opnaaede viden, hvilket ikke alene vil sige publikationsvirksomhed, men ogsaa oprettelse og forvaltning af databaser og kommunikationsnet, deltagelse i messer, udstillinger, symposier osv., samt uddannelse,

b)ved at beskytte den intellektuelle ejendomsret til opfindelserne, hvilket i alt vaesentligt vil sige indgivelse af patentansoegninger og forvaltning af patenter,

c)ved at valorisere opfindelserne, hvilket vil sige industriel og kommerciel tilpasning og markedsfoering.

1.4. I Kommissionen henhoerer udnyttelse af forskningsresultater foerst og fremmest under Direktorat C under Generaldirektorat (GD) XIII, som forvalter budgetkonto B 7388 (tidligere konto B 7306) og B 7530 til dette formaal. Direktoratet er opdelt i tre tjenestegrene, der varetager ovennaevnte tre udnyttelsesformer:

a)formidling af viden: Enhed XIII-C.3 (videnskabelig og teknisk kommunikation),

b)patenter: Enhed XIII-C.1, foerste sektion; en anden sektion under denne enhed er tillige ansvarlig for omraadet innovation og teknologioverfoersel,

c)valorisering: Enhed XIII-C.2.

1.5. I perioden 1987-1991 (5 aar) er der ved Raadets afgoerelse om vedtagelse af det andet rammeprogram for aktioner inden for forskning og udvikling(1)

blevet afsat 5 396 mio. ECU til forskningen og udnyttelsen af dens resultater, heraf 5 358 mio. ECU til forskning og 38 mio. ECU til udnyttelse, svarende til forholdet 141 til 1. Til det tredje rammeprogram, der gaelder for femaarsperioden 1990-1994(2)

, er der afsat 5 700 mio. ECU, hvoraf 5 643 mio. ECU skal anvendes til forskning og 57 mio. ECU til udnyttelse, svarende til forholdet 99 til 1.

1.6. Retten har med den undersoegelse, som danner grundlag for den foreliggende beretning, ikke villet begraense sig til at revidere en tjeneste eller en bestemt budgetpost, men oensket at foretage en mere generel vurdering af, hvordan Faellesskaberne har loest en bestemt opgave.

2. Aktionerne for at udnytte forskningsresultaterne har begraenset effekt

Publikationerne

Omfanget af den videnskabelige og tekniske publikationsvirksomhed

2.1. De videnskabelige og tekniske skrifter, der skal udgives, opfoeres i Kommissionens aarlige publikationsprogram og publiceres siden - naar de anvisningsberettigede tjenester, der er ophavsmaend til dem, anmoder derom - gennem publikationstjenesten GD XIII-C-3, som er en kanal, der principielt skal foelges.

2.2. Antallet af videnskabelige og tekniske dokumenter (tidsskrifter, rapporter, afhandlinger, konferencedokumenter, etc.), som Kommissionen har besluttet at udgive ifoelge sit aarlige publikationsprogram, er steget fra 534 i 1979-planen (50,6 % af det samlede antal) til 847 i 1985-planen (73,5 % af det samlede antal).

2.3. Antallet af videnskabelige og tekniske dokumenter, som faktisk udgives gennem enhed XIII-C-3, ligger under det forventede antal i planen, men det er stigende. Det er steget fra 485 i 1987 til 581 i 1988.

2.4. Det faktiske antal publikationer overstiger i oevrigt ovennaevnte registrerede tal. I praksis trykkes, udgives og distribueres der nemlig uden for planen - og uden om enhed XIII-C-3 og i oevrigt ogsaa Publikationskontoret - et vist antal dokumenter direkte af de tjenester, der er ophavsmaend til dem, og som har en vis autonomi i forbindelse med publikationer. Det forekommer i ret stort omfang i GD XII og paa FFC.

Formidlingspolitikken

2.5. Af en undersoegelse foretaget paa grundlag af et udsnit paa 38 publikationssager, som enhed XIII-C-3 havde behandlet i 1988, fremgik det, at Kommissionen bestiller mellem 150 og 400 eksemplarer hos Publikationskontoret til gratis distribution.

2.6. Noget helt andet goer sig gaeldende med hensyn til de vaerker, som Publikationskontoret saelger. Retten undersoegte et udsnit paa 25 rapporter udgivet af Publikationskontoret, som var udkommet i samlingen EUR. Rapporterne var taget paa lager mellem den 1. juli 1987 og den 31. december 1988, og pr. 14. november 1989 var der gennemsnitligt blevet solgt lidt over fire eksemplarer af hvert dokument. Af den mest solgte rapport i udsnittet var der kun blevet afsat 17 eksemplarer. Salgstallene taler for sig selv og er et klart bevis for den interesse, der er for et bestemt videnskabeligt vaerk. Det er til gengaeld altid muligt at udsende et stort antal gratis eksemplarer, hvis effekt naeppe kan maales uden et saerligt rundspoerge.

2.7. Naar udgivelsen overdrages en privat forlaegger, kan der derimod konstateres langt bedre salgstal for de enkelte rapporter (flere hundrede). En saa voldsom salgsnedgang fra et par hundrede eksemplarer ved privat udgivelse til nogle faa eksemplarer ved udgivelse i Publikationskontorets regi tyder paa, at der ikke goeres tilstraekkeligt effektive salgsfremstoed paa faellesskabsplan.

2.8. Kommissionen boer derfor overveje, om de metoder, den anvender til formidling af resultaterne af forskningsaktiviteterne, er tilstraekkeligt effektive. Publikationskontoret har kun mulighed for at gennemfoere ikke saerlig avancerede fremstoed. Der er for samtlige EF-publikationer kun etableret ét enkelt net af autoriserede forhandlere. Kun de tjenester, der er ophavsmaend til publikationerne, vil i kraft af deres kendskab til de beroerte miljoeer kunne planlaegge og stille forslag om et specifikt salgsfremstoed, dvs. et mere maalrettet salgsfremstoed i forhold til vaerkets art. De potentielle koebere af et vaerk paa et hoejt videnskabeligt niveau skal nemlig altid findes inden for en meget snaever og forholdsvis veldefineret kreds.

Patenterne

2.9. For at man kan forstaa, hvor stor en betydning patentansoegninger og opretholdelse af patenter i Faellesskabet har, skal hele denne virksomhed ses i sin rette sammenhaeng:

- dels ud fra det geografiske aspekt, dvs. at de praestationer, der ydes i et faellesskab af mange stater, ikke kan vurderes saerskilt,

- dels ud fra det tidsmaessige aspekt, hvor viden om, i hvilken retning udviklingen vil gaa, indvirker paa og eventuelt foerer til en korrigering af vurderingen af den aktuelle situation.

Foerste element i den teknologiske styrke: Betydningen af de opnaaede resultater

2.10. Teknikker koebes og saelges og lejes endog ud. Den teknologiske betalingsbalances indikator viser, hvor de vigtigste »teknologireserver« og hvor de lande, der fortrinsvis er hvv. teknologileverandoerer og -aftagere, skal findes. Resultatet er klart. Ifoelge Organisationen for OEkonomisk Samarbejde og Udvikling (OECD)(3)

udgjorde den procentsats, hvormed de eksterne udgifter til teknologi blev daekket af indtaegter af samme art, i 1985 268,2 % i USA, 79,9 % i Japan og gennemsnitlig kun 61,4 % i EF-medlemsstaterne(4)

, som var den daarligst placerede landegruppe blandt OECD-landene.

Andet element i den teknologiske styrke: Produktionen af nye opfindelser

2.11. Patentansoegninger kan betragtes som én af indikatorerne for den samlede produktion af nye opfindelser, dog forudsat at de patentansoegninger, der indgives successivt eller samtidigt i flere lande, kun medtages én gang i beregningen. For at undgaa, at et patent medregnes flere gange, foerer OECD saerskilt statistik over »nationale patenter« dvs. patentansoegninger indgivet af personer med fast bopael i det paagaeldende lande, og over »udenlandske patenter«, dvs. patentansoegninger indgivet af personer med fast bopael i et andet land end det, hvor der er ansoegt om patent. I 1986 tegnede EF-landene sig for 18 % af det samlede antal nationale patenter i OECD-landene under ét mod 14,1 % for USA's vedkommende og 62,9 % for Japans alene.

2.12. Statistikken over antal nationale patentansoegninger for hver million dollars givet ud til forskning er mere interessant, for den giver en idé om »opfinderkapaciteten« inden for forskning. Dette tal var i 1986 7,0 i Japan, 1,2 i EF-landene under ét(5)

, 0,6 i USA og 1,9 i gennemsnit i OECD-landene under ét.

2.13. Man kan forsoege at placere Faellesskabets virksomhed i denne forbindelse. I statistikkerne over Faellesskabets indsats skelnes der mellem den foerste patentansoegning for hver enkelt opfindelse (i et givet land) og ansoegninger om at faa udvidet det samme patent til andre lande. Uden at der bestaar fuldstaendig overensstemmelse, kan »patentansoegninger« i EF-medlemsstaterne sidestilles med»nationale patentansoegninger« i OECD-landene. Naar en opfinder ansoeger om patent i et eller flere lande, undlader han faktisk sjaeldent at indgive patentansoegning i sit eget land. For hver million dollars(6)

i udgifter til direkte aktioner(7)

indgav Faellesskabet i 1986 0,11 foerste patentansoegninger - et resultat, der var 11 gange ringere end resultatet for EF-landene under ét og 17 gange ringere end for OECD-landene under ét.

Tredje element i den teknologiske styrke: Tendenserne

2.14. Fra 1982 til 1986 steg antallet af nationale patentansoegninger med 22,3 % i OECD-landene og med kun 4,9 % i EF-landene, mens antallet af foerste ansoegninger om faellesskabspatenter faldt med 24,1 %. Set over den noget laengere periode 1972-1988 og opgjort ikke i procent men i absolutte tal er saadanne foerste ansoegninger reduceret fra 67 til 19.

Fjerde element i den teknologiske styrke: Den eksterne raekkevidde

2.15. Faellesskabet synes kun at vaere med i forreste raekke paa det ene omraade, at opfindelser er beskyttet i saa stort et geografisk omraade. Faellesskabet patenterer ofte den samme opfindelse i et ret stort antal EF-lande, og ogsaa i lande uden for EF (USA, Canada, Japan). I 1986 indgav Faellesskabet for hver foerste patentansoegning gennemsnitlig 7,5 udvidelsesansoegninger i andre lande og i 1988 10 udvidelsesansoegninger. Til sammenligning ansoegte opfindere i OECD-landene gennemsnitligt om 1,2 patenter i udlandet for hvert nationalt patent, japanske opfindere om 0,3, opfindere i USA om 2,5 og opfindere i EF-landene om 2,8 patenter.

Samlet vurdering

2.16. Resultaterne af Faellesskabets indsats paa patentomraadet forekommer saaledes yderst begraensede. Hovedaarsagen til, at antallet af opfindelser patenteret af Faellesskabet er faldet, synes at vaere nedgangen i patenterbare opfindelser fra FFC. Dertil kommer en stadig mere restriktiv praksis med hensyn til at opretholde patenterne paa baggrund af de relativt store omkostninger, der er forbundet hermed, og det faktum, at kun en ringe del af patenterne finder industriel anvendelse under en eller anden form (mellem 2 og 4 % ifoelge udtalelser fra ledende medarbejdere i FFC). Endelig udgoer indirekte aktioner i dag stadig kun en begraenset andel af patenttjenestens aktiviteter (se herom punkt 4.16 og 4.17).

Valorisering af forskningsresultater

Et begraenset antal indtaegtsgivende sager

2.17. Siden der blev oprettet en tjeneste med ansvar for valorisering af forskningsresultater, er der gennem 21 aar fra 1968 til den 31. marts 1989 blevet behandlet 340 sager, svarende til gennemsnitlig 16 sager pr. aar. I praksis er antallet af behandlede sager steget aar for aar: i 1968 blev der aabnet 3 sager, i 1973 9. I 1974 kan man konstatere et enkeltstaaende hoejdepunkt med 47 aabnede sager, i 1984 et andet med 45 aabnede sager. Men siden 1975 har antallet stort set ligget paa mellem en halv snes og en snes sager pr. aar, og i 1988 paa 23.

2.18. Ovennaevnte tal skal sammenholdes med antallet af forskningsprojekter. I 1986 sluttede GD XII 1 672 forskningskontrakter med omkostningsdeling; i 1987 sluttede den 1 395 kontrakter. FFC's forskningsprogrammer for perioden 1984-1987 omfattede 43 forskningsomraader, og programmerne for perioden 1988-1991 taeller 46. Hvert enkelt tema er opdelt i projekter.

2.19. Denne korte opsummering er tilstraekkelig til at vise, at kun en meget ringe del af forskningsarbejdet efterfoelgende tages op af valoriseringstjenestens medarbejdere.

