Kommissionens beslutning

af 8. oktober 2002

om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53

(Sag COMP/C2/38.014 - IFPI "Simulcasting")

(meddelt under nummer K(2002) 3639)

(Kun den engelske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2003/300/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde,

under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86(1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1/2003(2), særlig artikel 2,

under henvisning til den begæring om negativattest i overensstemmelse med artikel 2 i forordning nr. 17 og den anmeldelse i henhold til denne forordnings artikel 4, stk. 1, der indgik den 16. november 2000, som ændret den 21. juni 2001 og den 22. maj 2002 i overensstemmelse med artikel 4, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 3385/94 af 21. december 1994 om form, indhold og andre enkeltheder i forbindelse med begæringer og anmeldelser indgivet i henhold til Rådets forordning nr. 17(3),

under henvisning til det resumé af anmeldelsen, der er offentliggjort(4) i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17,

under henvisning til høringskonsulentens endelige rapport i denne sag(5),

efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, og

ud fra følgende betragtninger:

A. INDLEDNING

(1) Den 16. november 2000 indgav International Federation of the Phonographic Industry (IFPI) i overensstemmelse med artikel 2 og artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17 begæring til Kommissionen om negativattest, subsidiært fritagelse efter traktatens artikel 81, stk. 3, for en gensidig standardaftale (herefter benævnt den "gensidige aftale") om licenser på "simulcasting" indgået mellem organisationer, der forvalter pladeproducenters rettigheder.

(2) Simulcasting defineres af parterne som radio- og tv-stationers samsending via internet af lydoptagelser, der indgår i deres udsendte radio- og/eller tv-signaler(6). Formålet med den gensidige aftale er at lette meddelelsen af internationale licenser til radio- og tv-selskaber, der ønsker at gå ind i simulcasting.

(3) Den 21. juni 2001 fremsendte IFPI en ændret version af den gensidige aftale. Ændringen gik ud på, at simulcastbrugere inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-området) herefter hos en hvilken som helst af de rettighedshaverorganisationer (herefter benævnt "forvaltningsselskaber") i EØS, der er parter i den gensidige aftale, vil kunne ansøge om og opnå en multiterritorial licens på at foretage simulcasting på parternes område.

(4) Den 22. maj 2002 anmeldte IFPI en ny ændring af den gensidige aftale gående ud på en forlængelse af aftalen mellem parterne indtil den 31. december 2004. Den ændrede aftale indeholdt desuden en bestemmelse om, at parterne skulle indføre en ordning, hvor de forvaltningsselskaber i EØS, der er med i den gensidige aftale, skal specificere, hvilken del af taksten for en multiterritorial- og multirepertoire-licens på simulcasting, der svarer til det administrationsgebyr, som opkræves af licenstageren.

(5) IFPI indgav anmeldelsen på vegne af en række forvaltningsselskaber, der administrerer transmissions- og fremførelsesrettighederne for de pladeselskaber, de har som medlemmer.

B. PARTERNE

IFPI

(6) IFPI er en international branchesammenslutning med registreret hjemsted i Schweiz og hoveddriftskontor i London, hvis medlemmer omfatter en lang række pladeproducenter og producenter af musikvideoer. Disse plade- og musikvideoproducenter er tilsluttet nationale rettighedshaverorganisationer, som på deres vegne administrerer de rettigheder, som de er de retmæssige indehavere af. Disse rettigheder benævnes normalt "beslægtede (dvs. ophavsretsbeslægtede) rettigheder".

(7) IFPI indgav anmodningen på vegne af de pladeproducentforvaltningsselskaber, som deltager i aftalen, men har ikke selv tilsluttet sig aftalen, da IFPI ikke har bemyndigelse til at inkassere penge på sine medlemmers vegne. IFPI hjalp forvaltningsselskaberne med at udarbejde de aftaler, som anmeldelsen vedrører, i sin egenskab af international repræsentant for de pladeselskaber, IFPI har som medlemmer.

