RAADETS BESLUTNING af 25. februar 1992 om vedtagelse af Den OEkonomiske AArsberetning 1991/92 om den oekonomiske situation i Faellesskabet og fastlaeggelse af retningslinjerne for den oekonomiske politik i Faellesskabet i 1992 (92/180/EOEF)

RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets beslutning 90/141/EOEF af 12. marts 1990 om gennemfoerelse af gradvis konvergens i den oekonomiske politik og de oekonomiske resultater i foerste etape hen imod Den OEkonomiske og Monetaere Union, saerlig artikel 4(1) ,

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet(2) ,

under henvisning til udtalelse fra Det OEkonomiske og Sociale Udvalg(3) -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den OEkonomiske AArsberetning 1991/92, der er knyttet til denne beslutning, og de retningslinjer for den oekonomiske politik i Faellesskabet i 1992, der er fastlagt i denne beretning, vedtages.

Artikel 2

Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 25. februar 1992.

Paa Raadets vegne Vitor MARTINS Formand

(1) EFT nr. L 78 af 24. 3. 1990, s. 24.

(2) EFT nr. C 39 af 17. 2. 1992.

(3) Udtalelse afgivet den 29. januar 1992 (endnu ikke offenliggjort i Tidende).

OEKONOMISK AARSBERETNING 1991/92

INDLEDNING OG RESUMÉ 1991 og 1992: to aar med langsommere vaekst

Den oekonomiske vaekst paa verdensplan er praktisk talt gaaet i staa i 1991: + 0,2 % i faste priser. Konjunkturbestemte faktorer - forstaerket af de negative foelgevirkninger af Golf-krisen - har medfoert, at mange store industrilande, USA, Canada, nogle EFTA-lande og Det Forenede Kongerige, oplever et oekonomisk tilbageslag. Samtidig fremkalder de omfattende omvaeltninger i landene i Central- og OEsteuropa uvaegerligt en midlertidig, men betydelig produktionsnedgang i disse lande. Virkningen heraf paa Faellesskabet er dog begraenset. Den omstaendighed, at nedgangen i produktionen er ophoert i nogle lande, og at der er en vis opblomstring i verdenshandelen, giver forventning om en fornyet vaekst paa ca. 2 % i 1992.

Det Europaeiske Faellesskabs oekonomiske situation er ogsaa blevet paavirket af disse faktorer, men har formaaet at modstaa dem meget bedre end mange andre regioner i verden. Den grundlaeggende forbedring i EF-oekonomiens funktion, der fandt sted igennem 1980'erne, og den kraftige stimulering af vaeksten som foelge af de to Tysklandes forening har bevirket, at vaeksten har kunnet opretholdes, om end i reduceret tempo. Vaekstraten i Faellesskabet skoennes at falde i 1991 til ca. 1,25 % fra 2,8 % i 1990. Vaeksten skulle stige en anelse i 1992 - til ca. 2,25 % for Faellesskabet som helhed - idet det forventede oekonomiske opsving i Det Forenede Kongerige opvejes af en opbremsning i vaeksten i Tyskland, efterhaanden som virkningerne af foreningen aftager.

Den nuvaerende oekonomiske afmatning skal ses paa baggrund af den kraftige vaekst, der gik forud. Faellesskabet har haft en tilfredsstillende vaekst siden 1984. De sidste par aar har vaeret praeget af en usaedvanlig kraftig vaekst i investeringerne, som var vanskelig at opretholde. I 1990 var EF-virksomhedernes investeringer i maskiner m.v. omtrent 50 % hoejere i faste priser end i 1984. De forventninger, programmet for etablering af det indre marked har skabt, kan have medfoert, at virksomhederne i perioden 1987 til 1989 fremskyndte investeringer i forventning om virkningerne af det indre markeds etablering. Disse virkninger vil manifestere sig i aarene fremover i takt med, at de politiske og lovgivningsmaessige beslutninger, der allerede er truffet, foeres ud i livet og foerer til en reel nedbrydning af de resterende interne barrierer.

EF-oekonomien - de vigtigste indikatorer

Gennemsnit

1983-87

Gennemsnit

1988-89

1990

1991

1992

(*)

1993

(*)

BNP i faste priser (aarlig procentvis

stigning) 2,43,7 2,8 1,3 21/4 21/2

Inflation (a) (aarlig procentvis

stigning) 5,94,3 5,2 5,0 41/2 41/4

Realafloenning pr. beskaeftiget

(aarlig procentvis stigning) 1,31,6 2,3 2,0 11/4 11/4

Beskaeftigelse (aarlig procentvis

stigning) 0,11,6 1,4 0,5 1/4 1/2

Ledighed (% af erhvervsaktive)10,59,3 8,4 8,6 9 91/4

Budgetunderskud (b) (% af BNP) 4,93,3 4,1 4,4 41/2 41/4

Loebende betalingsbalance (% af

BNP) 0,70 -0,2-0,8-1 - 3/4

(*) Prognose.

(a) Forbrugerprisdeflator.

(b) Den offentlige sektors nettolaanoptagelse.

Langsommere vaekst risikerer at bringe stoerre EF-projekter i fare

Den nuvaerende oekonomiske afmatning sender to oekonomisk-politiske signaler til Faellesskabet.

i) Paa den ene side er den en uoensket udvikling, der laegger begraensninger paa mange landes handlefrihed i den oekonomiske politik. Den lavere vaekstrate foerer allerede i 1991 til en stigning i ledigheden, hvorved den konstante nedadgaaende tendens, der har vaeret fremherskende siden 1986, bringes til ophoer. Den sociale modstand mod forandringer risikerer at blive oeget, fordi de positive virkninger af den igangvaerende strukturtilpasning lader vente paa sig og derved bliver mindre synlige end de midlertidige negative virkninger. Konvergensen afbrydes i oploebet til Den OEkonomiske og Monetaere Union, og den langsommere vaekst er en yderligere komplicerende faktor for den budgetkonsolidering i de lande, hvor den stadig er noedvendig, og skaber mindre gunstige forudsaetninger for en hurtig indhentningsproces.

ii) Paa den anden side er den en kraftig paamindelse om, at den oekonomisk-politiske tilpasning, der fandt sted i 1980'erne - hvor vidtgaaende den end var - alligevel ikke var tilstraekkelig vidtgaaende eller ikke blev foert til ende. Loentilbageholdenhed var en hjaelp til at forbedre investeringsrentabiliteten, som blev kraftig forvaerret i koelvandet paa de to oliekriser og de urolige forhold, der fulgte efter. Denne positive udvikling ophoerte imidlertid i 1990, hvor tilpasningen endnu ikke var tilendebragt. Det er noedvendigt med en yderligere indsats for i det mindste at bringe investeringsrentabiliteten op paa det niveau, der var gaeldende i 1960'erne.

Den kraftige vaekst i perioden 1988 til 1990 blev ikke udnyttet til at saette skub i tilpasningsprocessen, hvor dette var noedvendigt. I nogle medlemsstater var inflationsraten ved udgangen af 1980'erne stadig for hoej - selv om den var betydeligt lavere end ved aartiets begyndelse - i forhold til det erklaerede maal om hurtigt at bevaege sig hen imod OEkonomisk og Monetaer Union. Strukturtilpasningen var ikke omfattende nok. Den kraftige vaekst i beskaeftigelsen i perioden 1988 til 1990 foerte til uberettigede loenstigninger i 1990, selv om ledigheden da stadig var hoej. Lige saa foruroligende er budgetsituationen. Den kraftige vaekst fremboed en enestaaende chance - som ikke blev udnyttet - for med smaa omkostninger at goere noget drastisk for at konsolidere budgetstillingen. I mange tilfaelde ville en kraftig konsolidering have bidraget til at forhindre en overophedning af oekonomien med positive virkninger for inflationspresset. Nogle lande havde fortsat problemer med konkurrenceevnen over for udlandet, hvilket den fortsat skroebelige stilling over for udlandet vidnede om. Meget ofte blev den igangsatte tilpasningsindsats afbrudt for tidligt, ogsaa paa dette omraade.

Den politik, der gjorde, at den oekonomiske udvikling i EF vendte i 1980'erne, maa ivaerksaettes paa ny og med stoerre maalbevidsthed. I en verdensoekonomi praeget af indbyrdes afhaengighed spiller grundlaeggende sunde oekonomiske forhold og en fleksibel oekonomi en afgoerende rolle i forbindelse med at sikre, at negative eksterne udviklingstendenser ikke bringer virkeliggoerelsen af Faellesskabets grundlaeggende oekonomisk-politiske maal i fare.

Med den rette politik er udsigterne for det mellemlange sigt fortsat gode

Vaekstraten i EF ventes paa nuvaerende tidspunkt at stige igen og at naa op paa ca. 2,5 % i 1993. Det langsomme tempo i opsvinget afspejler det forhold, at mange medlemsstater ventes at ivaerksaette en politik, der indebaerer en genoptagelse af tilpasningsbestraebelserne. Bliver dette tilfaeldet, vil EF-oekonomien igen kunne opleve en kraftigere og baade oekonomisk og miljoemaessigt baeredygtig vaekst.

De processer, der er sat i gang med de store EF-programmer - etableringen af det indre marked, overgangen til Den OEkonomiske og Monetaere Union, styrkelsen af den oekonomiske og sociale samhoerighed - er irreversible. Dristige beslutninger og resolut handling vil styrke tilliden blandt de oekonomiske beslutningstagere kraftigt og oejeblikkeligt stimulere den oekonomiske vaekst.

Bestraebelserne paa at etablere det indre marked er det mest vidtraekkende udbudssideinitiativ i Faellesskabets historie. De fleste af de beslutninger, der skal traeffes, er blevet truffet. Gennemfoerelsen i den nationale lovgivning sakker imidlertid bagud, og en raekke vanskelige spoergsmaal er endnu uloeste. Aftalen om oprettelse af et Europaeisk OEkonomisk Samarbejdsomraade (EOES), der blev indgaaet for nylig, vil udvide og forstaerke virkningerne af programmet for etablering af det indre marked.

Gennemfoerelsen af Den OEkonomiske og Monetaere Union vil forstaerke den type oekonomiske fordele, 1992-programmet indebaerer. Reelt vil det kun vaere muligt at hoeste det fulde potentielle udbytte af det indre marked, hvis der indfoeres en faelles valuta. Hovedformaalet med OEMU er derfor at uddybe integrationen i EF og forbedre EF's oekonomiske situation. Efter adskillige aar med bemaerkelsesvaerdige fremskridt ophoerte tendensen hen imod den grad af nominel konvergens, der er forudsaetningen for en ubesvaeret overgang til OEMU, i 1989/90. Kun faa medlemsstater er nu i en position, hvor de kan gennemfoere overgangen til OEMU uden omfattende tilpasninger. I erkendelse af behovet for paa ny at bevaege sig hen imod stoerre konvergens har medlemsstaterne aftalt at ivaerksaette ambitioese konvergensprogrammer. Det er af stor betydning, at disse programmer gennemfoeres maalbevidst. De medlemsstater, hvor tilpasningsbehovet stadig er stort, vil blive styrket i deres maalbevidsthed af et resultatrigt og klart udfald af Maastricht-moedet, af de resultater, deres partnere allerede har opnaaet, og af forbedrede koordinationsprocedurer paa EF-plan.