2.20. Naar der aabnes en sag, er det ikke altid ensbetydende med, at der ivaerksaettes en valoriseringsaktion, og endnu mindre at den gennemfoeres med held. En stikproeve af sagsakter viste, at de fleste hoejst var nogle faa millimeter tykke. Nogle indeholdt kun to ark: den indledende og den afsluttende formular. I forbindelse med visse sager var tjenesten tydeligvis ikke naaet laengere end til at overveje, hvorledes resultaterne kunne valoriseres, for dens indsats havde kun bestaaet i indhentning af nogle faa basale oplysninger.

2.21. Pr. 31. december 1988 var af 327 sager, der var blevet aabnet indtil da, 121 blevet opgivet og 41 stillet i bero, mens Kommissionen kun havde anset 165 for at vaere i gang. Retten har konstateret, at en raekke af de saakaldte igangvaerende sager mildt sagt maa betegnes som fejlslagne, i det mindste saa laenge de ikke er faerdigbehandlet; det er i visse tilfaelde tvivlsomt, om de overhovedet bliver faerdigbehandlet.

2.22. Siden valoriseringstjenesten blev oprettet, har dens arbejde foert til kommerciel udnyttelse af i alt omkring 50 opfindelser af enhver art og oprindelse og til skabelse af ca. 280 direkte arbejdspladser(8)

.

Kun faa licensoverdragelser

2.23. Antallet af kontrakter om meddelelse af licens eller overdragelse af know-how eller overfoersel af teknologi er i stoerrelsesordenen fem om aaret (én i 1984, fem i 1985, fire i 1986 og seks i 1987). 1987-tallene svarer til én kontrakt for hver 177,9 mio. ECU i finansielle forpligtelser, der indgaas som led i forskningskontrakter.

Meget smaa afgiftsindtaegter

2.24. Tabel 1 indeholder nogle tal for licensafgifterne og betalingen for teknisk bistand. Det staerkt reducerede antal indtaegtsgivende sager udviser desuden et brat fald. Indtaegterne svarede i 1988 til 1 ECU for hver 204 ECU i udgifter til udnyttelse af forskningsresultaterne (konto B 7306 og 7530 i det almindelige budget) og for hver 45 762 ECU i forskningsudgifter (kapitel 73 i det almindelige budget). Retten har ved besoeg i en raekke medlemsstater(9)

faaet bekraeftelse paa disse daarlige resultater(10)

.

Tabel 1 - Udviklingen i inkasserede afgifter

Regnskabsaar Antal indtaegtsgivende sager Indtaegter (I ecu)

1984 15 19 563

1985 13 15 310

1986 15 79 782

1987 11 28 308

1988 4 21 043

1989 4 18 299

Effekten af de forskningsprogrammer, som GD XIII's Bruxelles-tjenester har ivaerksat

Resultater, som fortjener at blive lagt maerke til

2.25. Med ESPRIT-programmerne(11)

, som ikke behandles af valoriseringstjenesten, men valoriseres inden for rammerne af selve forskningsaktionen, er der allerede nu opnaaet industrielle resultater af et ganske andet omfang end med de oevrige forskningsprogrammer. ESPRIT-programmet blev i tiden oktober 1988 til maj 1989 underkastet en ekstern evaluering i form af et rundspoerge blandt deltagerne i projekterne. Der blev gennemgaaet 949 besvarelser. Paa spoergsmaalet »paa hvilken maade har Deres organisation draget oekonomisk fordel af projektet?« svarede 69 % »Forbedring af know-how«, 45 % erklaerede, at det havde foert til nye produkter, 35 % havde forbedret deres produkter, 29 % havde udviklet standardiseringen, 25 % havde faaet nedbragt deres omkostninger eller deres produktionstider, og 12 % havde forbedret deres produktionsteknikker. Kun 15 % erklaerede, at de ikke havde draget nogen fordel af deltagelsen. Det er bemaerkelsesvaerdigt, at der her er tale om praktiske resultater paa det industrielle stadium.

2.26. ESPRIT-programmet startede i 1984. Programmerne RACE(12)

, AIM(13)

, DELTA(14)

og DRIVE(15)

(1987 og 1988) blev ivaerksat af de samme tjenester (GD XIII-Bruxelles) som ESPRIT-programmet og med samme maal for oeje, men effekten af disse programmer kan ikke maales, fordi de ikke har koert i en lige saa lang periode. Af en statusrapport over RACE-programmet pr. september 1989 fremgaar det imidlertid, at det for 58 % af deltagerne havde foert til en udvikling af deres produkter, for 42 % til patentansoegninger og for 79 % til en videreudvikling af de tekniske metoder.

En ny strategi

2.27. Under denne type programmer har valoriseringen givet langt stoerre og hurtigere resultater, og det skyldes i vaesentlig grad deres beskaffenhed og den valgte strategi. I denne programtype indgaar udnyttelse af forskningsresultaterne i selve programmerne, og det paa to maader. Dels udgoer en raekke af de projekter, der indgaar i et program, instrumenter til udnyttelse af programmets oevrige projekter, navnlig med hensyn til formidling af den opnaaede viden. Dette er tilfaeldet med projektet »Informationsudvekslingssystem« (IES) og dets database, som fremmer udvekslingen af oplysninger mellem deltagerne i ESPRIT-programmet, og med den elektroniske post EUROCOM, en posttjeneste for nuvaerende og potentielle brugere af data vedroerende ESPRIT. Dels er forskning fuldstaendig integreret i ESPRIT-programmet, og maalene er defineret som konkrete tilsigtede resultater, f.eks. markedsandele, der skal erobres. Den forskning, som Kommissionen finansierer, straekker sig ganske vist ikke helt frem til den kommercielle maerkevares stadium, den naar ikke til konkurrencestadiet, men alligevel til et udviklingsstadium, der er fremskredent nok til, at de industrielle deltagere selv, og nu i eget navn, kan igangsaette supplerende forskning, fastlaegge produktionsmetoder og planlaegge de produkter, der skal bringes paa markedet.

2.28. En raekke faktorer goer, at denne programtype giver gode resultater:

a)I disse programmer er afstanden mellem projekt og anvendelse i almindelighed kort. Grundforskningen er kun repraesenteret med et lille mindretal af projekter.

b)Industrien dominerer blandt deltagerne i programmerne. I ESPRIT-programmet har 12 meget store virksomheder deltaget i 70 % af projekterne. Smaa og mellemstore virksomheder (SME, under 500 ansatte) har deltaget i 65 % af projekterne. Men SME kan ikke tillade sig den luksus at drive forskning uden at vaere fast besluttet paa at naa frem til en rentabel udnyttelse af resultaterne. I modsaetning hertil udgoer forskningscentre og universiteter et stort flertal af kontrahenterne i GD XII's traditionelle programmer.

c)Industrivirksomhedernes deltagelse er ikke begraenset til den fase, hvor projekterne gennemfoeres ifoelge kontrakter med omkostningsdeling, men begynder allerede paa det stadium, hvor programmet og dets omraader defineres. Det videnskabelige indhold i de traditionelle programmer fastlaegges derimod administrativt.

Af alle disse grunde er der saerdeles gode muligheder for, at det udfoerte arbejde foerer til konkrete resultater. Den metode, der er anvendt i forbindelse med ESPRIT-programmet, er ogsaa valgt for andre nyere programmer med industrielt sigte, som forvaltes af GD XII (f.eks. BRITE/EURAM og bioteknologi-programmet).

2.29. Paa den aarlige ESPRIT-konference er det muligt at konstatere, i hvilket omfang resultaterne af programmet udbredes, samt programmets raekkevidde (i 1989 forelagdes over 100 projekter, der var flere tusinde deltagere og foredragsholdere paa det hoejeste videnskabelige og politiske plan). Der vil ikke kunne konstateres lignende resultater af Direktorat XIII-C's indsats for at valorisere forskningsresultaterne.

3. Paa jagt efter aarsagerne: 1. Initiativpraeget indsats eller passive procedurer

Indledning

3.1. Udnyttelse af forskningresultater er kun en saerlig form for teknologioverfoersel. Generelt set og ifoelge sagens natur ligger der i teknologioverfoersel et element af salgsfremstoed, og den kraever en dynamisk indsats. Tager de ansvarlige ingen initiativer, sker der heller intet. Bemaerkningerne nedenfor skal vise, i hvilket omfang de paagaeldende tjenestegrenes indsats i realiteten udviser denne uundvaerlige dynamik.

Mangler, som kan henfoeres til led forud for Direktorat XIII-C

3.2. Rammeprogrammet tildeler GD XII en bestemt rolle, for saa vidt angaar udnyttelsen af forskningsresultater (jf. punkt 5.20). GD XII lever ikke tilfredsstillende op til sin rolle.

Udbredelse af viden

3.3. GD XII soerger for, at forskningsresultaterne udbredes ret systematisk. Saa godt som alle resultater publiceres, enten af kontrahenten eller af Kommissionen.

3.4. GD XII benytter, og det meget ofte, ogsaa andre kanaler end publikationer. Det har oprettet databaser, der udarbejdes sammendrag for mere eller mindre omfattende omraader, der etableres erfaringsudveksling mellem forskere, der afholdes symposier, som er aabne for udenforstaaende - ikke blot universitetsfolk og politikere, men ogsaa folk fra industrien, som saaledes eventuelt kan valorisere forskningsresultater - og der etableres uddannelsesfaciliteter for forskere og brugere (som f.eks. oprettelsen af en europaeisk skole for klimatologi).

3.5. Inden for GD XII anvendes der meget forskellige strategier i forbindelse med publikationerne (valg af dokumenter, arten af medier og valg deraf, bestemmelser vedroerende udgivelsen, oplag, definition af maalgrupper osv.), og den valgte strategi bestemmes i alt vaesentligt af de videnskabelige enheder og af deres lederes dynamik og praeferencer. De paagaeldende tjenester sender resultaterne ud til den af dem velkendte, men snaevre kreds af videnskabsmaend, der har tilknytning til det behandlede emne, men de ivaerksaetter ikke en mere ambitioes og systematisk markedsfoering af resultaterne. Hvilken effekt publikationerne har undersoeges ikke. GD XII's tjenestegrene har et stort behov for, at der udstedes retningslinjer og dermed indfoeres ensartede metoder, ligesom formidlingsindsatsen boer tilfoeres dynamik, og dens effekt optimeres.

Valorisering

3.6. GD XII erkender trods alt, at det er ansvarligt for udbredelse af den opnaaede viden, men erkender ikke i samme grad den rolle, som det burde spille, naar det gaelder om at valorisere resultaterne. Der er ingen sammenhaeng mellem arbejdsindsatsen i Direktorat XIII-C og i GD XII. Direktorat XIII-C kan under de nuvaerende forhold kun give en meget mangelfuld beskrivelse af de resultater, der kan valoriseres, og GD XII er af den opfattelse, at det ikke hoerer til dets opgaver at give en saadan beskrivelse. Men netop i fasen mellem forskning og valorisering, i den proces, hvor »forskningsresultater« bliver til »opfindelser, der kan valoriseres«, burde GD XII og Direktorat XIII-C supplere hinanden.

3.7. Foerst og fremmest burde GD XII tilsende Direktorat XIII-C samtlige forskningskontrakter med omkostningsdeling samt kontrahenternes endelige rapporter, men en saadan ordning er aldrig blevet gennemfoert konsekvent. Om de afsluttende rapporter sendes, afhaenger af de forskellige videnskabelige tjenestegrene i Generaldirektoratet, og de har meget forskellig praksis paa dette omraade. Der har dog i nogen tid kunnet konstateres reelle fremskridt. Generaldirektoratet burde - hvad der langt fra er tilfaeldet - sikre et effektivt tilsyn med kontrahenterne efter kontraktforholdets ophoer, afkraeve dem en hensigtserklaering om udnyttelsen af forskningsresultaterne, om noedvendigt goere denne til en betingelse for at udbetale det skyldige restbeloeb, og drage omsorg for, at samtlige erklaeringer ogsaa videresendes til Direktorat XIII-C. Praksis i GD XII bestemmes ogsaa paa dette omraade af praksis i de videnskabelige enheder.