Forvaltningsselskaberne

(8) Parterne i den gensidige aftale som senest anmeldt den 22. maj 2002 er følgende pladeproducentforvaltningsselskaber: Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten GesmbH (LSG) fra Østrig, Société de l'Industrie Musicale Muziek Industrie Maatschappij (SIMIM) fra Belgien, GRAMEX fra Danmark, GRAMEX fra Finland, Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) fra Tyskland, GRAMMO fra Grækenland, Samband Flitjenda og Hljomplötuframleidanda (SFH/IFPI) fra Island, Società Consortile Fonografici Per Azioni (SCF) fra Italien, Phonographic Performance Ireland (PPI) fra Irland, Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) fra Nederlandene, GRAMO fra Norge, Associaçao Fonografica Portuguesa (AFP) fra Portugal, IFPI Svenska Gruppen fra Sverige, IFPI Schweiz fra Schweiz, Phonographic Performance Limited (PPL) fra Det Forenede Kongerige, Intergram fra Den Tjekkiske Republik, Eesti Fonogrammitootjate Ühing (EFU) fra Estland, Zwiazek Producentów Audio Video (ZPAV) fra Polen, Phonographic Performance Ltd South East Asia fra Hong Kong, Phonographic Performance Limited (PPL) fra Indien, Public Performance Malaysia Sdn Bhd (PPM) fra Malaysia, Recording Industry Performance Singapore Pte Ltd (RIPS) fra Singapore, The Association of Recording Copyright Owners (ARCO) fra Taiwan, Phonorights Ltd fra Thailand, Cámara argentina de productores de fonopgramas y videograma (CAPIF) fra Argentina, Sociedad mexicana de productores de fonogramas, videogramas y multimedia SGC (Somexfon SGC) fra Mexico, Unión peruana de productores fonográficos (Unimpro) fra Peru, Cámara uruguaya del disco (CUD) fra Uruguay og Recording Industry Association New Zealand (RIANZ) fra New Zealand.

(9) Forvaltningsselskabernes vigtigste opgave er at administrere transmissions- og fremførelsesrettigheder for de pladeselskaber, de har som medlemmer. Det indebærer udstedelse af brugerlicenser på ophavsrettigheder til medlemmernes lydoptagelser, fastsættelse af takster for denne brug, opkrævning og fordeling af royalties, tilsyn med brugen af det materiale, der er omfattet af ophavsrettighederne, og om nødvendigt håndhævelse af medlemmernes rettigheder.

(10) Det kollektive forvaltningssystem, som forvaltningsselskaberne tilbyder rettighedshaverne, sætter dem i stand til at udnytte deres rettigheder over for et stort antal brugere, også i de tilfælde, hvor det er vanskeligt for brugerne at opnå individuel godkendelse. For de store brugere af musikværker ville det i de fleste tilfælde næppe være muligt at skulle søge individuel godkendelse fra hver enkelt rettighedshaver. Desuden er det ofte vanskeligt at opnå alle de nødvendige godkendelser for et bestemt værk, da de vil skulle cleares mellem de forskellige rettighedshavere, der kan være inde i billedet. Forvaltningsselskaberne giver brugerne mulighed for på ét sted at opnå en samlet godkendelse i relation til bestemte rettigheder, og det er traditionelt sket på et nationalt grundlag.

C. LOVGIVNINGSRAMMERNE

(11) Beskyttelsen af fonogramproducenternes rettigheder på internationalt plan er underlagt den internationale konvention af 26. oktober 1961 om beskyttelse af udøvende kunstnere, fremstillere af fonogrammer samt radio- og fjernsynsforetagender ("Rom-konventionen"), TRIPS-aftalen af 15. april 1994(7) og WIPO-traktaten (Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret) om udøvende kunstnere og fonogramproducenter, der blev vedtaget den 29. december 1996 af Diplomatkonferencen om visse spørgsmål i forbindelse med ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder(8). Disse internationale traktater anerkender følgende rettigheder for fonogramproducenter: retten til reproduktion(9), såvel som retten til udgivelse, til udlejning og til at stille deres fonogrammer til rådighed for offentligheden på en sådan måde, at offentligheden kan få adgang til dem på det sted og det tidspunkt, de selv vælger(10). I henhold til Rom-konventionen har fonogramproducenterne også ret til vederlag for sekundær brug af fonogrammer, når et fonogram udgivet i kommercielt formål bruges direkte i en radio- eller tv-udsendelse eller fremføres i offentligheden.

(12) På fællesskabsplan er der vedtaget en række direktiver(11) om beskyttelse af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder. For viderespredning pr. kabel er obligatorisk kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder blevet anerkendt i fællesskabslovgivningen, nemlig ved direktiv 93/83/EØF, hvor et "forvaltningsselskab" defineres som "enhver sammenslutning, hvis eneste formål er, eller hvor et af hovedformålene er, at varetage eller administrere ophavsret eller ophavsretsbeslægtede rettigheder"(12). Samme direktivs artikel 13 overlader det udtrykkeligt til medlemsstaterne at regulere forvaltningsselskabernes virksomhed på nationalt plan. Artikel 8, stk. 2, i direktiv 92/100/EØF sikrer fonogramproducenter (og udøvende kunstnere) ret til et rimeligt vederlag, når et fonogram benyttes til en radio- eller tv-udsendelse eller til offentlig fremførelse.