EF's politiske maal forudsaetter en konsekvent gennemfoerelse af den rette makrooekonomiske politik og strukturtilpasningspolitik

Der er i alle lande behov for en fortsat indsats for at oege fleksibiliteten i oekonomien. Den omstaendighed, at der paa én og samme tid er en meget hoej ledighed og flaskehalsproblemer paa bestemte dele af arbejdsmarkedet, tyder paa, at der maa goeres en stoerre indsats for at hoejne uddannelsesniveauet og sikre en bedre overensstemmelse mellem de udbudte og de efterspurgte faerdigheder. Samtidig vil der vaere behov for stoerre fleksibilitet i saavel loenfastsaettelsen som loenstrukturen. Det er vigtigt at revidere loenfastsaettelsesstrukturen, saa den i hoejere grad afspejler makrooekonomiske hensyn og behovet for yderligere strukturtilpasning.

Faellesskabet, ja faktisk hele verden, staar over for et opsparingsunderskud, der risikerer at blive mere akut inden for de naermeste aar. Paa trods af en afdaempet efterspoergsel efter investeringer i den industrialiserede verden ligger den lange realrente i 1991 paa et hoejt niveau, hvilket vidner om, at de tilgaengelige opsparingsmidler ikke er store nok til at imoedekomme kapitalefterspoergelsen. Denne situation risikerer at blive yderligere forvaerret, saa snart der paa ny kommer gang i investeringerne, og den enorme latente kapitalefterspoergsel i landene i Central- og OEsteuropa omsaettes i konkret efterspoergsel efter investeringsmidler. Regeringerne boer foretage en systematisk undersoegelse af samtlige de strukturbetingede faktorer, der udgoer en hindring for opsparingen.

Det stoerste enkeltbidrag til en oeget national opsparing ville dog vaere, hvis det budgetunderskud, de fleste lande opererer med, blev reduceret betydeligt. En raekke medlemsstater (Graekenland, Italien, Portugal, Belgien, Nederlandene, Irland og Tyskland) har i varierende grader en utilfredsstillende budgetstilling. Denne situation skal der rettes op paa i de paagaeldende lande, hvis de skal forbedre deres makrooekonomiske situation, og overgangen til OEMU skal forloebe uproblematisk. Hvis der sker de noedvendige fremskridt hen imod disse maal, vil det samlede opsparingsunderskud desuden kunne reduceres, og den byrde, pengepolitikken baerer for oejeblikket, vil kunne lettes.

Markederne har anerkendt, at de pengepolitiske myndigheder har haft held til at sikre pris- og valutakursstabilitet i Faellesskabet, og renteforskellene mellem EMS-valutaerne er blevet indsnaevret betragteligt. De er for den korte rentes vedkommende paa det naermeste forsvundet mellem de valutaer, der oprindelig deltog i det snaevre baand. Under disse betingelser er handlefriheden paa nationalt plan yderst begraenset. Det haster derfor saa meget desto mere med at indfoere OEMU i fuldt omfang. I betragtning af, at der fortsat er et kraftigt inflationspres i langt stoerstedelen af medlemsstaterne, boer der imidlertid fortsat foeres en forsigtig pengepolitik.

Med de begraensninger, som den hoeje grad af oekonomisk integration og valutakursstabilitet, der nu praeger Faellesskabet, laegger paa penge- og budgetpolitikken, paahviler det i saa meget desto stoerre grad strukturtilpasningspolitikken at skabe forhold, der fremmer en harmonisk udvikling i alle EF-lande og EF-regioner. Denne politik skal stoettes af passende foranstaltninger i oekonomiens noeglesektorer, der tager sigte paa at fremme den noedvendige tilpasning. Medlemsstaterne og EF maa soerge for, at udbudsbetingelserne forbedres alle vegne, saa der skabes oeget beskaeftigelse. Der maa skabes forhold, der tiltraekker beskaeftigelsesfremmende investeringer til omraader, hvor ledigheden er hoej. Saadanne forhold vil ogsaa bidrage til at accelerere indhentningsprocessen, som kan fremmes yderligere, hvis EF's politik for stoerre samhoerighed styrkes. En forbedret infrastruktur, et taettere samarbejde, et mindre stift arbejdsmarked og en skattestruktur, der ikke straffer ivaerksaettere, er alle saerlig betydningsfulde faktorer i denne forbindelse. Medlemsstaterne boer give en forbedret udbudspolitik en fremtraedende plads i deres makrooekonomiske strategier. Samarbejde paa EF-plan og udbudssideforanstaltninger i medlemsstaterne er et noedvendigt supplement til de makrooekonomiske strategier.

Forbedrede udbudsbetingelser maa og skal gaa haand i haand med en aaben og ufordrejet konkurrence. Offentlige subsidier kan udgoere en trussel mod et konkurrencebaseret marked ved at forbeholde konkurrerende virksomheder bestemte fordele. I oploebet til OEMU boer statsstoetteordningerne granskes noejere med det sigte at oege konvergensen. Kommissionen soeger at begraense statsstoette og kun at godkende saadan stoette, hvis den indgaar som led i en omstrukturering.

Hvis der blev givet tilsagn om at udvise stoerre disciplin med hensyn til subsidier, ville dette desuden bidrage til at tilvejebringe et mere aabent internationalt handelssystem. Hvis Uruguay-Runden afsluttes rettidigt, vil der ikke blot blive sikret oeget markedsadgang og mindre protektionisme inden for de omraader, der traditionelt indgaar i handelsforhandlinger, men det vil ogsaa blive muligt at lade multilateralt aftalte handelsregler gaelde for nye omraader af stor relevans for Faellesskabet, nemlig tjenesteydelser, intellektuelle ejendomsrettigheder og internationale investeringer. Der er vigtigt at udvide adgangen til vore markeder for de varer, hvormed landene i Central- og OEsteuropa kan konkurrere effektivt paa verdensmarkedet, nemlig landbrugsvarer, tekstiler, kul og staal. Denne forbedring af markedsadgangen vil ikke komme til at ske paa bekostning af de eksisterende handelsforbindelser med andre handelspartnere, specielt udviklingslandene. Kun en staerk, konkurrencedygtig og aaben EF-oekonomi vil vaere i stand til paa tilfredsstillende vis at bistaa Den Tredje Verden og de central- og oesteuropaeiske lande i deres udvikling.

I. DEN OEKONOMISKE SITUATIONEN OG DE OEKONOMISKE UDSIGTER 1. 1991: et aar praeget af langsommere vaekst A. En mindre dynamisk verdensoekonomi

Gennem de seneste to aar har Faellesskabet maattet operere i et stadig mere ugunstigt oekonomisk klima. Produktionsvaeksten paa verdensplan, eksklusive EF-landene, har, siden den naaede sit toppunkt i 1988 paa ca. 4 %, vaeret stoet faldende og laa taet paa nul i 1991, den laveste vaekstrate siden 1982. Vaeksten i verdenshandelen (igen eksklusive EF-landene) er faldet endnu mere fra en vaekstrate paa over 7 % i 1988 til under 2 % i 1991 (tabel 1). Den oekonomiske afmatning har vaeret mere markant end antaget ved aarets begyndelse, fordi det forventede opsving i oekonomien har ladet vente paa sig. Den tidligere vurdering af de oekonomiske udsigter har helt klart vaeret for optimistisk.

B. Et uensartet vaekstmoenster i EF

Vaekstbilledet i EF er ret uensartet: en oekonomisk tilbagegang i Det Forenede Kongerige, som synes at have naaet bunden, og en forholdsvis moderat aktivitet i Frankrig og Italien staar i kontrast til en fortsat, men aftagende ekspansion i Tyskland, Luxembourg og Spanien, mens de oevrige lande befinder sig mellem disse to yderpunkter.

Tabel 1 BNP i faste priser, indenlandsk efterspoergsel og verdenshandel (procentvis aendring)

1981-

851986-

8919901991 (*)1992 (*)1993 (*)BNP

Verden (ekskl. EF)2,63,81,8-0,22,13,1

USA2,93,50,9-0,42,12,2

Japan3,94,45,64,63,53,5

EF1,53,22,81,32,22,4

Indenlandsk efterspoergsel

USA3,73,00,5-1,02,12,1

Japan2,95,65,83,43,73,7

EF0,94,22,91,12,22,6

Verdenshandel

Verdensimport (ekskl. EF)3,06,03,01,85,16,1

Tysklands import1,66,111,412,85,04,7

EF-import (**)2,08,84,72,55,25,5

Loebende betalingsbalance (% af BNP)

USA-1,2-2,8-1,6-0,1-0,7-0,6

Japan1,93,21,21,51,61,7

EF (***)-0,10,5-0,2-0,8-0,9-0,8

(*)Prognose.

(**)EF, ekskl. Tyskland.

(***)EF, inkl. et forenet Tyskland, fra 1991 og fremefter.

Kilde: Kommissionens tjenestegrene.

a) Ekspansionen fortsatte isaer i Tyskland, men i aftagende tempo

Tyskland fortsatte sin ukuelige vaekst under indflydelse af den omfattende ekspansive finanspolitik, foreningen gav anledning til. Finanspolitikken medfoerte en kraftig stimulering af det private forbrug, mens investeringsudviklingen blev understoettet af investorernes oenske om at oege produktionskapaciteten for at betjene markedet i de fem nye Laender. Dette efterspoergselspres kunne ikke daekkes af det indenlandske udbud, hvorfor der i vid udstraekning maatte traekkes paa udenlandske leverandoerer, hvilket medfoerte en aendring i den loebende betalingsbalancesituation fra et overskud paa 4,7 % af BNP (Vesttyskland) i 1989 til et underskud paa 1,1 % af BNP (det forenede Tyskland) i 1991.

Men selv denne kraftige udstroemning af indenlandsk efterspoergsel til udlandet kunne ikke forhindre, at der opstod interne pres. En lang raekke faktorer, herunder stigninger i de indirekte skatter, bidrog til den opadgaaende tendens i prisniveauet. Den underliggende inflation steg, og inflationen i Vesttyskland er nu over 4 %. Der blev indgaaet loenaftaler, der gav loenstigninger paa 6 til 7 %. Med en aftagende vaekst i produktiviteten foerte dette til en stigning i loenomkostningerne pr. produceret enhed paa naesten 6 % og et fald i profitmargenen, dog fra et hoejt niveau.

Som foelge af den voldsomme stigning i overfoerslerne i koelvandet paa foreningen er budgetbalancen gaaet fra ligevaegt i 1989 til et underskud paa 3,6 % af BNP i 1991, selv om der i begyndelsen af 1991 blev truffet provenuforoegende og udgiftsdaempende foranstaltninger paa svarende til 2 % af BNP.

Siden omkring midten af 1991 har vaeksten mistet momentum, fordi den ekspansive virkning af foreningen er i aftagende, og fordi vaeksten maatte ledsages af en stram pengepolitik for at laegge en daemper paa inflationsforventningerne. Ydermere er udsigterne for rentabiliteten blevet forvaerret paa grund af stigningen i loenomkostningerne pr. produceret enhed. Samtidig har den kapacitetsudvidende virkning af de senere aars investeringer bevirket, at der siden foraaret er sket et vist fald i den hoeje kapacitetsudnyttelsesgrad. Selv om faren for efterspoergselsinflation til en vis grad er drevet over, indebaerer den nuvaerende finanspolitik, som i uforholdsmaessig hoej grad har fokuseret paa provenuforoegelse, en betydelig risiko for at fremkalde en skatte- og omkostningsinduceret inflation.

b) Langsommere vaekst i resten af EF

Det Forenede Kongerige oplevede et kraftigt oekonomisk tilbageslag i 1991, hvor BNP faldt med naesten 2 %. Det private forbrug og frem for alt investeringerne faldt betragteligt under forsinket indflydelse af den stramme pengepolitik, der blev foert i 1989 og 1990 for at daempe overophedningen af oekonomien under den forudgaaende kraftige forbrugsopgang.