3.8. Dette ville imidlertid heller ikke vaere tilstraekkeligt. Selv om selve valoriseringen af forskningsresultater i alt vaesentligt ligger uden for GD XII's omraade, boer det paa alle stadier af Generaldirektoratets arbejde vaere et maal i sig selv at faa valoriseret forskningsresultaterne. Det gaelder, saavel naar programmer defineres, som naar der vaelges omraader efter konkrete oekonomiske behov, og naar der udvaelges projekter, hvor valoriseringsperspektiverne burde vaere et vaesentligt udvaelgelseskriterium. Endvidere gaelder det, naar der foeres tilsyn med projektgennemfoerelser med henblik paa at lede forskerne ind paa de mest praktiske arbejdsgange. Det gaelder ogsaa efter udloebet af et kontraktforhold, saa det kontrolleres, at de tidligere kontrahenter overholder deres forpligtelser til at valorisere forskningsresultater, og for at sikre, at evalueringspanelerne udfolder stoerre bestraebelser paa at klarlaegge, hvilke virkninger de opnaaede resultater har haft for kontrahenterne, og endog, saa vidt det er muligt, hvilke indirekte, ikke saa klart definerbare virkninger de har haft for oekonomien.

3.9. Forholdene paa dette omraade varierer meget fra den ene videnskabelige tjeneste til den anden. Og meget skal aendres, foer GD XII fortolker sin arbejdsopgave paa denne maade. Det sker ganske vist ofte, at GD XII finder yderligere praktisk anvendelse for resultaterne af sin forskning, men det sker ved at genbruge resultaterne i selve forskningen, naar de kan tages som et nyt udgangspunkt for videre forskningsarbejde. Til gengaeld viser en gennemgang af projektsagerne, at tilgangen af sagsakter i de fleste tilfaelde standser brat, naar den endelige rapport er modtaget, den formelle godkendelse foreligger, og det skyldige restbeloeb er udbetalt. De nyere programmer med industrielt sigte, der er omtalt i pkt. 2.28, er eksempler paa mere lovende initiativer (Tekniske Dage BRITE/EURAM, »T«-projekter og projektet »Europaeiske laboratorier uden mure«, der ligger taet op ad en konkret anvendelse, anvendes inden for rammerne af bioteknologi-programmet).

Begraenset dynamik hos patent- og publikationstjenesten

3.10. Inden for de tre funktioner valorisering - industriel beskyttelse - formidling er det element af salgsfremstoed, som er omtalt under pkt. 3.1, mest paakraevet i forbindelse med valoriseringen. De to andre tjenestegrene yder en mere passiv indsats. Patenttjenesten skal ganske vist kun bistaa tjenesten for valorisering af resultaterne, men den boer dog goere en stoerre indsats paa omraadet opfindelser, der er resultatet af indirekte aktioner, for dette omraade er stadig alt for forsoemt (jf. punkt 4.16 og 4.17).

3.11. Publikationstjenesten under Direktorat XIII-C spiller en meget passiv rolle i Kommissionens publikationssystem. Den medvirker saavel ved den aarlige planlaegning som ved selve offentliggoerelsen af de enkelte dokumenter efter anmodning fra de tjenester, der er ophavsmaend til dokumenterne. Publikationer skal ekspederes ad denne kanal, som ikke har stoerre indflydelse paa publikationspolitikken som saadan. Tjenesten kan allerhoejst blokere visse publikationer, f.eks. hvis det er fastsat i en forskningskontrakt, at kontrahenten selv skal forestaa offentliggoerelsen, og den kan navnlig udskyde udgivelsen, hvis det forinden er noedvendigt at indgive patentansoegning. Denne tjenestegren har saaledes en begraenset og ofte foreloebig kontrolfunktion. Bortset fra enkelte undtagelser falder funktioner som soegning efter manuskripter til udgivelse og undersoegelse af produktionspriser uden for tjenestens opgaver. Den undersoeger ikke, hvilken effekt de publicerede vaerker har haft paa laeserne (jf. punkt 3.55).

3.12. Produktion, mangfoldiggoerelse og distribution af skrevne dokumenter - dvs. publikationsvirksomhed - er kun et enkelt aspekt af den videnskabelige og tekniske kommunikation. Indfoerelsen af microfiches, magnetiske lyd- eller lyd- og billedmedier, og ikke mindst edb, har aendret omfanget af kommunikerbare informationer. Heri ligger fremover den mest afgoerende mulighed for massivt at oege effekten af de videnskabelige vaerker, der er resultater af forskningen.

3.13. Enhed XIII-C-3 benytter allerede nu microfiches og forvalter navnlig tidsskriftet Euroabstracts og dets edb-sidestykke, databasen EABS, hvori der er indlaest omkring 80 000 resuméer eller analyser af udgivne dokumenter med henvisninger. Alle publikationer optages i Euroabstracts og i EABS - der har samme indhold - naar tjenestegrenen har konstateret, hvem udgiveren er. Men databasens indhold er ikke helt komplet. Mange nyttige faellesskabsdokumenter, som kun udsendes til en snaever kreds - f.eks. udelukkende til medlemmerne af et raadgivende udvalg - mangler. EABS afspejler GD XII's, GD XIII's og FFC's produktion, men ikke i tilstraekkelig grad de oevrige tjenestegrenes forskning eller disses produktion af tekniske dokumenter. Det er desuden ofte vanskeligt at finde frem til selve dokumentet ud fra henvisningerne i »Euroabstract«, fordi der ikke findes et tilsvarende dokumentationscenter i Kommissionen. Endelig har databasen EABS kun faa brugere, selv om edb-teknikkens vaesentligste styrke netop er at sikre, at informationer formidles til en stoerre kreds.

3.14. Det er snarere programmet VALUE, som Raadet vedtog den 20. juni 1989(16)

, der vaekker haab om, at politikken med hensyn til videnskabelig kommunikation vil blive aendret vaesentligt og afgoerende. I VALUE indgaar ud over traditionel formidling via publikationer ogsaa oprettelse af databasen CORDIS og sammenkobling af de datanet, der anvendes til formidling af videnskabelige og teknologiske oplysninger i hele Faellesskabets omraade. Disse to projekter er ved at blive foert ud i livet. Databasen CORDIS kommer til at indeholde et meget mere omfattende og varieret materiale, nemlig ikke alene informationer om forskningsresultater, men ogsaa om programmer, projekter, prototyper, informationscentre, potentielle forskningspartnere osv. Set fra et kommunikationssynspunkt burde lanceringen af CORDIS give anledning til en bredere definition af »maalgrupperne« (forskere, nationale administrationer, virksomheder), der saaledes, ganske vist mod vederlag, ville faa fri adgang til informationerne.

3.15. Dette er kun fremtidsperspektiver og maaske endda kun oensketaenkning. Databasen CORDIS er endnu ikke i drift, og sammenkoblingen af datanettene er endnu mindre en realitet. Og det er faktisk endnu ikke fastlagt, hvorledes disse projekter forvaltes og finansieres mest hensigtsmaessigt. Hvad finansieringen angaar, kunne man forestille sig, at Kommissionens tjenestegrene forvaltede CORDIS inden for rammerne af den almindelige drift, dvs. uden aktionsomkostninger, eller at der regelmaessigt blev ydet finansielle bidrag inden for de bevillingsrammer, der er lagt for forskningsprojekterne. En anden mulighed var at fakturere brugerne kostprisen for praesterede tjenesteydelser. Et kompromis mellem disse tre loesninger var ogsaa en mulighed. En forsvarlig forvaltning af systemet kan sikres ved, at der opbygges enten en administrativ struktur eller en selvstaendig enhed, der er tilknyttet Kommissionen ved en form for aftale om ret til at fungere som en offentlig tjeneste. Men der er endnu ikke truffet noget valg mellem alle disse loesningsmuligheder.

Valoriseringen fra forsknings- til markedsfoeringsstadiet

3.16. Af en stikproeve paa ca. 30 valoriseringssager udgjorde de, der var blevet aabnet efter ansoegning fra eller paa forslag af opfinderen - FFC eller kontrahenten - et mindretal. I modsaetning til praksis i publikationstjenesten aabnes stoersteparten af valoriseringstjenestens sager paa tjenestens eget initiativ. Retten er imidlertid af den opfattelse, at valoriseringstjenestens effektivitet svaekkes, fordi den ikke har tilstraekkelig vaegt i Direktorat XIII-C i forhold til de oevrige enheder, og navnlig fordi den udoever en noget passiv indsats og udelukkende laegger vaegt paa, hvordan forskningsresultaterne kan udnyttes af industrien. Hvis man ogsaa lagde mere vaegt paa industriens behov for forskning, ville Direktoratets indsats blive mere dynamisk.

Overvaegt af personale i de mindst dynamiske tjenestegrene

3.17. Af 57 aktive tjenestemaend i Direktorat XIII-C raadede valoriseringsenheden XIII-C-2 i januar 1989 kun over 12 ansatte mod 19 i enhed XIII-C-3 (publikationer) og 21 i enhed XIII-C-1, der ganske vist omfatter baade patenttjenesten (6 ansatte) og teknologioverfoerselstjenesten (14 ansatte). Af 34 tjenestemaend i kategori A og B beskaeftigede kun 8 sig med valorisering. En paradoksal situation for den tjeneste, der er spydspidsen i Direktorat XIII-C, og hvis virksomhed forudsaetter et personale med kvalifikationer inden for mange omraader, stadig opfoelgning af sagerne og adskillige tjenesterejser, saavel til FFC som til medkontraherende industri- eller konsulentvirksomheder, der er fordelt over samtlige medlemsstater.

Valoriseringstjenestens undertiden passive holdning

Sagsbehandlingen

3.18. Valoriseringen af forskningsresultater er naturligvis en langsigtet aktivitet, og med et kompliceret projekt kan sagsakterne loebe over mere end 10 aar. Alligevel er det overraskende, hvor lang tid det tager at ivaerksaette visse aktioner.

3.19. Ikke sjaeldent gaar der to eller tre aar, fra et forskningsprojekt afsluttes til den dag, der traeffes afgoerelse om, hvorvidt der skal ivaerksaettes en aktion. Denne afgoerelse traeffes undertiden foerst, naar der foreligger en evaluering fra en konsulent, som er udvalgt efter en ad hoc-udbudsprocedure (Expect-proceduren). I projekt V267(17)

blev der den 11. juni 1985 aabnet en sag med henblik paa at udnytte resultaterne af en forskningskontrakt, der i henhold til kontrakten udloeb den 31. december 1983.

3.20. Retten finder det til gengaeld positivt, at Kommissionen i en raekke tilfaelde har vundet tid ved at aabne en sag og paabegynde valoriseringen af lovende forskningsarbejder, endnu inden de er afsluttet. Det gaelder eksempelvis sag V275(18)

vedroerende udnyttelse af forskning paa FFC og sag V307(19)

, der vedroerer en forskningskontrakt med omkostningsdeling.

3.21. Efter aabningen af sag V247(20)

den 28. marts 1985 gik der 18 ½ maaned, inden der blev rekvireret en teknisk-oekonomisk analyse i henhold til Expect-proceduren, og derefter yderligere 15 maaneder, inden der blev undertegnet en teknologioverfoerselskontrakt. Visse forhandlinger traekker ud i det uendelige: det tog to aar (fra juni 1985 til juli 1987) at naa frem til en teknologioverfoerselskontrakt i sag V267 (1). I sag V42(21)

fik tilbudsgiver paa en revisionsundersoegelse hos licenshaveren den 22. maj 1987 - med 7 maaneders forsinkelse - meddelelse om, at hans tilbud var afslaaet.

3.22. Valoriseringstjenesten reagerer undertiden alt for langsomt. Efter en tjenesterejse foretaget den 28. juli 1988 for at forberede markedsundersoegelser i forbindelse med sagerne V316(22)

og V317(23)

blev der foerst syv maaneder senere, den 2. marts 1989, udarbejdet en rappport. Det medfoerte, at undersoegelseskontrakterne blev forsinket tilsvarende og endnu ikke var undertegnet, da Rettens revision fandt sted i maj 1989. Foerst i september 1987 reagerede Kommissionen paa de ugunstige markedsudsigter for den i sag V61(24)

behandlede opfindelse paa trods af, at de potentielle kunder allerede i juni 1982 havde fundet prisen paa det paagaeldende apparat - en termostatstyret ovn - alt for hoej, og isaer paa trods af, at Kommissionen og den licenshavende virksomhed ved en markedsundersoegelse i 1984 var blevet advaret om, at der kun var et meget begraenset marked inden for den temperaturskala, som virksomheden havde valgt til sine fabrikater. Kommissionen haaber dog at kunne faa projektet til at koere bedre paa et nyt grundlag.

3.23. Det skal anfoeres, at forsinkelser og langsommelig arbejdsgang i valoriseringstjenesten ofte skyldes dens afhaengighed af de eksterne partnere. Et stort antal undersoegelseskontrakter bliver gennemfoert med betydelige forsinkelser. Et projekt til kommerciel udvikling af et soltoerringsanlaeg (sag V295)(25)

, der var planlagt gennemfoert paa kun tre maaneder, blev saaledes forsinket med yderligere syv maaneder. Det tog 18 maaneder eller dobbelt saa lang tid som planlagt at gennemfoere arbejdet i henhold til en teknologioverfoerselskontrakt vedroerende den i sag V268(26)

behandlede opfindelse.