(13) Hvad angår de fællesskabsretlige konkurrencereglers anvendelse på forvaltningsselskaber, har EF-Domstolen og Kommissionen indtil nu taget stilling til tre brede spørgsmål, nemlig forholdet mellem forvaltningsselskaberne og brugerne, forholdet mellem forvaltningsselskaberne og deres medlemmer og endelig forholdet mellem forskellige forvaltningsselskaber indbyrdes. Den foreliggende sag berører direkte forholdet mellem forvaltningsselskaber indbyrdes og indirekte forholdet mellem forvaltningsselskaberne og brugerne. Specielt vedrørende ophavsretslicenser til lokaler som diskoteker har har EF-Domstolen taget stilling til disse spørgsmål i sagerne Ministère Public mod Tournier(13) og Lucazeau mod Sacem(14).

D. DEN ANMELDTE AFTALE

Anvendelsesområde

(14) Digital teknologi og internettet har givet radio- og tv-stationer, som traditionelt har opereret nationalt eller regionalt med begrænsede territoriale licenser, mulighed for global udnyttelse af de lydoptagelser, der administreres af forvaltningsselskaberne, ved at samsende deres programmer via det verdensomspændende digitale internet. Ifølge parterne skal den gensidige aftale gøre det lettere at opnå en multiterritorial licens til at udføre denne aktivitet.

(15) I kraft af licensernes traditionelt begrænsede territoriale omfang har de enkelte forvaltningsselskaber hidtil kun opereret inden for deres eget område. De licenser, som selskaberne traditionelt har meddelt brugerne på udnyttelse af lydoptagelser, har derfor været begrænset til deres nationale område. Retten til simulcasting på internet, som jo nødvendigvis indebærer transmission af signaler til flere territorier samtidig, er derfor ikke omfattet af de eksisterende "monoterritoriale" licenser, som forvaltningsselskaberne har udstedt til radio- og tv-stationer, når simulcastingen omfatter flere forvaltningsselskabers repertoire. Ifølge parterne skal den gensidige aftale lette indførelsen af en ny licenstype, som både er en multirepertoire- og en multiterritorielicens.

(16) En anden konsekvens af de territorialt begrænsede licenser er, at de eksisterende gensidige repræsentationsaftaler mellem forvaltningsselskaberne ikke åbner mulighed for, at et forvaltningsselskab kan give en bruger en multiterritorial licens på ikke blot sit eget repertoire, men også på repertoire tilhørende et søsterselskab, som det repræsenterer (multirepertoirelicens). De eksisterende repræsentationsaftaler giver kun et forvaltningsselskab mulighed for at meddele en licens, der omfatter et repræsenteret søsterselskabs repertoire, inden for dets eget nationale territorium. Det betyder, at de eksisterende aftaler mellem forvaltningsselskaberne åbner mulighed for at meddele såvel monorepertoire- som multirepertoirelicenser, men multirepertoirelicenser kan altid kun være monoterritoriale. Eftersom den gældende model for licenser på internet-simulcasting er baseret på modtagelandsprincippet, er det nødvendigt med et multiterritorialt mandat mellem forvaltningsselskaber, hvis et forvaltningsselskab skal kunne meddele licenser, der både er multiterritorie- og multirepertoirelicenser. Da simulcasting indebærer udsendelse af signaler på flere territorier samtidigt, er retten til at meddele licens på simulcasting via internet derfor ikke omfattet af de nugældende monoterritoriale mandater i de eksisterende gensidige repræsentationsaftaler mellem forvaltningsselskaberne.

(17) Den anmeldte gensidige aftale skal skabe rammerne om en effektiv administration og beskyttelse af producenternes rettigheder i forbindelse med global internetudnyttelse. Den afspejler de nye muligheder, digitalteknologien har åbnet, herunder også muligheden for at overvåge udnyttelsen af ophavsrettigheder på afstand, og den er udformet således, at den sætter forvaltningsselskaberne i stand til at meddele globale licenser omfattende alle de territorier, hvor der findes et lokalt forvaltningsselskab, der er med i den gensidige aftale. På denne måde vil simulcasting-brugerne få et enkelt alternativ til den situation, hvor de skal skaffe sig en licens fra den lokale organisation i hvert af de lande, hvor deres internettransmissioner kan modtages, selv om de dog stadig vil kunne vælge den sidstnævnte fremgangsmåde.

(18) Den gensidige aftale skal gælde i en forsøgsperiode, hvorefter dens indhold, anvendelsesområde og gennemførelse vil blive taget op til revision. Den ændrede udgave af aftalen udløber den 31. december 2004.