Resten af EF kunne notere en mere afdaempet vaekst paa 1,5 % sammenlignet med 2,7 % i 1990. Samlet var det navnlig vaeksten i det private forbrug og eksporten, der gik tilbage, mens investeringerne endda stagnerede. Tilliden hos forbrugerne og i erhvervslivet har vaeret lav, siden Golf-krisen broed ud, og har kun udvist en begraenset bedring siden da (figur 1).

Investeringerne stagnerede for foerste gang efter en usaedvanlig kraftig stigning i investeringerne gennem de sidste fem aar, hvorunder kapitalapparatet i Europa steg med naesten 15 % i faste priser. Et saadant pusterum var naesten uundgaaeligt efter den foerste investeringsboelge som forberedelse paa etableringen af det indre marked. Virkningerne af de foranstaltninger, der er truffet i lyset af det indre marked, vil vise sig inden for de naermeste aar, efterhaanden som de politiske og lovgivningsmaessige beslutninger, der allerede er truffet, foeres ud i livet og foerer til en reel nedbrydning af de resterende interne barrierer (tabel 2).

Faldet i vaeksten ville dog have vaeret stoerre, hvis de to Tysklande ikke var blevet forenet. Den oekonomiske vaekst i EF-landene blev reelt holdt kraftigt oppe af efterspoergselsvirkningerne fra den tyske oekonomiske ekspansion. Den samlede virkning af Tysklands forening paa de oevrige EF-lande skoennes at andrage 0,5 procentpoint pr. aar i gennemsnit i perioden 1990/91 (se den indrammede tekst).

Tabel 2 Noegletal for EF-oekonomien 1983-

871988-

8919901991 (*)1992 (*)1993 (*)BNP-vaekst2,43,72,81,32,22,4

Beskaeftigelse0,31,61,40,50,30,5

Realafloenning (**)1,31,62,32,01,31,4

Inflation (***)5,84,35,25,04,54,2

Reale loenomkostninger pr. produceret enhed-1,1-1,00,50,6-0,7-0,7

Investeringer2,67,94,1-0,52,23,7

heraf maskiner m.v.4,99,94,7-0,42,64,8

(*)Prognose.

(**)Realafloenning pr. beskaeftiget (forbrugerprisdeflator).

(***)Forbrugerprisdeflator.

Kilde: Kommissionens tjenestegrene.

Nedgangen i vaeksten var hovedsagelig konjunkturbetinget i lande som Spanien, Portugal, Nederlandene, Belgien, Luxembourg, Irland, Italien og Frankrig. Konjunkturnedgangen afsloerede grundlaeggende strukturelle svagheder i visse lande, som ville have haft vanskeligt ved at opretholde en mere vedvarende, hoej oekonomisk aktivitet i forhold til deres handelspartnere paa grund af deres skroebelige balance over for udlandet. Priskonkurrenceevnen er blevet forringet betydeligt i Italien. I Frankrig giver handelsbalancens sektorsammensaetning grund til bekymring; mens overskuddet paa landbrugsvarer er stigende, har overskuddet paa industrivarer fra midten af 1980'erne aendret sig til et betydeligt underskud, selv om der har kunnet noteres en vis forbedring i 1991

Den lavere vaekst har naturligvis haft vidtraekkende konsekvenser for beskaeftigelsessituationen i EF, som ellers udviklede sig gunstigt gennem 1980'erne med en nettotilgang paa 9 mio. arbejdspladser (tabel 3). Selv om vaeksten blev mere arbejdskraftintensiv, skete der for foerste gang siden 1982 en markant opbremsning i vaeksten i beskaeftigelsen, hvilket resulterede i en kraftig stigning i den uacceptabelt hoeje ledighed.

Tabel 3 Beskaeftigelsen i Faellesskabet Samlet beskaeftigelse

millioner

procentvis aendring

Ledigheds-

procent (**)

1980128 6,0

1984124,8-0,6 (***)10,7

1990133,6 1,4 8,4

1991 (*)134,2 0,5 8,6

1992 (*)134,6 0,3 9,1

1993 (*)135,3 0,5 9,2

(*) Prognose.

(**) I procent af den civile arbejdsstyrke.

(***) Gennemsnit 1980-84.

Kilde: Kommissionens tjenestegrene.

Til trods for den stoerre traeghed paa arbejdsmarkedet daempedes loenpresset kun marginalt: den nominelle afloenning pr. beskaeftiget steg med 7 % i 1991, hvilket kun var marginalt mindre end i 1990 (7,6 %). Kombineret med den konjunkturbestemte nedgang i vaeksten i produktiviteten foerte dette paa ny til stigninger i de nominelle loenomkostninger pr. produceret enhed og - paa grund af den manglende mulighed for at haeve priserne tilstraekkeligt - til en yderligere stigning i de reale loenomkostninger pr. produceret enhed med en deraf foelgende negativ indvirkning paa rentabiliteten og den internationale konkurrenceevne.

Trods dette fald var rentabiliteten fortsat hoej. Men mens profitraten pr. enhed vaerditilvaekst er gaaet op og har naaet det niveau, der var fremherskende i perioden 1961 til 1973, er det samme endnu ikke tilfaeldet med rentabiliteten af kapitalapparatet. Kapitalproduktiviteten faldt drastisk fra 1970 til 1983 og genvandt kun langsomt det tabte terraen fra 1985 og fremefter. Som foelge heraf ligger rentabiliteten af den faste kapital stadig under niveauet i perioden 1961 til 1973, saa der er behov for yderligere bestraebelser for fuldt ud at genoprette rentabiliteten (figur 2).

Nedgangen i rentabiliteten i 1990 og 1991 er paa ingen maade dramatisk (tabel 4). Men mens de relative faktorpriser og rentabiliteten kun har begraenset indvirkning paa investeringerne paa kort sigt, forstaerkes virkningerne paa lang sigt. Hvis denne tendens med en svigtende rentabilitet fortsaetter, vil dette derfor vaere til skade for en fornyet fremgang i investeringer og beskaeftigelse. Siden 1985 har der vaeret en kraftig fremgang i investeringerne paa grund af en markant forbedret rentabilitet: realinvesteringerne er nu omtrent en tredjedel hoejere end i 1985. Alligevel er investeringerne som andel af BNP stadig mere end et helt procentpoint lavere end gennemsnitsniveauet i perioden 1961 til 1973. Der er stadig grund til at forbedre denne kvote for at nedbringe den hoeje ledighed i Faellesskabet.

Et vedholdende loenpres og skattestigninger i nogle lande gjorde det paa trods af konjunkturnedgangen ikke muligt at daempe prisstigningerne. Forbrugerpriserne og BNP-deflatoren steg med 5 % i samme tempo som i 1990.

Tabel 4 Udbudssidefaktorer i Faellesskabet (aarlig procentvis aendring, medmindre andet er angivet) 1981-

861987-

891990-

911991 (*)1992 (*)Samlede investeringer0,17,11,8-0,52,2

heraf:

-maskiner m.v.1,79,42,2-0,42,6

-bygge- og anlaegssektor-1,04,91,7-0,51,8

Kapitalapparat2,32,72,92,82,8

Kapitalproduktivitet-0,60,7-0,8-1,5-0,6

Realafloenning pr. beskaeftiget (**)0,91,72,12,01,3

Reale loenomkostninger pr. produceret enhed-1,0-0,70,50,6-0,7

Rentabilitet (***)73,890,292,591,692,9

Lang realrente (****)4,35,05,35,1:

(*)Prognoser.

(**)Korrigeret med forbrugerprisdeflatoren.

(***)Nettoafkast af nettokapitalapparat (1961-73 = 100).

(****)Korrigeret med BNP deflator.

2. Udsigterne for 1992 og 1993: et gradvist opsving Efter af have naaet bunden i anden halvdel af 1991 ventes den oekonomiske aktivitet paa ny at tage til i moderat omfang i 1992 takket vaere indenlandske faktorer. Selv om det eksterne oekonomiske klima ventes at forbedre sig paa grund af et opsving i verdensproduktionen og -handelen, vil EF-medlemsstaterne sandsynligvis kun i begraenset omfang faa del i dette opsving, fordi denne positive udviklingstendens vil blive opvejet af den gradvis aftagende virkning af efterspoergselspresset i koelvandet paa de to Tysklandes forening. De fleste landes balance over for udlandet ventes derfor ikke at kunne understoette BNP-vaeksten i naevnevaerdigt omfang. Tredjelandemarkeder ventes dog at ville spille en stoerre rolle for stigningen i Faellesskabets eksport end i de sidste par aar. Det er derfor aldeles afgoerende at bevare konkurrenceevnen over for tredjelande.

Tilliden hos forbrugerne ventes gradvis at blive genoprettet og at foere til en beskeden stigning i det private forbrug og investeringerne i 1992. Hvis der fortsat foeres en fornuftig politik, ventes pris- og omkostningsudviklingen at blive forbedret med det resultat, at den forringede rentabilitet, der er indtruffet i 1990/91, vendes.

Som et resultat af den langsommere oekonomiske aktivitet ventes beskaeftigelsesvaeksten at aftage yderligere fra 1,5 % i gennemsnit i perioden 1988 til 1990 til 0,5 % i 1991 og til 0,3 % i 1992. Kombineret med den stadige vaekst i arbejdsstyrken i Faellesskabet vil den langsommere beskaeftigelsesvaekst medfoere en yderligere stigning i ledigheden fra 8,6 % i 1991 til 9,1 % i 1992.

For 1993 ventes en yderligere styrkelse af det oekonomiske opsving med en vaekst i BNP i faste priser stigende til 2,5 %. Det hoejere aktivitetsniveau ventes dog stadig ikke at have en tilstraekkelig stor beskaeftigelsesfremmende virkning til at opveje vaeksten i arbejdsstyrken, hvorfor der ventes en yderligere, om end marginal stigning i ledigheden.

De usikkerhedsmomenter, der knytter sig til udsigterne, ligger helt klart snarere inden for Faellesskabet end uden for, selv om eksterne usikkerhedsmomenter stadig kan faa vaesentlig indflydelse paa den oekonomiske udvikling i EF. Udsigterne til et gradvis kraftigere opsving staar og falder i meget hoej grad med, om der fortsat foeres den rette politik.

En forbedret omkostningsudvikling efter den forvaerrede omkostningsudvikling i 1990/91 vil sandsynligvis fremme en gradvis fremgang i investeringerne. Hvis denne forbedring ikke indtraeffer, er det uvist, hvorledes investeringerne vil reagere. Der er dog behov for en kraftigere vaekst for at nedbringe den fortsat hoeje ledighed og lette strukturtilpasningen som led i virkeliggoerelsen af det indre marked og overgangen til Den OEkonomiske og Monetaere Union.

II. DEN OEKONOMISKE KONVERGENS STAAR I STAMPE 1. Den nominelle konvergens skrider, men de fundamentale forhold er fortsat positive Efter en betydelig forvaerring i 1990 har priskonvergensen (maalt ved spredningen i privatforbrugsdeflatorerne(1) forbedret sig noget i 1991, men med et mindre gunstigt inflationsgennemsnit end i tidsrummet 1987 til 1989 (figur 3).

Dette skyldtes primaert en stigning i den gennemsnitlige inflation i de oprindelige smalbaandslande (EUR-7), som hovedsagelig kan tilskrives den saerlige udvikling i Tyskland og Nederlandene, medens prisudviklingen generelt forbedredes i de oevrige lande i valutakursmekanismen. I de lande, der ikke oprindeligt tilhoerte det smalle baand, faldt prisstigningerne, navnlig i Det Forenede Kongerige. Prisudviklingen i Faellesskabet giver imidlertid stadig anledning til bekymring, da den gennemsnitlige inflation stadig ligger i naerheden af 5 % paa et tidspunkt med aftagende oekonomisk aktivitet.