Forebyggelse af tvister

3.24. Kommissionen har ikke altid vaeret saa forudseende, at den i kontrakter, den har indgaaet i forbindelse med sine valoriseringsaktiviteter, har indfoejet bestemmelser, paa grundlag af hvilke medkontrahenternes respektive rettigheder kan defineres klart og utvetydigt under alle forhold. Teknologioverfoerselskontrakt nr. CTT 136 af 31. december 1985 var ikke tilstraekkeligt praecist udformet hverken med hensyn til opfindelsens art eller med hensyn til den begivenhed, der ville udloese den afgiftspligtige markedsfoeringsperiode. Den licenshavende virksomhed naegtede at betale licensafgifter, idet den anfoerte, at den kun havde aendret apparatets paataenkte dimensionering, men ikke princippet i den patenterede opfindelse. Efter at have tilkendegivet sin uenighed frafaldt Kommissionen ethvert krav.

3.25. I sag V42(27)

foreslog Kommissionen den 24. juni 1975 sin licenshaver, at man i hvert enkelt tilfaelde forhandlede om afgiftsgrundlaget, dvs. forhandlede om, hvilke naermere angivne tekniske anordninger der skulle indgaa i afgiftsgrundlaget. Denne fremgangsmaade indebaerer risiko for tvister og spild af tid, og efter at have erkendt svagheden ved en saadan loesning genforhandlede Kommissionen kontrakten den 24. januar 1986 og udformede den mere praecist.

3.26. Som led i samme sag V42 blev en videnskabsmand fra FFC udstationeret i to aar, fra den 1. juli 1978 til den 30. juni 1980, ved den franske atomenergikommission (CEA). I stedet for paa forhaand at fastsaette regler for ejendomsretten til de opfindelser, der maatte komme ud af samarbejdet mellem den paagaeldende forsker og CEA, fastsattes det i kontrakten, at FFC og CEA skulle forhandle derom i hvert enkelt tilfaelde. Som en meget forudsigelig foelge af en saadan mangel paa fremsyn opstod der en tvist om ejendomsretten til et patent(28)

.

3.27. De tjenester, der rekvirerer en undersoegelse, boer selv definere opgaven og ikke overlade dette til den ansoegende konsulent. Det sker imidlertid jaevnligt, at valoriseringstjenesten i meget generelle og knappe vendinger meddeler ansoegeren, hvad der er formaalet med en undersoegelse. Som eksempel kan anfoeres de retningslinjer, der den 11. december 1987 blev givet for en plan for kommerciel udvikling i forbindelse med sag V225(29)

: Udarbejdelse af »en plan for kommerciel udvikling, som giver os en bedre forstaaelse af opfindelsens oekonomiske levedygtighed og af dens jobskabelsespotentiel«. Det var paa dette upraecise grundlag, konsulenten blev anmodet om at »forelaegge sit projekt«(30)

. I sag V61 (1) havde licenshaver selv affattet udbudsbetingelserne for en markedsundersoegelse, som Kommissionen rekvirerede den 21. juli 1983. Kommissionen foretog sig intet, men beklagede, at den licenshavende virksomhed havde lagt hovedvaegten paa de tekniske aspekter paa bekostning af de oekonomiske. Den licenshavende virksomhed havde saaledes udelukkende foert konsulenten ind paa de tekniske spor, som den allerede havde udforsket, og derved sikret sig, at den kun ville faa det budskab, som den oenskede at hoere.

Kommissionens kontrol med, at fordringer inkasseres korrekt og med skyldige beloeb

3.28. Kommissionen foerer ikke altid tilstraekkeligt omhyggeligt tilsyn med den afgiftspligtige omsaetning og mere generelt med afgiftsgrundlaget for licens- eller teknologioverfoerselskontrakterne. Det er ganske vist ikke altid let at faa adgang til de noejagtige omsaetningstal, som en kontrahent formodes at ville tilbageholde helt eller delvis. Men Kommissionen boer foretage denne kontrol og reagere i tilfaelde af svig.

3.29. Den licenshavende virksomhed i sag V42 (4) havde tilsloeret de afgiftspligtige salg. Efter at Kommissionen havde fremsendt en raekke rykkerskrivelser i perioden 1984-1986, oplyste licenshaver en del af de manglende tal. Men ved revision foretaget i henhold til kontrakt indgaaet af Kommissionen den 16. december 1986 paavistes det, at Kommissionens vedvarende mistanke var begrundet. Alene for regnskabsaaret 1982 havde virksomheden undladt at opgive adskillige salg, der i alt beloeb sig til 954 570 FF (ca. 140 000 ECU) foer skat. Afgiftstabet for Kommissionen androg omkring 14 000 ECU.

3.30. I et tilfaelde som dette har licenshaveren og ikke Kommissionen begaaet fejl. Den 23. januar 1986 kendte denne imidlertid endnu ikke tallet for den omsaetning, der var opnaaet siden 1980. Goer Kommissionens forvaltningssystem det virkelig muligt, at en afgiftspligtig bliver glemt over en aarraekke? Den konsulent, der havde faaet til opgave at foretage finansiel revision af den svigagtige virksomhed, reviderede i oevrigt kun regnskaberne for regnskabsaaret 1982, selv om hans kontrakt ikke fastsatte en saadan begraenset periode. Der er saaledes al mulig grund til at tro, at der ogsaa i regnskaberne for andre regnskabsaar kan have forekommet svigagtige forhold, som ikke er blevet paavist. Kommissionen reviderede ikke regnskaberne for de oevrige regnskabsaar (licensen varede fra 1975 til 1986), og revisionen blev saaledes ikke afsluttet. Selv om Kommissionen fremsatte en raekke advarsler og opsagde licenskontrakten i 1986, soegte den ikke at inkassere de skyldige og ikke betalte afgifter, heller ikke ad rettens vej.

3.31. Den samme virksomhed havde samtidig erhvervet en licens af et fransk universitet, som, mere behaendigt end Kommissionen, havde indfoejet en bestemmelse om morarenter i licenskontrakten. En saadan bestemmelse burde indsaettes i de kontrakter, der omfatter afgifter (licensoverdragelseskontrakter og teknologioverfoerselskontrakter).

Det tekniske prioriteres hoejere end det kommercielle

Hovedaarsagen til, at resultaterne ikke opfylder forventningerne, er snarere af kommerciel end teknisk art

3.32. For nogle aar siden gennemfoerte valoriseringstjenesten en analyse af aarsagerne til, at valoriseringen af forskningsresultater ikke indfriede forventningerne. Undersoegelsen afsloerede, at de negative resultater for over halvdelens vedkommende maatte tilskrives den kommercielle faktor. Retten er efter stikproeverevision naaet frem til tilsvarende konklusioner. Af en stikproeve paa 29 sager var der i 13 sager ikke opnaaet de forventede resultater. I tre tilfaelde havde dette til dels kommercielle aarsager, i seks andre sager enten altovervejende, eller saagar udelukkende kommercielle aarsager (alt for hoeje salgspriser, et begraenset marked, daarlig tilpasning til efterspoergslen).

Overdrevne forventninger til de kommercielle resultater

3.33. Ikke blot FFC og valoriseringstjenesten, men ogsaa de virksomheder, der foretager markedsundersoegelser, og de licenshavende virksomheder skruer ret jaevnligt forventningerne til resultaterne af en opfindelse for hoejt op, og dette forhold goer sig navnlig gaeldende i kommerciel henseende.

3.34. Den 24. januar 1978 vurderede valoriseringstjenesten markedet for magnetsvejsning (sag V42)(31)

til at udgoere 6 mio. FF (ca. 1 050 000 ECU) inden for de foelgende fem aar. Licenshaveren opgav imidlertid salget til i alt kun ca. 1,4 mio. FF, hvorefter projektet blev stillet i bero. Den virksomhed, der i marts 1987 fik licens til at udnytte opfindelsen i sag V282(32)

, anslog salget til at naa op paa fem apparater allerede i 1987 og paa i alt tyve apparater inden for de foelgende fire til otte aar. Der er til dato ikke solgt et eneste apparat. I sag V61(33)

har det vist sig, at de afsaetningsmuligheder, der skulle foreligge ifoelge markedsundersoegelserne og licenshaverens beregninger, i vid udstraekning ikke har vaeret realistiske. I undersoegelsen fra 1984 omtaltes et globalt marked paa 30 apparater om aaret, hvilket synes beskedent, men er betragteligt i forhold til de resultater, der er naaet, fra licenskontrakten blev indgaaet i 1978 og til i dag, der er nemlig alt i alt solgt syv apparater.

Det tekniske og ikke det kommercielle aspekt har overvaegt

3.35. Stoersteparten af valoriseringstjenestens medarbejdere er videnskabsmaend. Flere af dem har en fortid som forsker paa FFC. Tjenestens funktion maa vaere at skabe forbindelse mellem forskningens verden og industriens verden. Videnskabelige kvalifikationer udgoer derfor blot én bestanddel af den noedvendige profil. Medarbejderne boer ogsaa have kendskab til industri og oekonomi, de boer vaere opmaerksomme paa de juridiske aspekter, og de boer have en skarp sans for kommercielle krav.

3.36. Heri ligger maaske aarsagen til, at det i visse tilfaelde kan konstateres, at det tekniske og ikke det kommercielle aspekt har overvaegt. Ganske vist skal Kommissionen ikke gribe ind i de beroerte virksomheders marketingstrategi, men den er - hvilket i oevrigt er rimeligt - meget optaget af projekternes markedsfoeringsperspektiver. I mange sager fornemmer man imidlertid, at projektet er grundigt planlagt i teknisk henseende, men at de kommercielle beregninger og forberedelser er utilstraekkelige. Dette goer sig foerst og fremmest gaeldende for markedsundersoegelserne.

Svagheder ved markedsundersoegelserne

3.37. Et stort antal teknisk-kommercielle undersoegelser og ogsaa markedsundersoegelser baerer praeg af, at beregningerne af de oekonomiske og kommercielle aspekter ikke er tilstraekkeligt underbygget. Det var tilfaeldet med den anden markedsundersoegelse i sag V42(34)

og med baade den foerste og den anden markedsundersoegelse i sag V225(35)

samt med den foerste markedsundersoegelse i sag V61(36)

. Sidstnaevnte undersoegelse gennemfoertes paa et tidligt teknisk stadium i projektet, hvilket svaekkede undersoegelserne, og der maatte derfor foretages en ny, som til gengaeld faktisk gennemfoertes for sent, men som alligevel ikke var fyldestgoerende paa det kommercielle omraade. Denne mangel forekommer dog ikke generelt. De teknisk-kommercielle undersoegelser i sagerne V275(37)

og V247(38)

er kommercielle og tekniske i lige hoej grad.

3.38. I sag V61 (3) var den licenshavende virksomhed tysk, og undersoegelsen af afsaetningsmulighederne var naesten udelukkende fokuseret paa det tyske marked. Kommissionen havde valgt tyske konsulenter til at gennemfoere de markedsundersoegelser, den finansierede i sagen, og af besparelseshensyn blev undersoegelsernes geografiske omraade begraenset til Forbundsrepublikken Tyskland. Ved simpel ekstrapolation af resultaterne af denne undersoegelse naaede man frem til en vurdering af det europaeiske marked og verdensmarkedet. Denne type opfindelse kan sandsynligvis kun slaa igennem paa meget store markeder.

3.39. Det sker i oevrigt ret ofte, at begraensninger og mangler ved en foerste markedsundersoegelse goer det noedvendigt at finansiere endnu en undersoegelse (jf. punkt 3.37 med hensyn til sag V61). Formaalet med den foerst gennemfoerte markedsundersoegelse i sag V42 (1) var alt for upraecist formuleret, og det var naturligvis grunden til, at der maatte ivaerksaettes en ny, hvis grundlag desvaerre ikke var mere praecist.

3.40. Valoriseringstjenesten bliver faktisk ofte opmaerksom paa saadanne mangler og reagerer paa dem. I forbindelse med sag V225 (2) anmodede den paagaeldende medarbejder (den 4. marts 1986) det bureau, der havde udarbejdet undersoegelse nr. 2 om afsaetningsmulighederne, om at skaffe supplerende oplysninger. Undertiden minder valoriseringstjenesten licenshaver om dennes kommercielle forpligtelser (sag V167(39)

, notat af 8. juni 1982) eller retter henstillinger til ham derom (sag V267(40)

, brev af 7. december 1988). Det staar dog fast, at mange af de skuffende resultater, der kan laeses ud af de fremsendte rapporter, uden tvivl er en foelge af, at undersoegelsesopgaverne er for upraecist formuleret.