Indhold

(19) Den gensidige aftale fastsætter, at hvert af de forvaltningsselskaber, der er med i aftalen, på ikke-eksklusivt grundlag skal give de andre deltagende forvaltningsselskaber ret til at tillade simulcasting (af sine medlemmers repertoire) eller til at kræve rimelig betaling inden for sit territorium. Alle deltagende forvaltningsselskaber skal hver for sig og særskilt indgå bilaterale kontrakter med hver af de øvrige parter i overensstemmelse med den gensidige standardaftale.

(20) Mere specifikt vil den gensidige aftale give hvert deltagende forvaltningsselskab mulighed for:

a) hvor der er tale om eksklusive rettigheder, enten i eget navn eller på vegne af den pågældende rettighedshaver at tillade simulcasting af lydoptagelser, som indgår i den anden kontrahents repertoire, og hvor der er tale om krav om rimeligt vederlag, at inkassere enhver form for betaling, modtage alle beløb, der er forfaldne som erstatning, og udstede behørig kvittering for modtagelsen af disse beløb

b) at inkassere alle licensafgifter i forbindelse med udstedelse af tilladelser og at modtage alle beløb, der er forfaldne som erstatning for uautoriseret simulcasting

c) enten i eget navn eller på vegne af den pågældende rettighedshaver efter anmodning og med dennes eksplicitte samtykke at indlede og gennemføre ethvert søgsmål mod en person, et selskab eller organ af administrativ eller anden karakter, der er ansvarlig for ulovlig simulcasting.

Vederlag for rettigheder

(21) Hvad angår vederlaget for rettighederne er det princippet om modtagelandet, der er hovedprincippet i den gensidige aftale. Ifølge dette princip, der ser ud til at afspejle den nugældende lovgivning på det ophavsretlige område, foregår den offentlige fremførelse af et ophavsretligt beskyttet værk ikke alene i oprindelseslandet (udsendelseslandet), men også i alle de lande, hvor signalerne kan modtages (modtagelande). Det står i modsætning til oprindelseslandsprincippet, ifølge hvilket den offentlige fremførelse af et ophavsretligt beskyttet værk udelukkende finder sted i udsendelseslandet. At det er modtagelandsprincippet, der finder anvendelse inden for rammerne af den gensidige aftale, betyder, at rettighederne erhverves i ét land, men vederlaget skal betales i alle de lande, hvor simulcastsignalet kan modtages.

(22) Den gensidige aftale er baseret på, at dette modtagelandsprincip finder anvendelse i hvert af de relevante lande. Artikel 10, stk. 2, i den ændrede version af den gensidige aftale (som anmeldt den 21. juni 2001), indeholder følgende bestemmelse: "Indgåelse af den gensidige aftale er betinget af, at der består en ret til at forbyde/tillade eller kræve rimeligt vederlag i henhold til de relevante nationale love i de lande, signalerne sendes til. Såfremt en domstol eller anden judiciel myndighed eller lovgivningsmyndighed bestemmer, eller såfremt en kontraherende part finder, at det udover erhvervelse af rettighederne i det land, hvorfra signalerne udsendes, efter national ret ikke er nødvendigt at erhverve rettighederne i det land, hvortil signalerne sendes - således at den pågældende part ikke har ret til at opkræve licensafgift for simulcastudsendelse på sit område - kan denne part ikke længere udøve nogen simulcasting-rettigheder på en anden kontraherende parts vegne."

(23) Ifølge aftalens artikel 5, stk. 2, finder modtagelandsprincippet anvendelse på det vederlag, et forvaltningsselskab opkræver af brugeren for en simulcastinglicens(15). Det betyder, at hvert forvaltningsselskab skal tage hensyn til de takster, der gælder på de områder, hvortil brugeren simulcast-sender, og opkræver en afgift svarende hertil.

(24) I betragtning af, at den påtænkte "one-stop"-licens på simulcasting omfatter adskillige repertoirer og gælder på flere områder, vil taksten for en simulcastinglicens være en sammensat takst bestående af alle de relevante enkelttakster, som hvert af de deltagende forvaltningsselskaber anvender for simulcasting på sit eget område. Det betyder, at et forvaltningsselskab, der meddeler en multirepertoire- og multiterritorielicens, skal tage hensyn til alle de relevante nationale takster, også sin egen, ved beregning af den globale licensafgift.