Loenudviklingen og skatteforhoejelser synes at vaere hovedforklaringen paa den skridende prisudvikling. Blandt de oprindelige smalbaandslande har loenudviklingen vaeret utilfredsstillende i 1991 (figur 4), og navnlig i Tyskland er der en potentiel risiko for, at der opstaar en omkostningsinflation.

Den stigende tendens til i hoejere grad at vende sig mod indtaegtssiden for at rette op paa budgetunderskud er ikke uden risiko for prisudviklingen, da den kan faa striden om indkomstfordelingen til at blusse op igen.

Inden for rammerne af OEMU er Faellesskabets pris- og omkostningsudvikling stadig utilfredsstillende. For OEMU ville det vaere oenskeligt at faa nedbragt den gennemsnitlige prisinflation til 2 til 3 %, samtidig med at de indbyrdes afvigelser reduceres.

Paa budgetomraadet skyldes den manglende forbedring i konvergensen - ligesom paa pris- og omkostningsomraadet - hovedsagelig en mindre gunstig situation i de lande, der opnaaede gode resultater i de foregaaende aar. I 1990 forvaerredes budgetsituationen i de fleste lande trods fastholdelsen af aktivitetsniveauet, men forvaerringen var navnlig markant i Tyskland og Det Forenede Kongerige (tabel 5). Igen i 1991 skyldtes den mindre gunstige budgetsituation i Faellesskabet som helhed primaert forvaerringen af underskuddet i Det Forenede Kongerige og Tyskland. I de fleste andre lande stabiliseredes underskuddet mere eller mindre maalt i forhold til BNP i en situation med mindre aktivitet. Derfor fik de automatiske stabilisatorer ikke lov til at slaa fuldt igennem. Dette var noedvendigt for at forhindre en yderligere stigning i budgetunderskuddene.

Tysklands forening har ogsaa bidraget til en betydelig aendring i EF's stilling over for tredjelande. Den loebende betalingsbalancestilling i EF har til stadighed forvaerret sig siden 1986 fra et overskud paa 1,4 % af BNP til et forventet underskud paa taet ved 1 % af BNP i 1991 (tabel 6).

Dette skyldes en svaekkelse af betalingsbalancens loebende poster i de fleste lande undtagen Danmark, Irland og Nederlandene. Forvaerringen var saerlig markant i Det Forenede Kongerige (fra 1986 til 1989), Spanien (fra 1987 til 1989) og Tyskland (fra 1989 til 1991). Men ogsaa i Frankrig og Italien forringedes balancen over for udlandet betydeligt, men i mindre grad. Frankrigs handelsunderskud stabiliseredes i 1990 og blev reduceret i 1991. Denne forvaerring skyldtes i de fleste lande en hoej indenlandsk efterspoergsel i forhold til produktionskapaciteten.

Den mest bemaerkelsesvaerdige betalingsbalanceudvikling i de seneste aar bestaar i, at Tysklands overskud paa betalingsbalancens loebende poster helt er forsvundet. Fjernelsen af det tyske overskud modsvares imidlertid ikke helt af aendringen i betalingsbalancen i de andre EF-lande. Omkring halvdelen af efterspoergselsvirkningen af Tysklands forening synes at vaere kommet lande uden for EF til gode - stort set i forhold til de markedsandele, som Tysklands handelspartnere uden for EF har. Forvaerringen af den eksterne balance er saerlig markant inden

Tabel 5 Den offentlige sektors nettolaangivning (+) og nettolaantagning (-) (**) (% af BNP)

(***)19811985198919901991 (*)1992 (*)EF- 5,3- 5,2- 2,9- 4,1- 4,4- 4,4

Graekenland-11,0-13,8-18,3-19,8-17,3-14,0

Italien-11,4-12,5-10,1-10,6- 9,9- 9,3 (***)

Belgien-12,8- 8,5- 6,7- 5,6- 6,3- 6,2

Portugal- 9,3-10,1- 3,4- 5,8- 5,4- 4,6

Nederlandene- 5,5- 4,8- 5,2- 5,3- 4,4- 4,1

Tyskland- 3,6- 0,9- 0,2- 1,9- 3,6- 3,4

Irland-13,4-11,2- 3,5- 3,6- 4,1- 4,1

Spanien- 3,9- 6,9- 2,7- 4,0- 3,9- 3,6

Det Forende Kongerige- 2,6- 2,8- 1,3- 0,7- 1,9- 3,6

Danmark- 6,9- 2,0- 0,5- 1,5- 1,7- 1,5

Frankrig- 1,9- 2,9- 1,2- 1,6- 1,5- 1,7

Luxembourg- 3,5- 5,3- 4,3- 4,7- 1,9- 2,0

(*) Skoen paa grundlag af uaendret politik.

(**) Landene er opfoert efter underskuddets stoerrelse i 1991

(***) Omfatter ikke de fulde virkninger af foranstaltningerne i konvergensprogrammet.

Kilde: Kommissionens tjenestegrene i 1991.

Tabel 6 Betalingsbalancens loebende poster (% af BNP)

1980

1986

1990

1991 (*)

1992 (*)

EF-1,21,4-0,2-0,8-0,9

Belgien-4,32,11,01,01,1

Danmark-3,7-5,40,81,42,2

Tyskland-1,74,43,2-1,1-0,9

Graekenland0,5-5,3-6,1-4,1-3,4

Spanien-2,41,6-3,5-3,1-3,2

Frankrig-0,60,5-1,0-0,7-0,8

Irland-11,8-2,93,42,32,0

Italien-2,20,5-1,4-1,3-1,5

Luxembourg18,739,431,228,126,1

Nederlandene-1,52,73,84,14,4

Portugal-5,92,4-0,3-1,1-1,5

Det Forenede Kongerige1,5-0,9-2,6-1,1-1,4

(*) Skoen.

Kilde: Kommissionens tjenestegrene.

for handelen med industrivarer: Importen af industrivarer fra lande uden for EF er i gennemsnit steget hurtigere end importen inden for EF. Hvad mere specifikt angaar hoejteknologiske varer synes producenterne i EF til en vis grad at have tabt markedsandele til producenter fra lande uden for EF. Ogsaa paa eksportsiden har vaeksten i industrieksporten vaeret beskeden, nemlig et godt stykke under vaeksten i eksportmaengderne inden for EF. Denne tendens peger mod en omdirigering af handelsstroemmene i retning af et saerligt dynamisk indre marked.

Imidlertid giver det anledning til stor bekymring, at denne forvaerring ogsaa signalerer en reduceret konkurrenceevne, navnlig paa tredjelandsmarkeder og - hvilket er endnu mere foruroligende - inden for det hoejteknologiske segment af markedet. Valutaerne i EF er i det store og hele konstant steget i vaerdi siden 1984 maalt i faste priser, hvilket har foert til tab af markedsandele. Denne udvikling stiller spoergsmaalstegn ved oekonomiens styrke i nogle medlemsstater, navnlig dens evne til at konkurrere effektivt med udlandet. Konkurrencedygtige loenninger er derfor et emne, som klart fortjener at blive taget op til naermere overvejelse i lande, hvor balancen over for udlandet fortsat er saarbar, saerlig hvis den indenlandske efterspoergsel accelererer i forhold til de eksterne markeder.

Med henblik paa at forbedre konvergensen i fase I af OEMU er medlemsstaterne blevet opfordret til at udarbejde saakaldte konvergensprogrammer, som skal droeftes og aftales paa EF-plan som led i den multilaterale overvaagning. De fleste medlemsstater har allerede fremlagt eller er ved at udarbejde saadanne programmer med henblik paa at opnaa varige fremskridt paa konvergenssiden.

2. Aftagende tempo i den reale konvergens I de senere aar er det, bortset fra Graekenland, lykkedes de lande, der befinder sig i indhentningsprocessen, at tilnaerme deres indkomstniveau til EF's gennemsnit (tabel 7). Dette resultat er opnaaet ved hjaelp af passende politiske foranstaltninger og en fordobling af de ressourcer, der stilles til raadighed gennem strukturfondene.

Tabel 7 Indhentningsprocessen i EF

(BNP pr. indbygger, EUR 12 = 100)

Spanien

Graekenland

Irland (**)

Portugal

197581,957,362,752,2

198074,258,164,055,0

198672,855,963,452,5

1991 (*)79,052,568,956,3

1992 (*)79,952,168,956,3

Forskelle:

1986-80-1,4-2,2-0,6-2,5

1991-866,2-3,45,53,8

(*) Prognose.

(**) Anvendelsen af betegnelsen BNP overdriver muligvis fremgangen, da indkomstoverfoersler fra udlandet muligvis er steget mere end BNP nominelt.

Kilde: Kommissionens tjenestegrene.

I Spanien og Portugal har indhentningsprocessen vaeret drevet af investeringerne som foelge af den staerkt foroegende loensomhed og adgangen til EF-markedet. Investeringernes andel i BNP steg naesten 25 % fra 1986 til 1990 (tabel 8). Den indenlandske opsparing var ikke stor nok til at baere ekspansionen, hvilket foraarsagede et underskud paa betalingsbalancens loebende poster, som var betydeligt for Spaniens vedkommende. Den fortsatte indhentningsproces i disse lande afhaenger - blandt andre vigtige faktorer - af, at der genereres en tilstraekkelig stor indenlandsk opsparing, hovedsagelig gennem yderligere offentlig nedsparing.

I Irland skyldes den foroegede vaekst hovedsagelig eksporten. Bestraebelserne for at konsolidere statens budget daempede sammen med den moderate loenudvikling den indenlandske efterspoerg

Tabel 8 Investeringernes og eksportens andele og de reale loenomkostninger pr. produceret enhed i de daarligst stillede lande Graekenland

Spanien

Irland

Portugal

EUR 4

EUR 8

Investeringernes procentvise andele af BNP

1986 18,519,518,122,119,618,9

1990 18,924,418,626,723,720,3

1992 (*) 18,524,118,726,023,419,6

Eksportens procentvise andele af BNP

1986 22,419,955,233,223,828,0

1990 22,617,262,136,422,828,9

1992 (*) 21,217,365,030,022,029,9

De reale loenomkostninger pr. produceret enhed

(1961-73 = 100)

1986102,391,192,898,494,298,1

1990102,487,588,993,890,896,8

1992 (*) 95,086,392,597,690,096,9

(*) Prognose.

Kilde: Kommissionens tjenestegrene.

sel, og samtidig steg eksporten takket vaere den forbedrede konkurrenceevne. Denne eksportstigning bevirkede, at Irland var mere saarbart end Spanien og Portugal over for det forringede internationale oekonomiske klima. Nu, hvor Irland har faaet et sundere grundlag for sine indhentningsbestraebelser, boer der laegges mere vaegt paa at udvikle det indenlandske produktionspotentiale. Investeringskvoten er fortsat relativt lav og er ikke steget meget. Navnlig oekonomiens udbudsside har behov for yderligere at blive styrket.

I Graekenland er indhentningsbestraebelserne blevet svaekket i de senere aar paa grund af utilstraekkelige politiske tiltag. Det stabiliserings- og strukturprogram, der er vedtaget i 1991, er et alvorligt forsoeg fra regeringens side paa at vende landets makrooekonomiske tilbagegang og genrejse dets produktionspotentiale. Programmet sigter foerst og fremmest mod en finansreform og strukturel fornyelse. De finanspolitiske og de strukturmaessige foranstaltninger er indbyrdes forbundne og skulle saette Graekenland i stand til at udnytte fordelene ved den europaeiske integrationsproces, hvis de anvendes effektivt. Der har imidlertid i den seneste tid vaeret tegn paa, at programmet er loebet ind i alvorlige vanskeligheder og forsinkelser. Manglende gennemfoerelse vil medfoere en yderligere forsinkelse i genoptagelsen af indhentningsprocessen.