3.41. Sag V216(41)

er et typisk eksempel paa en opfindelse af stor teknisk vaerdi, som alligevel ikke foerte til noget, fordi man ikke havde vaeret tilstraekkelig opmaerksom paa de kommercielle krav. Der var tale om et datatransmissionsprogrammel. Opfindelsen var ifoelge FFC et bemaerkelsesvaerdigt resultat af faellesskabsforskningen (10. juni 1986), som FFC betegnede som en bannerfoerer for den europaeiske politik med hensyn til edb-standarder, og som var et skoleeksempel paa, hvorledes det kunne efterproeves, om resultatet af et banebrydende europaeisk forskningsarbejde kunne udnyttes kommercielt i praksis (12. november 1986). Entusiasmen var saa stor, at FFC tilpassede opfindelsen til sine interne behov.

3.42. Desvaerre slog markedsfoeringen af produktet helt fejl. I juli 1983 indledtes forhandlinger om en licenskontrakt, men de blev stillet i bero i naesten to aar indtil marts 1985, fordi der skulle udarbejdes en ny standardkontrakt(42)

- som om det var naturligt, at hele det administrative apparat skulle gaa i staa, indtil der forelaa bedre retlige instrumenter. Efter at licenskontrakten var blevet undertegnet i marts 1986, gik der yderligere 20 maaneder, foer den noedvendige markedsundersoegelse blev gennemfoert (november 1987). Men da var det allerede for sent. Systemet var nu tilsyneladende for kostbart, og det var teknisk set blevet uddistanceret af et andet programmel, som licenshaveren selv havde lanceret.

3.43. Dette uheldige eksempel viser ogsaa foelgerne af, at valoriseringsfunktionen er spredt paa flere tjenestegrene, hvilket omtales naermere i denne beretnings kapitel 5. Samtidig med at Direktorat XIII-C ivaerksatte en raekke aktioner, aftalte samme generaldirektorats Bruxelles-tjenester og FFC at gennemfoere andre aktioner uden at meddele det til Direktoratet. De mente nemlig, at det ville fremskynde sagen, og man gik endda saa vidt som til at foretage en praesentation af programmellet i Den Kinesiske Folkerepublik.

Forskningen er ikke tilstraekkeligt orienteret mod valoriseringen

3.44. Med valoriseringen af forskningsresultaterne bringes forskningen naermere det endelige maal, nemlig de produktive aktiviteter. Men valoriseringstjenesten maa omvendt ogsaa kunne henvende sig til forskeren for at faa denne til at gennemfoere de justeringer og tests, der er noedvendige for at tilpasse opfindelsen til industriens og markedets behov. Eksisterer der et »tandhjulsstopper«-system, der blokerer denne bevaegelse bagud mod forskningen, fungerer valoriseringstjenesten langt mindre smidigt, og medarbejderne maa afhjaelpe denne svaghed ved at soege dyr assistance hos tredjemand. Saadanne henvendelser til forskerne er ikke et ukendt faenomen i Kommissionen, for det er fastsat i licenskontrakterne, at der skal ydes teknisk bistand til licenshaveren, og saadan bistand ydes almindeligvis af FFC. Dette arbejde hindres imidlertid paa en raekke omraader, jf. nedenfor.

Forskerne har ikke tilstraekkelig tid til raadighed

3.45. I de sagsakter, der afslutter sag V134(43)

og V164(44)

, anfoeres som en af aarsagerne til de negative resultater, at der ikke har vaeret tilstraekkelig opbakning bag opfindelsen. I sag V275(45)

havde de forskere paa FFC, der var ophavsmaend til den af denne sag omfattede opfindelse, ikke haft tid til raadighed i 1988-89 til at fortsaette de noedvendige forsoeg, og Kommissionen maatte derfor i marts 1989 henvende sig til et eksternt laboratorium for at faa en aftale om teknisk bistand.

3.46. I august 1985 medfoerte personalerokeringer i FFC's opfindertjeneste, som koerte projekt V61(46)

, at tjenesten ikke kunne yde bistand og vaere til raadighed i det hidtidige omfang. En raekke ledende medarbejderes afgang fra den licenshavende virksomhed i 1982 havde i oevrigt allerede vanskeliggjort en viderefoerelse af projektet. Valoriseringstjenesten er saaledes meget afhaengig af, at dens samarbejdspartnere i baade industrien og forskningstjenesterne er til raadighed, og det i en saadan grad, at den undertiden maa indstille et projekt, udelukkende fordi samarbejdspartnerne ikke er til raadighed.

Naar programmer udloeber

3.47. Spoergsmaalet er, om samarbejdet mellem Kommissionen og de eksterne forskere om indirekte aktioner forloeber mere smidigt. Som eksempel kan anfoeres sag V247(47)

. Her blev markedsfoeringen finansieret i faellesskab af GD XII over programmet for forskning i ikke-nuklear energi og Direktorat XIII-C, hvor sidstnaevnte finansierede den teknisk set mest avancerede del af projektet og foerstnaevnte den del, der laa laengst forud for konkurrencestadiet. Men hverken ved direkte eller indirekte aktioner foreligger muligheden for at forlaenge samarbejdet, efter at de paagaeldende forskningsprogrammer er afsluttet. Inden for direkte aktioner skyldes nedgangen i FFC's direkte stoette til sag V42(48)

, at opfindelsen var et resultat af et forskningsprojekt, som FFC var ophoert med at finansiere flere aar tidligere. Et lignende problem opstod i forbindelse med opfindelsen i sag V268(49)

, som var resultatet af et forskningsprogram med omkostningsdeling for produktion og anvendelse af brint. Da programmet udloeb (jf. rapport 6189 om en tjenesterejse den 7. juni 1985), kunne GD XII ikke laengere fortsaette finansieringen af det projekt, som opfindelsen udsprang af.

Forbud mod at finansiere forskning over valoriseringsbevillingerne

3.48. Det alvorligste eksempel paa, hvorledes »tandhjulsstopper«-mekanismen fungerer, er forbuddet mod, at valoriseringstjenesten over sine egne bevillinger finansierer arbejde, som den maatte oenske at overdrage FFC. I punkt 5.41-5.45 gives en detaljeret redegoerelse for denne mangel.

Valoriseringsindsatsen koncentreres om enkelttilfaelde

3.49. Den politik, der foelges nu, hvor der laegges mere vaegt paa forskningens behov end paa industriens, har denne ene konsekvens, at indsatsen koncentreres om den enkelte opfindelse. Hvert forskningsresultat behandles og evalueres separat. Er evalueringen positiv, begynder man at soege efter den kommende industrielle partner. Kommissionen anvender ikke den strategi, at den soeger at lade valoriseringstjenesten fungere som formidler mellem produktion og forskning. De utilstraekkelige midler, som omtales i kapitel 4, er en af hovedaarsagerne til denne svaghed, som navnlig politikken med hensyn til licensoverdragelser lider under.

Licenser, der ikke retligt, men reelt er eksklusive

3.50. Den gaeldende praksis med hensyn til overdragelse af licenser er utilfredsstillende.

a)Samtlige licenser er ikke-eksklusive, selv om kun Euratom-Traktaten foreskriver ikke-eksklusivitet (artikel 12 og 17). Det naevnes intet sted i EOEF-Traktaten, at licensaftaler skal vaere ikke-eksklusive. Den paalaegger Raadet at fastsaette de naermere bestemmelser for udbredelse af den opnaaede viden. Hverken rammeprogrammet, VALUE eller saerprogrammerne for forskning indeholder naermere bestemmelser herom.

b)Selv om der ikke er overensstemmelse mellem EOEF-Traktatens og Euratom-Traktatens bestemmelser, anvender valoriseringstjenesten kun én standardkontrakt, der noeje foelger Euratom-Traktaten.

c)Selv om der ved kontrakterne kun overdrages ikke-eksklusive licenser, lader valoriseringstjenesten uofficielt den, der faar licensen, vide, at den ikke aktivt vil soege efter andre licenstagere for den samme opfindelse, saa laenge den paagaeldende licenstager overholder kontrakten og sin udnyttelsesforpligtelse. Der er i realiteten altsaa tale om eksklusive licenser (jf., eksempelvis, i sag V42(50)

, skrivelse af 5. marts 1975 til den kommende licenshaver).

3.51. Under de nuvaerende uklare forhold faar valoriseringstjenesten hverken de fordele, der foelger af eksklusive eller af ikke-eksklusive licenser. Eftersom det ikke er muligt at opnaa juridisk bindende eksklusivlicenser, er ansoegere, som oensker langfristede garantier, inden de foretager de noedvendige investeringer, undertiden tilbageholdende med at indgaa kontrakter (jf., eksempelvis, afslaget fra Kernforschungszentrum i Karlsruhe paa at indgaa en samarbejdskontrakt med Kommissionen, skrivelse af 29. juni 1989, sag V275)(51)

. Naar Kommissionen uofficielt giver licenstagere eksklusive licenser, binder den sig til forpligtelser ud over de strengt juridiske og beroever sig derved enhver mulighed for at haeve kontrakten i tilfaelde af misligholdelse fra licenstagers side. Det var, hvad der skete i sag V42 (1) og V61(52)

. I sag V42 havde en virksomhed rettet forespoergsel til Kommissionen med henblik paa eventuelt at faa overdraget licensen paa opfindelsen. Valoriseringstjenesten havde allerede en licenshaver og foretog sig derfor ikke videre, selv om det allerede var forudset, at licenstageren ikke ville opnaa de forventede resultater, og at projektet maatte opgives. Kort tid efter (den 16. februar 1984) varslede tjenesten over for licenstageren, at kontrakten ville blive opsagt (hvilket skete i 1986).

3.52. Retten kan ikke umiddelbart foreslaa en loesning paa disse problemer. Den henstiller dog, at Kommissionen undersoeger den nuvaerende praksis til bunds, navnlig med hensyn til dens formelle rigtighed og effektivitet, og at den forbedrer sin politik paa omraadet.

Henstillinger

3.53. Det fremgaar af bemaerkningerne ovenfor, at det er tjenestens politik at laegge stoerst vaegt paa forskningen og kun interessere sig for industrien i relation til en bestemt opfindelse, der er fundet egnet til valorisering. Det ville vaere oenskeligt, at man fulgte en politik, hvor der blev lagt lige stor vaegt paa begge aspekter. Systematisk soegen efter egnede forskningsresultater kunne indebaere, at der ogsaa systematisk etableredes kontakter med virksomhederne og deres organisationer, saaledes at valoriseringstjenesten kom til at forvalte en portefoelje af opfindelser og dens virksomhed antage karakter af en opfindelsesboers. Kommissionen kunne ganske vist indvende, at valoriseringstjenesten ikke raader over en tilstraekkelig righoldig opfindelsesportefoelje til at kunne gaa i denne retning. Valoriseringstjenesten har siden sin oprettelse behandlet omkring 340 sager, fejlslagne projekter indbefattet. Visse nationale valoriseringsagenturer forvalter i dag en portefoelje paa flere tusind teknikker, som kan overdrages, og formidler oplysninger til tusindvis af virksomheder. Men hvorfor ikke netop stoette sig paa de nationale agenturer og udnytte deres formidlings- og undersoegelsesnet? Som konkret eksempel kan naevnes, at de nationale organer med ansvar for valorisering af forskningsresultater i fem lande (BTG i Det Forenede Kongerige, Fraunhofer Gesellschaft i Forbundsrepublikken Tyskland, Anvar i Frankrig, TNO i Nederlandene og DIC i Danmark) har dannet en klub med henblik paa at oprette en faelles pulje af valoriseringsegnede opfindelser, Eurotech-klubben. Hvert organ bidrager med sager, og medlemmerne af klubben opfordres til at foreslaa licenstagere. Klubben er dannet inden for rammerne af SPRINT-programmet, der forvaltes af Direktorat XIII-C, men valoriseringstjenesten, der hoerer under samme direktorat, er ikke fuldt medlem, kun observatoer! De mindre »tunge« strukturer med begraensede midler maa soege at stoette sig til de »tunge« strukturers logistiske midler.

Utilstraekkelig evaluering af aktionernes effekt

Utilstraekkeligt talmateriale

3.54. Der findes ikke meget talmateriale om udnyttelsen af forskningsresultater, og det, der findes, er vanskeligt at fortolke. Dette forhold er ikke saeregent for Kommissionen, Retten har konstateret samme svaghed hos alle de nationale valoriseringsorganer, den har besoegt. Ikke desto mindre er der nogle af dem, der erkender svagheden og bestraeber sig paa at goere fremskridt paa omraadet. Retten henstiller derfor til Kommissionen, at den traeffer yderligere foranstaltninger til at sikre, at den har et klart billede af, hvor mange arbejdspladser der er skabt, og hvor stor en omsaetning der er opnaaet, og ogsaa af andre indikatorer (f.eks. vaerditilvaekst, markedsandele og, mere generelt, beregning af cost-benefit-forholdet i forbindelse med valorisering af forskningsresultater).

Effekten af publikationerne undersoeges ikke

3.55. Publikationstjenesten under Direktorat XIII-C undersoeger ikke effekten af de videnskabelige og tekniske publikationer. Hvordan skulle den ogsaa kunne det, eftersom den ikke paa forhaand kender navnene paa samtlige modtagere af de dokumenter, der udgives, fordi modtagerlisterne er splittet op mellem enhed XIII-C-3 selv, GD XIII's tjenester i Bruxelles, GD XII, FFC og Publikationskontoret? Hvortil i givet fald kommer det salg, som de private forlaeggere staar for, og som er bedre kendt af offentligheden. Enhed XIII-C-3 modtager ikke automatisk statistikker fra Publikationskontoret om distribution og salg. Der foreligger meget lidt talmateriale om effekten af publikationerne, og de underkastes heller ikke en kvalitativ vurdering. Tjenesten efterproever ikke modtagernes og laesernes reaktion paa de dokumenter, Kommissionen offentliggoer. Publikation er et led i udnyttelse af forskningsresultater, og denne politik forudsaetter et minimum af effektmaalinger.

Fordelingen af indtaegter og udgifter paa de enkelte projekter eller aktivitetsformer kan ikke identificeres

3.56. Aktionsformerne er saa forskellige, at det under de nuvaerende forhold ikke er muligt at identificere udgifterne og eventuelt indtaegterne i forbindelse med et bestemt valoriseringsprojekt, - f.eks. omkostninger ved undersoegelser eller udgifter til deltagelse i messer og udstillinger - og heller ikke i forbindelse med et givet projekt eller en given aktivitetsform. Det er generelt ikke muligt paa grundlag af sagsakterne vedroerende valorisering af forskningsresultater at opstille en oversigt over indtaegter og udgifter i forbindelse med et bestemt projekt, eller saagar hvilke patenter der er anmeldt, opnaaet eller opgivet i forbindelse med det paagaeldende projekt. Hertil kommer, at der ikke regelmaessigt udarbejdes statistik over, hvordan udgifterne fordeler sig paa de tre aktivitetsomraader - publikationsvirksomhed, etablering og opretholdelse af patenter, valorisering -, plus udgifterne i forbindelse med CORDIS-projektet og med underprogram II under VALUE-programmet (sammenkobling af datanet). Denne viden kunne indhentes ved, at der indfoertes et meget enkelt kodificeringssystem, der kunne anvendes internt i forbindelse med budgettransaktioner.

4. Paa jagt efter aarsagerne: 2. De anvendte ressourcer staar ikke i rimeligt forhold til behovene

Indledning

4.1. Uanset hvor mange ressourcer Faellesskabet anvender paa forskning og udnyttelse af forskningsresultater, bestaar der mange tekniske, menneskelige, oekonomiske og finansielle relationer mellem de to faser i videnskabelig og teknisk udvikling, og det boer sikres, at de ressourcer, der anvendes paa hver af disse to faser, staar i rimeligt forhold til hinanden. Det boer undgaas, at ressourcer til udnyttelse af forskningsresultater ikke udnyttes fuldt ud, fordi der ikke findes tilstraekkelig mange brugbare forskningsresultater, og det boer ogsaa undgaas, at opfindelser, der egentlig burde udnyttes, arkiveres, fordi der ikke er tilstraekkelige ressourcer til at udnytte dem effektivt. I dette kapitel har Retten soegt at vurdere, om der er et saadant rimeligt forhold mellem EF's aktiviteter paa dette omraade.

Forholdet mellem de menneskelige ressourcer anvendt til henholdsvis udnyttelse af resultater og forskning

4.2. Der var i januar 1989 43 fastansatte tjenestemaend i Direktorat XIII-C repraesenterende alle kategorier (A til D) i enheden for udnyttelse af forskningsresultater. Til sammenligning var der i budgettet for regnskabsaaret 1989 bevilget i alt 3 176 stillinger til forskning og investering. Ud fra disse tal udgjorde den medarbejderstab, der var afsat til udnyttelse af forskningsresultater, 1,4 % af forskningspersonalet. Denne procent er endog sat en smule for hoejt, for i beregningen indgaar kun de stillinger, der finansieres over budgettets B-del. Der findes imidlertid enkelte stillinger, der finansieres over A-delen (drift).

4.3. Disse tal betyder, at hvis personalet var den eneste produktionsfaktor, baade hvad angaar forskning og udnyttelse af resultater, ville for eksempel blot en minimal procentuel faktorforskydning til fordel for forskning medfoere en forholdsmaessigt langt stoerre negativ forskydning i ressourcerne afsat til udnyttelse.

De finansielle midler

4.4. Der kan anstilles et analogt raesonnement, for saa vidt angaar de finansielle midler afsat til henholdsvis forskning og udnyttelse af forskningsresultater.

Forholdet mellem de finansielle midler til henholdsvis forskning og udnyttelse i det andet rammeprogram

4.5. Der blev afsat 5 396 mio. ECU til rammeprogrammet for perioden 1987-1991 (5 aar)(53)

. Programmet omfatter aktionen »Spredning(54)

og udnyttelse af resultater af V/T-forskningen«, som er anfoert under pkt. 8.4 i bilag I og II til rammeprogrammet, hvortil der er afsat 55 mio. ECU. Af denne bevilling blev 17 mio. ECU anvendt til finansiering af EUROTRA-programmet, selv om dette snarere falder ind under forskning end under udnyttelse. Der er altsaa kun afsat 38 mio. ECU til udnyttelse af resultaterne, og resten, nemlig 5 358 mio. ECU, er anvendt paa forskning; det vil sige, at forholdet mellem forskningen og udnyttelsen af dens resultater er 141 til 1. Det betyder eksempelvis igen, at en meget lille procentuel aendring af bevillingerne til forskningen ville medfoere en stor procentuel aendring af bevillingerne til udnyttelse af forskningsresultaterne, uden at det samlede beloeb afsat til rammeprogrammet blev aendret. Herimod kunne anfoeres, at der ud over Faellesskabets finansielle bidrag sandsynligvis ogsaa ydes nationale finansielle bidrag til udnyttelse af resultaterne af den indirekte aktion. Forudsatte man imidlertid, at det var muligt at bestemme omfanget af disse bidrag, ville det vaere rimeligt ogsaa at medregne den del af de samlede omkostninger i forbindelse med den indirekte aktion, der afholdes af kontrahenterne. Saa vil finansiering af forskningen ikke laengere vaere opfoert med 5 358 mio. ECU, men snarere med 10 016 mio. ECU!

4.6. Det boer undersoeges naermere, hvordan disse 38 mio. ECU anvendes. Saerprogrammet VALUE er et program for spredning og udnyttelse af resultater af videnskabelig og teknologisk forskning for en fireaarig periode at regne fra den 27. juni 1989(55)

. Der er afsat 38 mio. ECU til dette program, det vil sige det fulde beloeb, der i rammeprogrammet var afsat til udnyttelse af resultaterne. Men 2 mio. ECU er afsat til »udarbejdelse af fortroligheds- og integritetskrav, for saa vidt angaar Faellesskabets FTU-oplysninger«; dette arbejde bestaar imidlertid snarere i at faa defineret et retsgrundlag end at udnytte konkrete resultater. Der er afsat 6 mio. ECU til indsamling og spredning af oplysninger om forskningsprogrammerne og ikke spredning af resultaterne. Endelig er der afsat 2 mio. ECU til fordeling efter midtvejsrevision af programmet. I realiteten er der altsaa afsat 28 mio. ECU til udnyttelse af resultaterne, der er opdelt som vist i tabel 2. Kommissionen havde imidlertid foreslaaet en anden fordeling. Ifoelge dens forslag skulle 31 mio. ECU (og ikke 28) af de 38 mio. ECU anvendes til udnyttelse af resultaterne, hvoraf 17 mio. ECU (i stedet for 10) var afsat til fremme af valorisering.

Tabel 2 - VALUE-programmet - Opdeling af bevillingerne til udnyttelse af forskningsresultaterne

Mio ECU

- spredning af resultater 14,0(1)

-retlig beskyttelse af resultater (patenter) 2,0

-valorisering 10,0

-faellesopgaver (bestemmelse, karakterisering og screening af resultater) 2,0

(1) Hvoraf 6 mio. ECU til etablering af data-kommunikationsnet.

Forholdet forskning/udnyttelse i budgettet

4.7. I budgettet (regnskabsaaret 1989) var der afsat1 436,0 mio. ECU i forpligtelsesbevillinger til forskning og 8,85 mio. ECU til udnyttelse af forskningsresultaterne (heri indbefattet bevillingerne under kapitel 100), hvilket vil sige i forholdet 162 til 1.

Forholdet forskning/udnyttelse i det tredje rammeprogram

4.8. I det tredje rammeprogram(56)

, der netop er blevet vedtaget for perioden 1990-1994, er der af en samlet bevilling paa 5 700 mio. ECU blevet afsat 5 643 mio. ECU til forskning og 57 mio. ECU til udnyttelse af forskningsresultaterne. Her er der altsaa et gunstigere forhold, nemlig 99 til 1.

Sammenligningsgrundlag

OECD's beregninger af udgifterne til udvikling

4.9. Tabel 3 viser OECD's beregning af fordelingen af den offentlige sektors forskningsudgifter i en raekke OECD-lande. Det fremgaar af tabellen, at der ydes betydelige midler til F& U-udvikling, isaer i USA og Japan, der er de foerende lande i verden inden for teknologi, og hvor regeringerne afsaetter mere end halvdelen af deres F& U-stoette til udvikling. Imidlertid falder OECD's definition af begrebet udvikling(57)

i det store og hele sammen med det, Faellesskabet kalder »innovation og teknologioverfoersel« inklusive udnyttelse af forskningsresultater. OECD's tal underbygger saaledes i bemaerkelsesvaerdig grad den opfattelse, at en noeglefaktor i den teknologiske udvikling er den vaegt, der tillaegges innovationens slutfase, og at de faa ressourcer, Faellesskaberne afsaetter til valorisering, ikke opfylder de virkelige behov.

Demonstrationsprogrammet paa energiomraadet

4.10. Faellesskabets samlede finansielle stoette til demonstrationsprojekter paa energiomraadet for perioden 1986-1989 (fire aar) androg 500 mio. ECU. Indtil udgangen af 1992 (i skrivende stund om 2½ aar) kan Kommissionen inden for rammerne af THERMIE-programmet(58)

, der daekker perioden 1990-1994, indgaa forpligtelser for 350 mio. ECU, det vil sige gennemsnitligt 140 mio. ECU om aaret eller naesten 15 gange den gennemsnitlige aarlige bevilling i henhold til VALUE. Demonstrationsprojekterne paa energiomraadet er imidlertid af naesten samme art, som de projekter, der kan udvikles under VALUE. THERMIE er et sektorbestemt program, mens VALUE kan udnyttes i alle sektorer, eventuelt ogsaa i energisektoren! Til sammenligning med disse 350 mio. ECU (der ikke omfatter bevillingen for 1993 og 1994) er der under rammeprogrammet afsat 1 173 mio. ECU i forskningsbevillinger til energisektoren, det vil sige et forhold forskning/udnyttelse af resultater paa 3,35 til 1, som skal sammenholdes med det tilsvarende forhold under VALUE, nemlig forholdet 141 til 1 (jf. pkt. 4.5 og 4.6). Retten har hverken til hensigt eller befoejelse til at fremsaette kritiske bemaerkninger om den finansielle ramme for THERMIE-programmet, men den oensker at paapege, at der tilsyneladende afsaettes for faa bevillinger til valorisering af forskningens resultater i forhold til forskningsbevillingerne og behovet for valorisering.

Konsekvenserne for de gennemfoerte operationer af, at der ikke er tilstraekkelige ressourcer

4.11. Langt fra alle forskningsresultater udnyttes og valoriseres. En betragtelig del af forskningsresultaterne undersoeges eller evalueres slet ikke med henblik paa at traeffe afgoerelse om, hvilken aktion der skal ivaerksaettes, eller om eventuelt slet ikke at ivaerksaette nogen aktion.

Tabel 3 - Fordeling af den offentlige sektors forskningsudgifter mellem de tre stadier af forskning og udvikling ifoelge OECD (1)

(i %)

Land Grundforskning Anvendt forskning Udvikling I alt

Frankrig (1983) 12,4 31,9 5,6 49,9 (2)

Spanien (1985) 29,6 54,5 15,9 100,0

Italien (1985) 30,0 47,0 23,0 100,0

Nederlandene (1985) 29,3 54,7 16,0 100,0

Portugal (1986) 7,3 53,6 39,1 100,0

USA (1985) 14,9 24,2 60,9 100,0

Japan (1985) (kun natur- og ingenioervidenskab) 12,9 27,5 56,3 96,7 (3)

(1) Kun intern forskning. OECD opererer faktisk med en saerskilt sektor, der bestaar af internationale forskningscentre, eller centre, som arbejder i udlandet; denne sektor er ikke omfattet af tabellen. (2)Ikke specificeret = 50,1 %. (3)Ikke specificeret = 3,3 %.