III. PRIORITERINGER I DEN OEKONOMISKE POLITIK I EF Da det internationale miljoe formentlig kun vil undergaa moderate forbedringer i det kommende aar, er det saerlig vigtigt for EF at styrke sit interne potentiale. Den oekonomiske politik boer derfor bidrage til en hurtig gennemfoerelse af de vigtigste EF-projekter.

Gennemfoerelsen af det indre marked har den hoejeste prioritet i EF, og der udestaar stadig en betydelig del af arbejdet, idet 69 af de 282 foranstaltninger, der er naevnt i Hvidbogen, endnu ikke er vedtaget af Raadet. Gennemfoerelsen af direktiver i den nationale lovgivning skal fremskyndes. 166 af foranstaltningerne i Hvidbogen er traadt i kraft, og 134 heraf kraever, at der traeffes nationale gennemfoerelsesforanstaltninger. Af disse er der gennemsnitligt truffet 71 % (figur 5). Medlemsstaterne synes at have erkendt deres ansvar og behovet for hurtigere beslutninger.

Programmet for det indre marked har allerede paa afgoerende maade foroeget EF's vaekstmuligheder og oekonomiske velfaerd: de oekonomiske aktoerer har allerede til en vis grad foregrebet de skaerpede konkurrencevilkaar og de nye vilkaar og muligheder, der vil eksistere fra 1993. Dette har medfoert en kraftig investeringsekspansion i perioden 1986 til 1990.

De reelle virkninger af foranstaltningerne til gennemfoerelse af det indre marked vil maerkes i de kommende aar, navnlig efterhaanden som de tilbageblevne interne hindringer fjernes i praksis. Resolutte handlinger og beslutninger ville kunne oege de oekonomiske aktoerers tillid og give den oekonomiske udvikling et skub.

En OEkonomisk og Monetaer Union i EF vil foroege de oekonomiske fordele, der vil foelge af 1992-programmet. Forudsaetningen for, at alle de potentielle fordele ved det indre marked vil kunne opnaas, er, at der indfoeres en faelles valuta.

Hovedformaalet med OEMU er at oege integrationen i EF og forbedre de oekonomiske resultater. OEMU vil skabe et klima, der vil styrke den selvforstaerkende vaekst. Erfaringerne fra 1980'erne har klart vist, at hoejere inflation ikke paa laengere sigt kan saenke ledigheden. Tvaertimod opfattes stabilitet i stigende grad som en vaesentlig forudsaetning for bedre reale oekonomiske resultater.

Indkomstforskellen mellem de daarligst stillede lande og EF's gennemsnit er fortsat betydelig, og det vil tage mange aar at udligne den. Denne proces kan kun ske paa baggrund af en sund vaekst, der oeger det indenlandske produktionspotentiale.

Saavel nationale som EF-foranstaltninger skal danne grundlaget for en fortsat relativt kraftigere vaekst i det reale BNP uden inflationspres og uholdbare interne og eksterne skaevheder. For det foerste er det hovedsagelig de mest tilbagestaaende lande selv, der maa tage ansvaret for en hurtig oekonomisk og social konvergens. Udviklingen har i den senere tid bekraeftet, at en forsvarlig makrooekonomisk politik er en vaesentlig forudsaetning for, at de kan forbedre deres interne vaekstbetingelser med alle til raadighed staaende midler.

De oekonomisk staerkere lande skal ogsaa bidrage til denne proces ved at stoette en dynamisk vaekst paa mellemlang sigt.

EF skal tage hensyn til maalet, som er at styrke den oekonomiske og sociale sammenhaeng i gennemfoerelsen af dets faelles politik og det indre marked. De oekonomisk-politiske foranstaltninger paa EF-plan skal sammen med den nationale politik sigte mod at forbedre de oekonomiske resultater i de daarligst stillede medlemsstater. Hvis strukturfondene og andre finansielle instrumenter anvendes effektivt i passende nationale rammer, vil de kunne oege saavel udbuds- som efterspoergselsbetingelserne i modtagerlandene vaesentligt. Disse instrumenter boer styrkes under hensyntagen til den hidtidige udvikling og den hoejere integrationsgrad i EF.

Milloeet og dets betydning for livskvaliteten generelt optager i stigende omfang EF. Kommissionen har for nylig skitseret en sammenhaengende EF-strategi, der har til formaal senest aar 2000 at stabilisere CO2-emissionerne i EF paa det niveau, de havde i 1990. Strategien bestaar af en raekke lovgivningsmaessige, frivillige og mulige finanspolitiske foranstaltninger, der skal traeffes paa EF-plan, og som skal suppleres af nationale programmer. De forudsete finanspolitiske instrumenter, navnlig en ny kombineret CO2/energiafgift, der vil vaere budgetsmaessig neutral, betragtes som en vaesentlig betingelse for at naa det maal, der er sat for stabiliseringen af emissionerne i EF paa en maade, der er effektiv i forhold til omkostningerne. Ved hjaelp af de rigtige prissignaler vil alle oekonomiske aktoerer blive tilskyndet til at optraede miljoevenligt. Det er til fordel for en vedvarende vaekst paa laengere sigt og for det oekonomiske velfaerd samt for miljoeet, at der tages passende miljoehensyn i EF's politik paa andre omraader, navnlig inden for energi, transport og landbrug.

IV. MAKROOEKONOMISK POLITIK OG STRUKTURTILPASNINGSFORANSTALTNINGER 1. Monetaer politik og EMS Formaalet med EMS-systemet er at bidrage til prisstabiliteten og den nominelle konvergens i EF gennem stabile valutakurser og en passende monetaer politik. Betingelserne for at opnaa dette er forringet i det forloebne aar. I efteraaret 1990 strammedes de monetaere forhold i EF som foelge af stigende oliepriser. Det ser imidlertid ud til, at de er blevet lempet i EF som foelge af stigende oliepriser. Men i 1991 faldt markedsrenten i forhold til det foregaaende aar. Dette skete paa en baggrund af et vedvarende eller oeget inflationspres i flere EF-lande trods faldet i oliepriserne efter Golf-krigen. I anden halvdel af aaret steg den korte rente imidlertid igen.

I betragtning af den afdaempede oekonomiske udvikling i EF i 1991 blev en vis lempelse af de monetaere forhold hilst velkommen og synes ikke paa laengere sigt at have oeget inflationsfrygten. Der har vaeret en tendens til, at faldet i afkastkurverne har vaeret forholdsvis daempet, og den lange rente er paa de fleste markeder lavere end for et aar siden. Med en stigende kort rente i anden halvdel af aaret er pengepolitikken fortsat stram. Det er meget vigtigt at sikre, at nominel konvergens gaar haand i haand med en absolut og ikke relativ standard for prisstabilitet, og at EMS fortsat kan yde et betydeligt bidrag til prisstabiliteten, indtil OEMU er indfoert i sin fulde udstraekning.

I denne forbindelse synes den mekanisme, der har medfoert lempelsen i den monetaere politik i EF, at give anledning til visse vanskeligheder. I 1980'erne havde inflationsbekaempelsen i EF sit udspring i Tyskland og overfoertes gennem EMS's valutabestemmelser til de andre lande, der deltager i valutakursmekanismens snaevre baand. Denne forbindelse blev styrket efter den sidste valutakurstilpasning i januar 1987, hvor forventningen om yderligere valutakurstilpasninger gradvis forsvandt. Den tyske strategi var baseret paa en finanspolitisk konsolidering og en heldigt gennemfoert satsning paa de pengepolitiske aggregater. Denne strategi bevirkede, at den underliggende inflation kom til at ligge paa et lavt, om end stigende, niveau, selv naar de pengepolitiske maal blev sat mere fleksibelt under hensyn til eksterne forhold.

Efterhaanden som forventningerne om en valutakurstilpasning aftog, har forholdene aendret sig betydeligt. De staerkt ekspansionistiske tendenser i den tyske finanspolitik som foelge af Tysklands forening sammenholdt med en stabilitetssoegende pengepolitik medfoerer i teorien en real valutakursstigning, naar den reale efterspoergsel overstiger det reale indenlandske udbud. Det staerke efterspoergselspres har haft betydelig indflydelse paa loenforhandlingerne med heraf foelgende prisstigningstendenser. Dette forhold er forvaerret gennem en for kraftig satsning paa indkomstpolitiske foranstaltninger i forsoeget paa at begraense de finanspolitiske virkninger af Tysklands forening. Denne policy mix og den manglende mulighed for at lade den deraf foelgende reale valutakursstigning give sig udslag i en nominel valutakurstilpasning inden for rammerne af valutakursmekanismen bringer den tyske rente under et kraftigt pres.

Usikkerhed over for, i hvor stort omfang Bundesbank vil kunne fortsaette sin hidtidige politik, har fra tid til anden praeget markedet. Denne usikkerhed og forventninger om en stabil valutakurs og faldende inflationsforskelle har medfoert, at renteforskellene over for D-marken er faldet betydeligt i de lande, der deltager i valutakursmekanismen, idet den risikobetingede overkurs stort set er forsvundet.

Da inflationspresset givet fortsat er af betydning i EF som helhed, vil det ikke for oejeblikket vaere forsvarligt generelt at lempe den monetaere politik. Da EMS noedvendigvis er af kollektiv karakter, maa de oevrige medlemmer af valutakursmekanismen og navnlig de stoerre lande baere deres del af ansvaret for en monetaer politik i EF, der er i overensstemmelse med de laveste prisstigninger og med den fortsatte konvergens i nedadgaaende retning i hoejinflationslandene.

De to lande, der endnu ikke er medlemmer af valutakursmekanismen, nemlig Portugal og Graekenland, har en alt for hoej inflation til, at der kan opnaas en nominel konvergens, selv om inflationen paa det seneste har vaeret aftagende i begge lande. I Portugal, hvor inflationen, maalt ved forbrugerprisindekset, faldt til under 10 % i sidste kvartal af 1991, skal pengepolitikken foerst og fremmest vaere saa stram, at overophedning af arbejdsmarkedet undgaas. I betragtning af omfanget af kapitaltilfoerslerne vil dette sandsynligvis fortsat i nogen tid medfoere en real valutakursstigning. Formaalet skulle vaere at soege tilslutning til valutakursmekanismen paa et tidspunkt, hvor oekonomien er koelnet saa meget, at de begraensninger, der foelger af valutakursmekanismen, ikke medfoerte nogen uforsvarlig lempelse af pengepolitikken.

I Graekenland skal pengepolitikken fortsat satse paa at begraense inflationspresset fra et alt for stort budgetunderskud. Pengepolitikken kan imidlertid ikke blive ved med at afboede foelgerne af det offentlige finansieringsproblem. Kun overholdelse af budgetlofterne i stabiliseringsprogrammet kan sikre tidlig og varig nominel konvergens i Graekenland.

2. Budgetpolitik Da de budgetpolitiske befoejelser fortsat vil ligge hos medlemsstaterne, forudsaetter fremskridt henimod OEMU'en en oeget koordinering med udgangspunkt i principper eller regler, der sikrer, at finanspolitikken ikke vil underminere stabiliteten i Faellesskabet.

En gruppe af lande (Graekenland og Italien) har haft alt for store budgetunderskud i mange aar og en fortsat stigende offentlig gaeldsbyrde (tabel 5 og figur 6).