4.12. Retten har med hensyn til informationskilder tidligere konstateret, at Direktorat XIII-C ikke modtager samtlige kontrakter og endelige rapporter fra GD XII's kontrahenter, og slet ikke de kontrakter og endelige rapporter, der hhv. oprettes og udarbejdes i forbindelse med programmer, som forvaltes af GD XIII i Bruxelles (programmerne ESPRIT, RACE, AIM, DELTA og DRIVE). Direktorat XIII-C modtager generelt heller ikke de endelige rapporter om FFC's arbejde. Direktorat XIII-C raader ikke over menneskelige ressourcer, der kan foretage en tilbundsgaaende undersoegelse af de endelige rapporter, og det havde derfor indtil for nylig ikke protesteret over disse forhold. Det informationsmateriale, der i praksis danner grundlaget for Direktorat XIII-C's arbejde, er af et betydeligt mere begraenset omfang end det samlede informationsmateriale, Direktoratet i realiteten burde have adgang til.

4.13. Direktorat XIII-C har ladet hele omraader, som i teorien falder ind under dets kompetence, ligge stille. Hidtil har Direktoratet ikke beskaeftiget sig med programmerne BRITE og EURAM og heller ikke med programmet for forskning vedroerende bioteknologi. Med den begrundelse, at GD XIII's tjenestegrene i Bruxelles selv paaregner at valorisere resultaterne af ESPRIT, RACE, AIM, DRIVE og DELTA, har Direktoratet, naar bortses fra enkelte undtagelser (aktionen vedroerende mere energioekonomiske forbraendingsmotorer, operation CRISTAL osv.) ikke haft noget at goere med disse programmer og har for oevrigt ikke kontakt med de tjenestegrene, der forvalter programmerne, selv om de hoerer ind under samme generaldirektorat som Direktorat XIII-C. Juridisk er der imidlertid intet til hinder for, at Direktorat XIII-C goer en indsats her. Direktorat XIII-C har naermest ikke laengere nogen valoriseringsfunktion i forbindelse med demonstrationsprojekterne, isaer ikke dem, der hoerer ind under GD XVII (energi), selv om det strengt taget stadig er befoejet til at deltage i disse projekter paa lige fod med GD XVII med bevillingerne under artikel B 753 i budgettet.

4.14. Valoriseringstjenestens arbejde er, som vist i tabel 4, i hoej grad koncentreret om meget faa omraader, som er de eneste, hvor personalet har den fornoedne ekspertise. Der foretages derfor intet eller meget lidt paa omraader som sundhed, kernekraft, edb, telekommunikation, landbrugs- og agroindustriel forskning, fiskeri og valorisering af havets ressourcer samt udviklingsteknikker.

4.15. Selv inden for de omraader, hvor Direktorat XIII-C goer en aktiv indsats, behandles langt fra alle forskningsresultater. Til trods for, at de ansatte i Direktoratet faar assistance fra konsulenter, der er udvalgt under Expect-proceduren, kan de rent fysisk ikke overkomme at laese alle endelige rapporter, der er resultatet af kontraktforskning. Til gengaeld gennemgaar en medarbejder i valoriseringstjenesten de fleste statusrapporter og endelige rapporter fra FFC. Han gennemgaar dem eller faar dem personligt udleveret i Ispra.

4.16. Valoriserings- og patenttjenesten har hidtil hovedsagelig koncentreret deres indsats om FFC'sresultater. Indirekte aktioner spredes i langt hoejere grad over et stort antal projekter end FFC's aktioner; de er i oevrigt ikke saa kendt, fordi de ikke hoerer under Faellesskabets tjenestegrene. Kontrahenterne er forpligtede til at meddele Kommissionen eventuelle aktioner til udnyttelse af forskningsresultaterne, men goer det kun i enkelte tilfaelde, og valoriserings- og patenttjenesten har kun et begraenset kendskab til, hvilke opfindelser der skal beskyttes eller valoriseres hos kontrahenterne. Af ovenstaaende grunde ville det sandsynligvis kraeve mange flere finansielle og navnlig flere menneskelige ressourcer at udnytte resultaterne af indirekte aktioner systematisk end resultaterne af direkte aktioner. Det er derfor umiddelbart forstaaeligt, at tjenestegrenene paa grund af utilstraekkelige ressourcer har vaeret tilboejelige til foerst og fremmest at udnytte og valorisere resultaterne af FFC's bedre kendte forskning inden for snaevrere omraader. Naar patenttjenesten endelig bistaar kontrahenten, yder den som oftest kun teknisk assistance. Tjenesten deltager overhovedet ikke i finansieringen, selv om der ikke er noget til hinder herfor i retsakterne.

4.17. Der er en anden grund til, at patenttjenesten koncentrerer sin indsats om direkte aktioner. Enhed XIII-C-1 er den eneste tjenestegren i Kommissionen, der er befoejet til at modtage patentansoegninger vedroerende opfindelser, der er Faellesskabets ejendom. FFC er forpligtet til at foelge denne kanal. De kontrahenter, der deltager i forskningsprojekter med omkostningsdeling, kan derimod frit indgive ansoegninger uden at lade ansoegningerne gaa igennem Kommissionens tjenestegren. De direkte aktioner er i oevrigt gradvis ved at faa mindre overvaegt. Fra 1972 til 1982 vedroerte 64,6 % af de registrerede patentansoegninger direkte aktioner, men i perioden 1983-1988 var det kun 54,3 %. Samtidig bemaerker Retten dog, at den del af forskningsbevillingerne, der er afsat i de oprindelige budgetter til direkte aktioner, er faldet fra 36,3 % til 20,1 % (13,3 % for 1989).

4.18. Der er saaledes tale om en omend relativ nedgang i FFC's bevillinger og som foelge deraf ogsaa om en nedgang i antallet af nye opfindelser. Hertil kommer, at FFC sandelig ikke betragter det som udelukket, at det en dag overtager valoriseringsfunktionen »inden for murene«. Endelig er bevillingerne til forskning med omkostningsdeling blevet forhoejet inden for en meget kort periode. Alle disse forhold burde vaere tilstraekkeligt vaesentlige til, at Direktorat XIII-C overfoerte en betydelig del af sine ressourcer til indirekte aktioner.

Tabel 4 - Valoriseringssagernes fordeling paa forskningssektorer

Forskningssektor % % kumuleret

1. FFC 33 33

2.EKSF 22 55

3.Ikke-nuklear energi 15 70

4.Raastoffer og genbrug 14 84

5.Miljoe 4 88

6.Diverse 12 100

4.19. Retten skal endelig anfoere endnu en faktor, som viser, at den paagaeldende tjenestegrens aktiviteter indskraenkes paa grund af manglende ressourcer, nemlig antal tjenesterejser pr. valoriseringssag. Af en omfattende stikproeve paa 100 valoriseringssager, som Kommissionen selv havde udtaget, var der gennemsnitligt foretaget 3,5 tjenesterejser pr. sag. Og i forbindelse med 43 af disse sager var der kun foretaget en enkelt tjenesterejse.

Konklusion

4.20. Paa grundlag af en lang raekke tal og kendsgerninger maa Retten saaledes drage den konklusion, at forholdet mellem de ressourcer, der afsaettes til forskning, og dem, der afsaettes til udnyttelse af forskningens resultater, er saa ugunstigt for sidstnaevnte, at en vaesentlig del af forskningsarbejdet er doemt til ikke at blive fulgt op i praksis i det omfang, det burde. Det tredje rammeprogram(59)

retter allerede meget op paa denne situation. Imidlertid er en mere hensigtsmaessig opdeling af bevillingerne paa forskning og udnyttelse af resultaterne ikke den eneste mulige loesning. I denne beretnings kapitel 5 omtales de betydelige »reserver«, der er disponible i budgettet til innovation generelt, og som eventuelt delvist kunne anvendes til udnyttelse af forskningsresultaterne.

5. Paa jagt efter aarsagerne: 3. Stor spredning af aktiviteterne med henblik paa udnyttelse af forskningsresultater og teknologioverfoersel

Spredning af ansvaret mellem tjenestegrenene

Formidling af resultaterne

5.1. Det er tilsyneladende enhed XIII-C-3, der er hovedansvarlig for formidling af forskningsresultaterne. I forbindelse med Kommissionens aarlige publikationsprogram er Enhed XIII-C-3 ansvarlig for den del, der kan kaldes underprogrammet for tekniske og videnskabelige publikationer. Enhed XIII-C-3 faar hvert aar meddelelse om, hvilke dokumenter af denne art de forskellige tjenestegrene har til hensigt at offentliggoere. Enheden kontrollerer oplysningerne og videresender dem til Udvalget for Koordinering af Publikationer, der er et tvaertjenesteligt udvalg. Udvalgets sekretariatsfunktioner er for nylig blevet underlagt Generalsekretariatet(60)

. I aarets loeb kan enhed XIII-C-3 paa eget initiativ traeffe beslutning om en publikation, og enhver publikation af videnskabelig og teknisk karakter fra en hvilken som helst tjenestegren skal paategnes af denne enhed. Den forvalter endvidere tidsskriftet Euroabstracts, hvori offentliggoeres et resumé af alle videnskabelige og tekniske publikationer, samt databasen EABS, hvori samme oplysninger som i Euroabstract indlaeses, og ved hjaelp af hvilken dette materiale formidles. I realiteten er befoejelserne i forbindelse med videnskabelige og tekniske publikationer meget spredte.

Publikationstjeneste og forskningsorganer

5.2. I forbindelse med offentliggoerelse af forskningsresultaterne er det i hovedsagen forskerne og de tjenestegrene i Kommissionen, der forvalter de paagaeldende programmer, der beslutter, hvilke dokumenter, der skal publiceres. For saa vidt angaar direkte forskningsaktioner, er det FFC selv, der foretager dette valg. Eftersom det i forbindelse med indirekte aktioner er kontrahenterne, der har ejendomsretten til forskningsresultaterne, er det normalt dem, der offentliggoer resultaterne under iagttagelse af kontraktlige bestemmelser om tavshedspligt. Alt i alt foregaar det paa denne maade med hensyn til GD XIII's programmer. Hvad angaar GD XII's programmer, offentliggoer dette generaldirektorat en stor del af rapporterne paa Kommissisonens initiativ og for dennes regning; generaldirektoratet forbeholder sig kontraktligt denne mulighed (artikel 6.6 i bilag II til standardkontrakten).

Tjenestegrene, der er ophavsmaend til publikationer, og Publikationskontoret

5.3. Enhed XIII-C-3's »beslutningsomraade« begraenses af paa den ene side ophavsmaendene, der kan bestemme, hvilke dokumenter de vil offentliggoere, og som sammen med Udvalget for Koordinering af Publikationer kan vaelge mellem gratis distribution eller salg. De kan, selv i tilfaelde af salg, opstille en liste over modtagere af gratis publikationer, og de kan selv beslutte at lade et privat forlag efter eget valg trykke dokumenterne. »Beslutningsomraadet« begraenses paa den anden side af Publikationskontoret, der, i dets egenskab af EF's logistiske organ for saa vidt angaar publikationer, kontrollerer, at manuskripterne overholder de formelle kvalitetskrav, traeffer afgoerelse om, hvorvidt arbejdet skal udfoeres internt eller uden for huset og fastsaetter salgspriser. Endelig varetager Publikationskontoret distribution af en del af publikationerne eller foretager salgsfremstoed.

5.4. Publikationstjenesten skal saaledes sikre kontrol af manuskripternes kvalitet (dvs. kontrol af udformningens kvalitet, men ikke af den videnskabelige vaerdi), vejlede om det rigtige publikations-medium (EUR-dokument, fotokopiering af microfiches, valg af privat forlag, hvis den tjenestegren, der er ophavsmand til publikationen, ikke allerede har gjort det). Publikationstjenesten skal endvidere forhandle prisrammer med Publikationskontoret, sikre gratis distribution ud over den, den tjenestegren, der er ophavsmand til publikationen, selv soerger for, samt foretage salgsfremstoed, der er mere maalrettede end Publikationskontorets.

Almindelige publikationer og prioriterede publikationer

5.5. Inden for rammerne af Kommissionens aarlige publikationsprogram har hvert generaldirektorat og hver tjenestegren en andel af publikationerne inden for deres respektive kompetenceomraader. Udvalget for Koordinering af Publikationer har via Kommissionens Generalsekretariat en kontrolfunktion, er ansvarlig for planlaegningen og udarbejder budgetoverslag. Efter udtalelse fra Koordineringsudvalget vedtager Kommissionen det program, der forelaegges af udvalgets formand og den kommissaer, der har ansvar for informationspolitikken. Den 30. oktober 1986 besluttede Kommissionen imidlertid, at dens publikationer hvert aar foerst og fremmest skulle centreres om de aktuelle politiske emner. Hidtil har det vigtigste emne vaeret gennemfoerelsen af det indre marked i 1993. Derfor er det reelt Generalsekretariatet, og ikke de forvaltende tjenestegrene (GD XII, GD XIII og FFC), der traeffer beslutning om at offentliggoere en del af de tekniske og videnskabelige dokumenter og forvalter de dertil svarende ressourcer.

Publikationer, der ikke er givet meddelelse om

5.6. Selv om Publikationskontoret i princippet er det tekniske organ, der udgiver eller soerger for at faa udgivet alle EF's publikationer, har Kommissionen henstillet til tjenestegrenene at henvende sig direkte til private forlag. Denne henstilling er i vid udstraekning blevet fulgt i forbindelse med tekniske og videnskabelige publikationer. Endvidere raader GD IX over reproduktionsvaerksteder, der betjener alle Kommissionens tjenestegrene, og FFC er teknisk set i stand til selv at fremstille dokumenter trykt i flere farver.

5.7. Selv om disse faciliteter findes, betyder det ikke, at det dermed er tilladt de tjenestegrene, der nyder godt deraf, at unddrage sig det gaeldende publikationsplanlaegningssystem. Men i praksis trykkes der her et stort antal publikationer for tjenestegrenene, uden at enhed XIII-C-3, Udvalget for Koordinering af Publikationer og Publikationskontoret har kendskab hertil. De paagaeldende publikationer er derfor ikke omfattet af nogen planlaegning, de er ikke opfoert i Kommissionens katalog over publikationer, de udleveres ikke til Faellesskabernes officielle distributionssteder, og de er ikke omfattet af Publikationskontorets salgskampagne.

Nye metoder til udbredelse af forskningsresultater

5.8. I forbindelse med den indledende fase i ivaerksaettelsen af VALUE-programmet(61)

sker der i dag blot en vaesentlig yderligere spredning af ansvaret for udbredelse af viden. Databaser og datakommunikationsnet supplerer hinanden. Datanettene hoerer ind under VALUE's underprogram II, men maerkeligt nok hoerer databasen CORDIS ind under underprogram I. Mens CORDIS-projektet skal udvikles og forvaltes af Direktorat XIII-C, som VALUE-programmet hoerer ind under, gennemfoeres underprogram II af Direktorat XIII-A paa grund af dets tilknytning til ESPRIT-programmet. Dertil kommer, at Direktorat XIII-C, der er beliggende i Luxembourg, til en vis grad kun leder CORDIS-projektet i teorien, for saa vidt som den ansvarlige for projektet er ansat i Direktorat XIII-A, som er beliggende i Bruxelles, og projektet administrativt og fysisk er knyttet til dette direktorat.

5.9. Det kunne formodes, at der i det mindste var et taet samarbejde mellem den ansvarlige for CORDIS og de ansvarlige for underprogram II, eftersom de hoerer under det samme direktorat, og deres kontorer stoeder op til hinanden. I realiteten foeres de to aktioner uafhaengigt af hinanden og er ikke tilpasset hinanden. Efter al sandsynlighed bliver CORDIS-databasen driftsklar, foer arbejdet med netvaerkene afsluttes. Det er under disse forhold planlagt i det mindste foreloebigt at forbinde CORDIS-databasen til de netvaerk, der oprettes gennem IES-projektet (»Informationsudvekslingssystem«) for at daekke behovet hos deltagerne i ESPRIT-programmet.

5.10. Endelig ivaerksaettes der i dag under VALUE-programmet tre former for aktioner, der ligger temmelig fjernt fra hinanden: den traditionelle publikationsvirksomhed, oprettelsen af CORDIS-databasen og udvikling af datakommunikationsnet.

Valorisering af resultaterne

5.11. Umiddelbart er der to ansvarscentre i forbindelse med valoriseringen af resultaterne af faellesskabsforskningen. Resultaterne af direkte aktioner, gennemfoert af FFC, tilhoerer Faellesskabet og valoriseres af Direktorat XIII-C. Resultaterne af indirekte aktioner tilhoerer kontrahenterne, som skal udnytte dem i henhold til de kontraktlige bestemmelser, der er fastlagt af Kommissionen.

Direktorat XIII-C og de tjenestegrene, der forvalter programmer som et led i direkte aktioner

5.12. Reelt deltager Kommissionen i udnyttelsen af resultaterne af indirekte aktioner. Kommissionen kan og skal nemlig vaere kontrahenterne behjaelpelig i forbindelse med valoriseringen af forskningsresultaterne, der kraever en ekspertise og professionel dygtighed, som forskningsinstitutterne, universiteterne og de smaa og mellemstore virksomheder ikke altid er i besiddelse af. De kan faa brug for Kommissionens tekniske og finansielle bistand i deres bestraebelser paa at beskytte deres opfindelser gennem patenter, til at vurdere markedsperspektiverne, til at opnaa finansiering til udvikling af prototyper og til industriel lancering af produkter eller metoder. Normalt er det Direktorat XIII-C's opgave at yde denne bistand.

5.13. Kontrahenterne er imidlertid i medfoer af standardkontrakten forpligtede til at valorisere resultaterne af deres forskning i saa hoej grad som muligt (artikel 7, stk. 1) inden for en tidsfrist, der aftales mellem kontrahenterne (artikel 17, stk. 1, i bilag II). For at goere det muligt for Kommissionen at foere tilsyn med overholdelsen af denne forpligtelse, skal »naermere enkeltheder vedroerende mulighederne for udnyttelse eller markedsfoering af resultaterne fremsendes (af kontrahenten) senest sammen med den endelige rapport« om det paagaeldende forskningsprojekt (artikel 6, stk. 1). Kontrahenten skal endvidere »soerge for, at oplysninger og dokumenter, paa grundlag af hvilke Kommissionen kan kontrollere, om forpligtelserne til at udnytte eller markedsfoere (resultaterne) er blevet opfyldt, holdes til raadighed for og paa anmodning forelaegges Kommissionen og personer, der er bemyndiget af Kommissionen« (artikel 17, stk. 6, i bilag II).

5.14. Saadan er reglerne. Men hidtil har kontrahentens hensigtserklaering udelukkende skullet tilstilles de tjenestegrene, der forvalter programmerne, og ikke Direktorat XIII-C, der er kompetent i forbindelse med valorisering af resultaterne. Dette indebaerer en risiko, i det mindste hvad angaar GD XII's tjenestegrene. Da de ikke har et saerligt ansvarsomraade i forbindelse med valoriseringen, kan de ikke for alvor vaere motiverede for at foere tilsyn med kontrahenternes aktiviteter med henblik paa valorisering af resultaterne, og heller ikke for at soerge for, at de modtager disse hensigtserklaeringer. Denne manglende motivation er sandsynligvis en af aarsagerne til, at kontrahenterne ikke i saerlig stor udstraekning overholder forpligtelsen til at fremsaette hensigtserklaeringer.

5.15. Direktorat XIII-C bestraeber sig for oevrigt paa at begraense denne risiko. Dets maal er systematisk at kontakte kontrahenterne, nogen tid foer deres kontrakter udloeber, for at goere dem opmaerksomme paa de muligheder, som tjenestegrenen tilbyder. Ifoelge et nyligt udsendt internt cirkulaere for GD XII (20. februar 1990) skal de ansvarlige i videnskabsenhederne tilstille Direktorat XIII-C alle endelige rapporter og hensigtserklaeringer. Endvidere burde Direktorat XIII-C underrettes om alle moeder med kontrahenter, der afholdes i forbindelse med de programmer, som GD XII forvalter, og automatisk kunne deltage deri. Dette er langt fra tilfaeldet.

Programmer, hvor industrien dominerer, og traditionelle programmer

5.16. Den dominerende rolle, som industrien indtager blandt deltagerne i ESPRIT-programmet(62)

og GD XII's oevrige forskningsprogrammer (jf. pkt. 2.28), medfoerer, at det er kontrahenterne, der sikrer valoriseringen i forlaengelse af forskningen under noeje tilsyn fra GD XIII (tjenestegrenene i Bruxelles). Det er altsaa ikke overraskende, at Direktorat XIII-C faktisk ikke, eller i meget begraenset udstraekning, har medvirket ved udnyttelsen af disse programmer.

5.17. Visse af GD XII's programmer, for eksempel BRITE(63)

, BRITE/EURAM(64)

, ECLAIR(65)

og det reviderede bioteknologi-program(66)

ligner ESPRIT-modellen, isaer ved den store deltagelse af virksomheder i projekterne, herunder ogsaa smaa og mellemstore virksomheder. Men GD XII har ikke spillet saa aktiv en rolle i forbindelse med udnyttelsen af disse programmer som GD XIII (Bruxelles) i forbindelse med sine. Og selv om BRITE-programmet og bioteknologiprogrammet er af aeldre dato og allerede har frembragt en stor del af de resultater, der kan valoriseres, er det foerst for ganske nylig, at Direktorat XIII-C er begyndt at interessere sig for dem.

5.18. Hvad angaar GD XII's traditionelle programmer, der foerst og fremmest er programmer for professionelle forskere, hvorfor virksomhedernes og universiteternes deltagelse er mere beskeden, findes der ikke reelle garantier for, at resultaterne udnyttes og valoriseres systematisk, medmindre der ydes vaesentlig bistand hertil. Der er altsaa her et stort og endnu utilstraekkeligt udforsket virkefelt for Direktorat XIII-C.

Afsluttende bemaerkning

5.19. Endelig er valoriseringen af forskningsresultaterne fordelt paa fire enheder, afhaengigt af programtyper, og disse deltager mere eller mindre aktivt alt efter bestemmelserne i programmerne. Det drejer sig om Direktorat XIII-C, kontrahenterne, GD XII og GD XIII's tjenestegrene i Bruxelles. Kun FFC deltager i dag ikke i denne aktivitet. Den eneste aktivitet i forbindelse med valorisering af forskningsresultater, der er fuldstaendig centraliseret, er ansoegninger om og forvaltning af EF-patenter. Kun patenttjenesten under Enhed XIII-C-1 er kompetent paa dette omraade.

Rammeprogrammets del af ansvaret

Med rammeprogrammet indfoeres to aspekter ved udnyttelsen af forskningsresultaterne

5.20. Med rammeprogrammet for Faellesskabernes aktioner inden for forskning i perioden 1987-1991(67)

indfoeres to aspekter ved udnyttelsen af resultaterne. Paa den ene side er der afsat en saerlig tildeling til spredning(68)

og udnyttelse af resultaterne (rubrik 8.4 i bilag I), der er grundlaget for budgetkonto B 7388 og en saerlig aktion vedroerende udnyttelse af resultaterne. Paa den anden side skal der i henhold til rammeprogrammet gennemfoeres aktiviteter i forbindelse med »udbredelse af viden« inden for rammerne af saerprogrammer (artikel 2, stk. 3). Det fremgaar ikke klart af denne bestemmelse, om disse aktiviteter omfatter valorisering, men EF-terminologien, der maaske er diskutabel, forleder én til at mene det. I kapitel II i Euratom-Traktaten, der har overskriften »Udbredelse af viden«, behandles valoriseringsaspekter, idet kapitlet omhandler meddelelse af licenser og overdragelse af know-how. Antages det, at udnyttelse kan defineres inden for rammerne af programmerne, er det det samme som at sige, at ud over de tjenestegrene, der specielt er oprettet med henblik herpaa, kan de tjenestegrene, der forvalter programmerne, dvs. GD XII, GD XIII og FFC, ogsaa selv gennemfoere aktiviteter i forbindelse med udnyttelse af resultaterne. I det nye rammeprogram for 1990-1994(69)

opretholdes disse to forvaltningscentre og uklarheden omkring deres respektive befoejelser (15. betragtning og artikel 4). Det anfoeres dog, at Raadet skal traeffe en afgoerelse, som forhaabentlig fjerner denne uklarhed. Denne afgoerelse er endnu ikke truffet.

Demonstrationsaktiviteterne holdes for sig

5.21. Inden for nogle teknologiske omraader (for eksempel ikke-nuklear energi og miljoe) yder Faellesskabet oekonomisk bistand til gennemfoerelsen af pilotprojekter, det vil sige enkeltstaaende foranstaltninger af fornyende karakter, som generelt skal udnyttes af en producent eller en bruger og desuden senere skal goeres til genstand for en vis udbr