I Graekenland udviser budgetudviklingen i 1991 en afvigelse fra den tidligere tendens som foelge af ivaerksaettelsen af det nye treaarskonvergensprogram. Budgettilpasningen og -reformen vil imidlertid ikke opfylde maalene. Det er noedvendigt at foretage en mere beslutsom ivaerksaettelse af programmet for at sikre en maerkbar reduktion af budgetunderskuddet og en stabilisering af det offentlige gaeldsforhold.

Budgetudviklingen i Italien udviser fortsat en divergerende udvikling i forhold til de andre medlemslande, som deltager i valutakursmekanismen. Budgetunderskuddet har konsekvent ligget paa omkring 10 % af BNP til trods for gentage forsoeg paa at korrigere det. Som foelge heraf voksede den offentlige gaeld maalt i forhold til BNP til over 100 % i 1990 og er siden fortsat vokset. Der har ganske vist ikke manglet tilpasningsprogrammer, men de er ikke blevet gennemfoert effektivt. Der burde laegges mere vaegt paa de instrumenter, der skal benyttes til at opfylde maalene, og paa strukturforanstaltninger for at forbedre de offentlige finanser. Selv om der blev tale om en effektiv implementering, vil der fortsat vaere risiko for, at det nuvaerende program ikke kan opfylde de bebudede maal, eftersom det bygger paa et meget optimistisk vaekstscenario. Endelig er programmet markant skattecentreret. Det forhold, at foroegelser af de direkte personskatter kan udmoente sig i hoejere loenkrav, kan bidrage til et oeget inflationspres. Det er imidlertid opmuntrende, at den italienske regering har bekraeftet, at den er rede til at traeffe korrigerende foranstaltninger, hvis maalene ikke opfyldes.

En anden gruppe af lande (Belgien, Nederlandene, Portugal og Irland) har fortsat store underskud og en alt for stor offentlig gaeld maalt i procent af BNP. I Belgien var den konsolideringsindsats, der blev gjort i perioden med staerk vaekst (1988 til 1990), ikke tilstraekkelig til at forhindre en ny stigning i det offentlige gaeldsforhold i 1991, da der indtraadte en afdaempning i den oekonomiske aktivitet. Regeringens dobbelte maalsaetning om at fastfryse alle andre udgifter end renteudgifter og om at holde det statslige underskud konstant i nominelle termer er klart utilstraekkelig og burde strammes til at omfatte hele den offentlige sektor, herunder den sociale sektor. Det er noedvendigt at foretage en vaesentlig reduktion af underskuddet, hvis det offentlige gaeldsforhold, der fortsat er dobbelt saa stort som EF-gennemsnittet, skal aendres til at udvise en klart faldende tendens.

Konsolideringsbestraebelserne i Nederlandene var ogsaa utilstraekkelige i perioden med staerk vaekst (1988 til 1990). Der er truffet supplerende foranstaltninger i 1991, saaledes at maalene for de offentlige finanser vil blive naaet. Fastholdelsen af den offentlige nedsparing kunne imidlertid tale for en streng implementering af regeringens mellemfristede maal (et underskud paa 3 % af BNP i 1994) med henblik paa at reducere det offentlige gaeldsforhold.

Reduktionen af ubalancerne i de offentlige finanser i Portugal i de seneste aar afspejler den fuldstaendige revision af skattesystemet, som har foroeget dets effektivitet, bestraebelserne paa at begraense udgifterne, konjunkturopsvinget i oekonomien samt privatiseringsprocessen. Den relative stoerrelse af baade det offentlige underskud og den offentlige gaeld ligger imidlertid over EF-gennemsnittet. Som foelge heraf og ogsaa for at bekaempe inflationen forbliver den finanspolitiske tilpasning en af hovedprioriterne i den oekonomiske politik, og denne tilpasning boer fortsat gennemfoeres konsekvent.

Irland opnaaede gode resultater i konsolideringen af de offentlige finanser i de sidste aar af 80'erne. Konsolideringen har siden vaeret mindre markant paa grund af virkningerne af en svagere stigning i indtaegterne og pres paa de offentlige udgifter som foelge af voksende arbejdsloeshed og oegede loenudbetalinger i den offentlige sektor. Konsolideringsbestraebelserne boer fastholdes paa mellemlang sigt for at frembringe en faldende tendens i det offentlige gaeldsforhold.

Tyskland og Det Forenede Kongerige er saerskilte tilfaelde.

Som en direkte foelge af de store finansieringsbehov i forbindelse med foreningsprocessen har aendringen i den offentlige sektors regnskaber i Tyskland vaeret meget taet paa 4 % af BNP mellem 1989 og 1991 til trods for en hoej oekonomisk aktivitet. Selv om det nuvaerende underskud ikke giver anledning til den helt store bekymring bortset fra, at det bidrager til en skaev policy mix, er de mellemfristede udsigter til at bringe underskuddet under kontrol derimod mere urovaekkende. De forbrugsstimulerende udgifter vil ganske vist blive reduceret, men vil gradvis blive erstattet af omfattende infrastrukturinvesteringer; dynamikken mellem en hurtigt stigende offentlig gaeld og renteudgifter vil give et yderligere pres paa udgifterne. Den finanspolitiske konsolidering vil derfor vaere en vaesentlig udfordring i den oekonomiske politik i de kommende aar.

Der er paa det seneste lagt stor vaegt paa at oege indtaegterne. Hoejere direkte eller indirekte skatter vil imidlertid hoejst sandsynligt blive afspejlet i hoejere loenkrav for at kompensere for indkomsttabet. Under disse betingelser kan en ensidig satsning paa skatteforhoejelser indebaere risiko for, at der udloeses stadigt stigende loenkrav. Der er fortsat betydelige muligheder paa udgiftssiden for at reducere budgetunderskuddet. I denne forbindelse boer indkomststoetteordninger udformes paa en saadan maade, at de bliver af midlertidig karakter.

I Det Forenede Kongerige er budgetbalancen hovedsagelig forvaerret som foelge af virkningen af de automatiske stabilisatorer under den haarde recession. Myndighedernes mellemfristede maal er fortsat at tilvejebringe budgetbalance paa et konjunkturjusteret grundlag. Det vil fortsat vaere hensigtsmaessigt at foere en forsigtig politik med henblik paa at fastholde den mellemfristede maalsaetning om et balanceret budget og en fortsat positiv offentlig opsparing.

I den sidste gruppe af lande (Danmark, Spanien, Frankrig og Luxembourg) er balancen paa de offentlige budgetter og den offentlige gaeldsbyrde stort set under kontrol. Disse lande har en positiv offentlig opsparing og har et offentligt gaeldsforhold, der ligger under EF-gennemsnittet. Der er stadig behov for at foere en forsigtig oekonomisk politik i disse lande, da nogle af dem har et staerkt inflationspres og store eksterne underskud (Spanien) eller en stor udenlandsgaeld (Danmark).

Flere hensyn taler for, at budgetkonsolideringen skal fastholdes. For det foerste er det hensigten at aendre den nuvaerende skaeve policy mix bestaaende af en relativ slap finanspolitik kombineret med en relativ restriktiv pengepolitik. Selv om midlertidige og exceptionelle faktorer kan begrunde budgetunderskuddene, vil det dog vaere hensigtsmaessigt at reducere dem saa hurtigt som muligt for at faa en mere balanceret policy mix. For det andet er der behov for en hoejere opsparing i Faellesskabet, og en formindskelse af de offentlige underskud kunne give et vaesentligt bidrag hertil. Endelig vil en mere tilbageholdende finanspolitik sandsynligvis resultere i en mere afbalanceret loenudvikling, hvilket vil bidrage til en bedre konvergens.

OEnsket om en yderligere foroegelse af investeringskvoten for at oege vaeksten og beskaeftigelsen rejser spoergsmaalet om, hvorvidt opsparingen er tilstraekkelig. Selv om der er faa tegn paa, at det lave opsparingsniveau har haft vaesentlige virkninger paa de oekonomiske resultater indtil nu, har det bidraget til at holde den lange realrente paa et hoejt niveau. En utilstraekkelig opsparing kan imidlertid blive en mere afgoerende bremse for vaeksten i fremtiden, saerlig for landene i OEst- og Centraleuropa og udviklingslandene. Der kan kun tilvejebringes et opsparingsoverskud, hvis den betydelige offentlige nedsparing i Faellesskabet og i de andre vigtige vestlige lande vendes. En tilstraekkelig stor offentlig opsparing er derfor ogsaa en vaesentlig betingelse for, at de central- og oesteuropaeiske lande kan faa en heldig start med deres markedsoekonomier.

Endelig vil der i en fuldt etableret OEMU vaere mindre raaderum for finanspolitikken og saerlig pengepolitikken. Derfor maa der laegges mere vaegt paa strukturforanstaltninger med henblik paa at tilvejebringe den noedvendige tilpasning i EF-oekonomierne.

3. Strukturtilpasningspolitik Bestraebelserne paa at etablere det indre marked har resulteret i det mest omfattende udbudssideinitiativ i Faellesskabets historie. Det indre markeds dynamik har imidlertid ikke kun oeget Faellesskabets vaekstpotentiel, men det har ogsaa tydeligt vist, at der fortsat findes betydelige stivheder paa markederne. Saadanne stivheder bliver mere synlige, naar konkurrencen skaerpes. I den nuvaerende internationale situation, som ikke er saerlig aktivitetsstimulerende, er det ogsaa vigtigt for Faellesskabet at oege sin egen interne vaekst.

En strukturtilpasningspolitik, der understoettes af en passende industripolitik, vil forbedre EF-oekonomiernes tilpasningsevne og effektivitet. I forbindelse med gennemfoerelsen af 1992-programmet har Kommissionen understreget behovet for industripolitiske foranstaltninger i forskellige vigtige sektorer og har fremlagt forslag herom. Strukturtilpasningspolitikken skal ledsage gennemfoerelsen af det indre marked for at sikre, at de fulde fordele ved det indre marked faktisk vil slaa igennem.

I OEMU'en vil desuden de lande, der er fulde medlemmer, ikke laengere kunne bruge de nominelle valutakurser som et instrument til at foretage tilpasning. Det vil derfor blive noedvendigt med oeget fleksibilitet paa alle markeder for at sikre en balanceret udvikling i alle omraader i unionen. I OEMU'en vil tilpasningsevnen paa arbejdsmarkedet spille en vigtig rolle, hvis man oensker at undgaa yderligere stigninger i arbejdsloesheden.

Baade medlemsstaternes og Faellesskabets strukturtilpasningspolitikker skal spille en endnu stoerre rolle. Sammen med en forsigtig makrooekonomisk politik og Faellesskabets politik vedroerende oekonomisk og social samhoerighed, der skal styrkes, maa dette vaere Faellesskabets vej til at genskabe holdbare vaekstrater paa over 3,5 % pr. aar for at reducere den fortsat hoeje arbejdsloeshed. Der boer navnlig foretages strukturforbedringer paa fire omraader: samarbejde, arbejdsmarked, konkurrencepolitik og international handel.

Samarbejde kan forbedre de underliggende betingelser, som virksomhederne arbejder under, og styrke Faellesskabets internationale konkurrenceevne ved at skabe synergieffekter ved kombination af ressourcer og innovation. En politik, der sigter paa at forbedre infrastrukturerne og saerlig transportsektoren, er et noedvendigt element i etableringen af det indre marked. Den er ligeledes et element i samhoerighedsprocessen i den forstand, at en bedre fungerende infrastruktur reducerer transport- og kommunikationsomkostningerne og knytter de perifere regioner taettere til Faellesskabets centrum.

Det vil ogsaa blive noedvendigt at goere en yderligere indsats med hensyn til innovation, forskning og udvikling. Forsknings- og udviklingspolitikken vil stimulere EF-virksomhedernes konkurrenceevne, men i en periode med intense teknologiske aendringer, der ofte indebaerer massive udviklingsomkostninger, vil det i hoejere grad blive noedvendigt at sprede resultaterne af en saadan indsats gennem oeget samarbejde. Dette vil fremskynde vore oekonomiers tilpasning til nye teknologiske fremskridt. OEget samarbejde vil sandsynligvis ogsaa fremme tilpasningen for saa vidt angaar industriel omstilling og miljoespoergsmaal. Samarbejde paa disse omraader vil give Faellesskabet bedre muligheder for at klare sig i den internationale konkurrence. Faellesskabet kan spille en vigtig stimulerende rolle ved at foere virksomheder sammen.

Arbejdsmarkederne i Faellesskabet har vist tegn paa stoerre tilpasningsevne, men forbedringen er fortsat utilstraekkelig. Voksende loenpres i en situation, hvor mere end 9 % af arbejdsstyrken er uden arbejde, tyder paa, at der stadig findes strukturproblemer paa arbejdsmarkederne.

I en situation med lav vaekst i EF-oekonomien og skaerpet konkurrence fra tredjelande indebaerer etableringen af det indre marked, at virksomhederne og arbejdstagerne maa tilpasse deres arbejdsmetoder og praksis til disse nye vilkaar. Fleksibiliteten i virksomhedernes reaktioner paa denne nye situation maa modsvares af fleksibilitet paa arbejdsmarkedet med hensyn til efteruddannelse og kvalifikationer samt beskaeftigelsesbetingelser og andre forhold.

I de fleste lande er tilpasningen af loenomkostningerne fortsat utilstraekkelig til at sikre fuld beskaeftigelse. Hvis en oeget arbejdsloeshed skal undgaas, maa arbejdsmarkedsparterne tage mere hensyn til behovet for tilpasning i deres forhandlinger. Medlemsstaternes myndigheder boer derfor goere deres oekonomisk-politiske maalsaetninger mere synlige, saadan at der i loenforhandlingerne kan tages bedre hensyn til de makrooekonomiske udsigter. En af vejene hertil er, at medlemsstaternes regeringer trovaerdigt sigter paa konvergens.

Stive loenstrukturer, beskaeftigelsesvilkaar og mangel paa efteruddannelse har accentueret problemerne for dem, der ikke er kommet ind paa arbejdsmarkedet. Det hoeje antal arbejdsloese illustrerer problemet vedroerende loenomkostninger og kvalifikationer i forhold til de arbejdsloeses produktive potentiel. Medlemsstaterne burde foretage en undersoegelse af arbejdsmarkedsordningerne og socialsikringsbestemmelserne med henblik paa at korrigere de forhold, som forhindrer, at nogle grupper faar fodfaeste paa arbejdsmarkedet.

Endelig er der meget, der taler for at tilskynde til en mere aktiv arbejdsmarkedspolitik, der laegger stoerre vaegt paa videreuddannelse end paa bestemmelser om arbejdsloeshedsunderstoettelse.

Konkurrencen vil blive skaerpet med etableringen af det indre marked, da handelsbarriererne systematisk afvikles. De europaeiske virksomheder maa vaere forberedt paa denne skaerpede konkurrence, som allerede har skabt en boelge af fusioner inden for Faellesskabet. For at undgaa markedsdominans, som reducerer konkurrencen og saenker den samlede velfaerd, foerer Faellesskabet en aktiv konkurrencepolitik.

OEget konkurrence kan ogsaa foere til krav om mere stoette for at beskytte virksomheder eller industrier, som kommer under pres i en saadan konkurrencesituation. Statsstoette kan imidlertid true markedsprocessens virkemaade derved, at de begraenser saerlige fordele til nogle bestemte virksomheder. De risikerer ogsaa at forhindre den noedvendige omstrukturering i oekonomien. Kommissionen straeber derfor efter at begraense stoetten og at indpasse den i en omstruktureringssammenhaeng.

De oekonomisk staerkeste lande i Faellesskabet boer modstaa fristelsen til med indenlandske subsidier at kompensere for den stoerre konkurrence, der foelger af aabningen af markederne. Saadanne subsidier kan nemlig neutralisere de konkurrencefordele, som de mindst begunstigede lande opnaar i bestemte sektorer.

Fri konkurrence uden markedsforvridninger i Faellesskabet kraever en effektiv overvaagning af statsstoette. Kommissionen har foretaget to undersoegelser om offentlig stoette i Det Europaeiske Faellesskab i 1988 og 1990 og bestraeber sig konsekvent for at skabe stoerre gennemsigtighed paa dette omraade. Offentlig stoette absorberer en vaesentlig del af de offentlige udgifter i medlemsstaterne (tabel 9). Den anden undersoegelse viste, at de samlede nationale offentlige stoetteforanstaltninger androg 2,2 % af EF's BNP eller mere end det dobbelte af EF's budget. Forskellene mellem medlemsstaterne er betydelige, idet Danmark og Det Forenede Kongerige bruger 1 % af deres BNP til dette formaal, mens Belgien, Graekenland, Italien og Luxembourg anvender 3 % eller mere.

Tabel 9 Statsstoette i Faellesskabet (*) (gennemsnit 1986-88) % af

BNP

% af

offentlige

udgifter

Ydet i form af (%)

offentlige

udgifter

skatte-

fradrag

Belgien3,25,8 8911

Danmark1,01,7100 0

Tyskland2,55,3 3664

Graekenland3,16,5100 0

Spanien2,35,5100 0

Frankrig2,03,8 8218

Irland2,75,2 6337

Italien3,16,2 6436

Luxembourg4,17,6 91 9

Nederlandene1,32,1 7030

Portugal2,35,3 4160

Det Forenede Kongerige1,12,6 94 6

(*) Referer til subsidier, der er underkastet EF-regler. Det er vanskeligt at bestemme et samlet beloeb for de ydede subsidier paa grund af de forskellige former, subsidierne kan tage, og paa grund af mangelen paa udtoemmende nationale data.

Kilde: Kommissionen, den anden undersoegelse af statsstoette.

Statsstoetten er staerkt koncentreret: Industrisektoren tegnede sig for 41 %, transportsektoren for 30 %, kulindustrien for 16 % og landbruget (nationalstoette) for 13 %.

Som led i etableringen af OEMU burde der foretages en noejere undersoegelse af de nationale udgifter til subsidier med henblik paa at forbedre konvergensen. Det ville ligeledes bidrage til at skabe et mere aabent internationalt handelssystem, hvis landene forpligtede sig til at udvise mere disciplin paa subsidieomraadet.

De nye protektionistiske tendenser i den internationale handel er en foruroligende udvikling. Der har vaeret intense uoverensstemmelser med samhandelspartnerne, saerlig hvad angaar subsidiering af landbruget og nogle erhvervsgrene i tilbagegang. Der er i forskellige dele af verden sket en oeget anvendelse af ikke-toldmaessige handelsforanstaltninger for at beskytte indenlandske produkter i forskellige dele af verden. Faellesskabet har erklaeret, at det oensker at opnaa et tilfredsstillende samlet og velafbalanceret resultat af Uruguay-Runden, som i oejeblikket er inde i en afgoerende fase. Dette er noedvendigt for at styrke det multilaterale handelssystem og for at vende tendensen til protektionisme. Yderligere forsinkelser kunne underminere den tilpasningsstrategi, som mange udviklingslande og lande i OEst- og Centraleuropa har valgt, og som gaar ud paa at aabne markederne for at fremme vaekst og udvikling. De toneangivende industrilande baerer et stort ansvar i denne forbindelse og boer straebe paa at naa en hurtig afslutning paa Uruguay-Runden.

Et positivt resultat af Uruguay-Runden vil ikke blot tjene Faellesskabets interesser ved at sikre bedre markedsadgang og reducere beskyttelsen inden for de traditionelle handelsforhandlingsomraader, men vil ogsaa give mulighed for at udvide de multilateralt aftalte regler til ogsaa at gaelde for nye omraader, der er af stor interesse for Faellesskabet: tjenesteydelser, intellektuelle ejendomsrettigheder og internationale investeringer.

Forhandlingerne mellem Faellesskabet og EFTA-landene om skabelsen af et Europaeisk OEkonomisk Samarbejdsomraade er ved at vaere afsluttet og vil oege fordelene ved det indre marked ud over EF's graenser. Ved at fremme udvekslingen af varer, tjenester, kapital og arbejdskraft mellem EF og EFTA vil aftalen give et yderligere bidrag til mere konkurrence og til forbedringen af oekonomiens udbudsside.

Faellesskabet er aktivt involveret i at bistaa de central-og oesteuropaeiske lande i deres politiske og oekonomiske reformproces. Kommissionen styrer ikke blot Faellesskabets egne bistandsprogrammer, men er ogsaa koordinator for G-24, en gruppe af industrialiserede lande.

Der er tale om en bred vifte af bistandsformer, bl.a. stoette til oekonomisk genopbygning, foedevarehjaelp og noedhjaelp, teknisk bistand, betalingsbalancestoette, investeringskapital og eksportkreditter. Faellesskabet er blevet den vigtigste finansieringskilde for de oest- og centraleuropaeiske lande, idet det leverer omkring halvdelen af den samlede stoette, de modtager. Faellesskabet har desuden afsluttet forhandlingerne om europaeiske aftaler om oprettelse af associeringsforbindelser med Ungarn, Polen og Tjekkoslovakiet. Disse aftaler vil give de central- og oesteuropaeiske lande mulighed for at deltage i den europaeiske integrationsproces. De spiller en overordentlig vigtig politisk og oekonomisk rolle paa et tidspunkt, hvor disse landes reformbestraebelser befinder sig i en afgoerende fase, og deres vigtigste traditionelle eksportmarked (USSR) er brudt sammen. Indfoerelse af frihandel vil stimulere de private investeringer i disse lande, hvilket er en af hovedbetingelserne for, at de oekonomiske reformer kan blive en succes. Faellesskabet er rede til at forhandle tilsvarende aftaler med andre central- og oesteuropaeiske lande, der opfylder de noedvendige politiske og oekonomiske betingelser.

Faellesskabet har vist villighed til at forbedre adgangen til EF-markedet for de produktgrupper, hvor disse lande kan konkurrere effektivt paa verdensmarkedet, det vil bl.a. sige landbrug, tekstiler, kul og staal. Virkninger heraf og de vanskeligheder de skaber for de beroerte erhverv og regioner i Faellesskabet skal tages i betragtning. Denne forbedring af adgangen til EF-markedet gennemfoeres ikke paa bekostning af bestaaende handelsforbindelser med andre partnere, saerlig udviklingslandene, som Faellesskabet har samarbejdsaftaler med. Denne adgang til EF-markedet er en saerdeles vigtig betingelse for, at disse oekonomier kan udvikle sig tilfredsstillende.

VIGTIGSTE OEKONOMISKE INDIKATORER 1989 TIL 1993 FAELLESSKABET, USA OG JAPAN

(a) BNP i faste priser (1)

(procentvis aarlig aendring)

198919901991 (*)1992 (*)1993 (*)B3,9 3,7 1,32 1/42 1/2

DK1,2 2,1 1,833 1/4

D3,3 4,7 3,32 1/41 3/4

GR2,8 -0,3 0,71 1/42

E4,8 3,7 2,533 1/4

F3,6 2,8 1,32 1/42 1/2

IRL5,9 5,7 1,32 1/42 3/4

I3,2 2,0 1,122 1/2

L6,1 2,3 3,03 1/23 1/4

NL4,0 3,9 2,31 1/42

P5,4 4,0 2,01 3/42

UK2,2 0,8 -1,822 3/4

EF3,3 2,8 1,32 1/42 1/2

USA2,8 0,9 -0,422 1/4

JAP4,9 5,6 4,63 1/23 1/2

(c) Deflator for det private forbrug

(procentvis aarlig aendring)

B 3,5 3,5 3,2 3 1/2 3 1/2

DK 5,1 2,5 2,4 2 1/4 2 1/2

D 3,1 2,6 3,5 4 1/4 4

GR14,720,218,314 1/411

E 6,6 6,4 5,8 5 1/2 5 1/4

F 3,5 2,9 3,0 3 2 3/4

IRL 3,9 2,6 3,0 3 2 3/4

I 5,8 6,2 6,4 5 1/4 5 1/4

L 3,4 4,2 3,4 3 3/4 3 1/4

NL 2,9 2,5 3,2 3 1/2 3 1/4

P12,813,611,7 9 1/2 7 3/4

UK 5,9 8,4 6,5 4 1/2 4

EF 4,9 5,2 5,0 4 1/2 4 1/4

USA 4,5 5,0 4,4 4 3/4 5

JAP 1,7 2,4 2,8 2 1/2 2 1/2

(b) Indenlandsk efterspoergsel i faste priser

(procentvis aarlig aendring)

198919901991 (*)1992 (*)1993 (*)B4,9 3,4 1,22 1/42 1/4

DK0,3 -0,7 0,423 1/4

D2,7 5,0 3,02 1/42

GR3,3 3,3 -0,312 1/4

E7,8 4,6 3,13 1/23 1/2

F3,2 3,2 1,122 1/4

IRL6,0 5,4 0,61 1/41 3/4

I3,6 1,9 1,52 1/42 3/4

L7,8 3,4 4,33 3/43 3/4

NL4,9 3,6 2,1 1/41 1/2

P4,0 5,8 4,63 1/43 1/4

UK3,1 -0,1 -3,02 1/43

EF3,7 2,9 1,12 1/42 1/2

USA2,2 0,5 -1,022

JAP5,7 5,8 3,43 3/43 3/4

(d) Betalingsbalancens loebende poster

(% af BNP)

B 1,1 1,0 1,0 1 1 1/4

DK -1,2 0,8 1,4 2 1/4 2 1 /2

D (2) 4,7 3,2 -1,1 -1 - 3/4

GR -4,8 -6,1 -4,1 -3 1/4 -2 3 /4

E -3,2 -3,5 -3,1 -3 1/4 -3 1 /4

F 0,1 -1,0 -0,7 - 3/4 - 3 /4

IRL 1,3 3,4 2,3 2 1 3 /4

I -1,4 -1,4 -1,3 -1 1/2 -1 3 /4

L 34,4 31,2 28,1 26 1/4 25 1/2

NL 3,3 3,8 4,1 4 1/2 4 3 /4

P -2,9 -0,3 -1,1 -1 1/2 -2 1 /2

UK -4,8 -2,6 -1,1 -1 1/2 -1 1 /4

EF -0,1 -0,2 -0,8 -1 - 3 /4

USA -1,9 -1,6 -0,1 - 3/4 - 3 /4

JAP 2,1 1,2 1,5 1 1/2 1 3 /4

(*) Skoen oktober 1991.

(1) BNI for USA og Japan fra og med 1990.

(2) Betalingsbalancens loebende poster for det forenede Tyskland i procent af BNI for det forenede Tyskland fra og med 1991.

Kilde: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.

(e) Antal arbejdsloese

(% af arbejdsstyrken)

B 8,5 8,1 8,6 8 1/2 8 1/2

DK 7,8 8,2 9,5 9 1/2 9

D 5,5 5,1 4,6 5 5 1/2

GR 7,5 7,5 8,8 9 1/4 9 3/4

E17,116,115,815 1/215 1/4

F 9,4 9,0 9,51010 1/4

IRL16,015,616,81818 1/2

I10,7 9,8 9,4 9 1/2 9 1/4

L 1,8 1,7 1,6 1 1/2 1 1/2

NL 8,7 8,1 7,2 7 3/4 7 3/4

P 4,8 4,6 4,0 4 1/4 4 3/4

UK 7,0 6,4 8,4 9 3/410

EF 8,9 8,4 8,6 9 9 1/4

USA 5,3 5,5 6,7 7 6 3/4

JAP 2,3 2,1 2,2 2 1/4 2 1/4

(g) Samlet beskaeftigelse

(procentvis aarlig aendring)

B 1,6 0,9 -0,3 0 1/4

DK -0,6 -0,4 -1,0 0 1

D 1,4 2,8 2,8 1 1/4

GR 0,4 0,2 0,8 -0 1/4

E 3,6 2,6 0,7 1 1/4 1 1/2

F 1,1 1,2 0,4-0 1/2

IRL -0,1 1,3 0,0 1/4 3 /4

I 0,2 1,0 0,9 1/2 3/4

L 4,0 4,2 1,9 1 1/2 1 1/2

NL 1,6 2,1 1,0 - 1/4 0

P 1,0 1,1 1,1 0- 1 /2

UK 2,8 0,4 -2,3 - 3/4 1/2

EF 1,5 1,4 0,5 1/4 1/2

USA 2,3 0,5 0,8 1 1 1/2

JAP 1,9 2,0 1,6 1 1/2 1 3/2

(f) Den offentlige sektors nettofordringserhvervelse

(% afBNP)

B- 6,7- 5,6- 6,3- 6 1/4- 5 3/4

DK- 0,5- 1,5- 1,7- 1 1/2- 1/2

D (1) 0,2- 1,9- 3,6- 3 1/4- 3 3/4

GR-18,3-19,8-17,3-14-10 1/4

E- 2,7- 4,0- 3,9- 3 1/2- 3 1/4

F- 1,2- 1,6- 1,5- 1 3/4- 1 1/2

IRL- 3,5- 3,6- 4,1- 4- 4

I (2)-10,1-10,6- 9,9- 9 1/4- 9 1/2

L- 4,3 4,7 1,9 2 2

NL- 5,2- 5,3- 4,4- 4- 3 3/4

P- 3,4- 5,8- 5,4- 4 1/2- 4

UK 1,3- 0,7- 1,9- 3 1/2- 3 1/4

EF- 2,9- 4,0- 4,4- 4 1/2- 4 1/4

USA- 1,7- 2,4- 2,3- 2- 1 1/2

JAP 2,5 2,2 1,8 2 2

(h) Realafloenning pr. beskaeftiget (3)

(procentvis aarlig aendring)

B 0,1 2,8 1,9 2 1/4 2

DK-1,6 1,0 1,1 1 1/4 1 1/2

D-0,2 1,5 2,6 1 1/2 1 1/2

GR 2,9 0,0 -1,7-2 1/4- 3/4

E -0,5 1,2 1,8 1 1/4 1 1/4

F 1,2 1,9 1,5 1 1

IRL 2,2 5,9 3,5 3 2 1/4

I 3,0 3,9 1,7 1 1/2 1 1/2

L 3,0 1,0 1,3 1 1/2 1 3/4

NL -2,4 1,1 1,5 1 1/2 2

P 0,8 3,7 6,6 4 1/2 2

UK 2,8 2,7 1,7 1 1/4 1 1/2

EF 1,1 2,3 2,0 1 1/4 1 1/4

USA -1,0 -0,1 0,3 -0- 1/4

JAP 2,5 1,8 1,0 1 1

(*) Skoen oktober 1991.

(1) Herunder overfoersler til de fem nye Laender og underskuddet for de territoriale myndighededer i disse Laender i procent af BNI for det forenede Tyskland fra og med 1991.

(2) 1992 og 1993: Omfatter ikke fuldt ud virkningerne af tiltag under tilpasningsprogrammet.

(3)Deflateret med deflatoren for det private forbrug.

Kilde: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.

(i) Investeringer i byggeri

(procentvis aarlig stigning, faste priser)

B 8,9 6,7 - 1,4 3 1/42 3/4

DK - 4,6 - 6,1 - 6,5 -14

D 5,1 5,3 3,5 2 1/21 3/4

GR 2,0 2,1- 5,0 2 1/25

E 14,9 10,7 5,3 44

F 5,3 2,3 1,2 23

IRL 9,8 8,4 - 2,9 44

I 3,6 2,5 0,4 1 1/41 1/4

L 4,4 5,9 5,9 4 1/23

NL 1,6 1,3- 0,6 -11 1/4

P 3,5 6,5 4,5 34

UK 2,5 - 1,1 -12,9 - 3/44 3/4

EF 5,3 3,6 - 0,5 1 3/42 3/4

(k) Faste bruttoinvesteringer

(procentvis aarlig stigning, faste priser)

B 13,6 8,3 0,6 32 3/4

DK 0,2 - 1,9 - 1,9 27 1/4

D 7,1 8,8 6,6 3 3/43

GR 8,6 4,8 - 1,2 3 1/25 1/2

E 13,7 6,7 2,2 3 3/44

F 5,8 3,8 - 0,6 1 3/43 1/4

IRL 11,3 7,5 - 0,4 3 3/44 1/4

I 5,1 3,0 - 0,4 2 1/23

L 13,4 3,3 6,2 4 3/44

NL 3,0 4,2 - 1,1 -12

P 7,5 7,5 4,5 33 3/4

UK 4,8 - 2,4 -12,8 - 3/46 1/2

EF 6,7 4,1 - 0,5 2 1/43 3/4

USA 2,7 0,9 - 4,4 4 1/25 1/2

JAP 11,0 10,9 4,6 3 1/24

(j) Investeringer i maskiner og transportmidler

(procentvis aarlig stigning, faste priser)

B18,2 10,3 3,0 2 3/4 2 3/4

DK 6,3 3,0 3,0 510

D10,0 12,9 10,0 5 4 1/2

GR17,4 7,9 3,0 4 1/2 6

E13,0 1,2 - 2,5 3 4

F 5,8 5,0 - 1,8 1 1/2 3 1/2

IRL15,3 6,8 1,8 3 3/4 4 1/2

I 6,2 3,5 - 1,1 3 1/2 4 1/2

L26,3 13,7 6,4 4 3/4 4 3/4

NL 4,5 7,7 3,0 -1 1/4 2 1/2

P10,0 8,5 4,5 3 3 1/2

UK 8,3 - 3,6 -12,8 -1 8

EF 8,5 4,7 - 0,4 2 1/2 4 3/4

(l)BNP pr. indbygger (EF=100) loebende priser og standardisering ved koebekraftsparitet

B 95,4101,2100,6103,4103,8

DK118,3113,1117,0110,2111,4

D117,9111,1114,0113,6112,3

GR 38,6 56,8 55,9 52,1 52,0

E 60,3 79,0 72,8 79,9 80,7

F105,8110,4110,1108,8108,8

IRL 60,8 58,9 63,4 68,9 69,2

I 86,5 93,3103,0103,2103,4

L158,5141,9126,2131,7134,3

NL118,6113,1106,0102,7102,0

P 38,7 56,4 52,2 56,3 56,2

UK128,6108,5105,4102,1102,5

EF100,0100,0100,0100,0100,0

USA189,6161,6155,7145,9148,1

JAP 55,8 96,2110,6124,3125,6

(*) Skoen oktober 1991.

Kilde: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.

(1) Spredningen maales som det uvejede gennemsnit af den absolutte afvigelse fra det vejede gennemsnit.