(25) I den gensidige aftales artikel 5, stk. 3, hedder det, at "de kontraherende parter hver især skal bestræbe sig på i drøftelser med den anden part at følge artikel 5, stk. 2, da der er tale om en forsøgsperiode". I lyset af den gensidige aftales forsøgskarakter erklærer parterne, at de enkelte forvaltningsselskaber endnu ikke har truffet endelig beslutning om strukturen i den sammenlagte takst. De anfører, at da indtægterne af simulcasting for øjeblikket ikke er så store, har forvaltningsselskaberne hidtil haft tendens til at beregne et anslået fast beløb for en simulcastinglicens. Parterne forudser imidlertid især to muligheder:

a) en sammensat takst baseret på en procentdel af indtægterne af simulcasting på hvert forvaltningsselskabs område

b) en sammensat takst svarende til en afgift pr. nummer pr. udsendelse (altså knyttet til repertoirebrug og antal hits på netstedet).

(26) Den gensidige aftale fastsætter hovedprincippet for, hvordan den globale licensafgift skal beregnes, men den fastsætter ikke de nationale tariffer, der fastlægges af hvert forvaltningsselskab. Det er derfor op til det enkelte forvaltningsselskab at beregne et rimeligt og retfærdigt vederlag. Ifølge parterne er det op til de enkelte forvaltningsselskaber at fastlægge strukturen i og størrelsen af de nationale simulcastingafgifter, i overensstemmelse med deres respektive nationale lovgivning og kommercielle behov.

Rettighedserhvervelse

(27) Ifølge den oprindeligt anmeldte aftale måtte et forvaltningsselskab kun meddele en international simulcastinglicens til radio- og tv-stationer, som udsendte deres signaler på forvaltningsselskabets territorium. Det betød, at radio- og tv-stationerne skulle henvende sig til pladeproducentens forvaltningsselskab i deres egen medlemsstat for at opnå en multiterritorie-simulcastinglicens, således som det fastsættes i den gensidige aftales artikel 3, stk. 1:

"I henhold til denne aftale indvilliger de kontraherende parter hver for sig i på et ikke-eksklusivt grundlag at overdrage den i artikel 2 omhandlede ret til simulcasting på og til sit territorium til den anden kontraherende part (...) for så vidt angår de radio- og tv-stationer, hvis signaler udsendes fra den anden kontraherende parts territorium og af den anden kontraherende part er meddelt licens til simulcasting."

(28) Den 21. juni 2001 anmeldte IFPI en ændret version af den gensidige aftale til Kommissionen, som i artikel 3, stk. 1, indeholdt en tilføjelse om, at radio- og tv-stationer, der udsender signaler inden for EØS-området, kan henvende sig til ethvert forvaltningsselskab etableret i EØS, der er part i den gensidige aftale, med henblik på at opnå en multiterritorie- og multirepertoirelicens til simulcasting ("gensidig administrationstilladelse"):

"Uanset bestemmelserne i det foregående stykke indvilliger hver kontraherende part i at overdrage den i artikel 2 omhandlede ret til simulcasting på og til dens territorium på et ikke-eksklusivt grundlag til enhver kontraherende part, der er etableret inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde ('EØS'), for så vidt angår radio- og tv-selskaber, hvis signaler udsendes inden for EØS. For at eliminere enhver tvivl skal ethvert radio- eller tv-selskab, hvis signaler udsendes inden for EØS, have ret til at henvende sig til en hvilken som helst kontraherende part etableret inden for EØS med henblik på at opnå en multiterritorielicens til simulcasting."

Licensvilkår

(29) Den gensidige aftale omhandler ikke nogen form for forretningsmæssige vilkår. Sådanne vilkår (betalingsbetingelser, rabatter m.v.) skal fastsættes i uafhængige forhandlinger mellem brugeren og det enkelte forvaltningsselskab, der meddeler licensen, på nogenlunde samme måde, som det igennem de seneste år har været praksis i forbindelse med centrale licensaftaler angående rettigheder til mekanisk reproduktion.

(30) I henhold til den gensidige aftale skal enhver uenighed mellem de deltagende forvaltningsselskaber og radio- og tv-stationer om royalties være underlagt de nationale voldgiftsprocedurer, når sådanne findes. Når der ikke findes et nationalt voldgiftssystem, eller det ikke kan forventes at være effektivt, skal parterne indbringe sagen for et internationalt voldgiftsorgan, f.eks. WIPO Arbitration and Mediation Centre.

Fordelene for rettighedshaverne og brugerne

(31) Ifølge parterne ligger den væsentligste fordel i aftaleordningen i, at hvert enkelt forvaltningsselskab kan optræde som en "one stop-shop". Fordelene ved aftalen kan sammenfattes således:

a) forvaltningsselskaberne fungerer hver især som en "one-stop-shop", der kan meddele en multiterritorielicens på simulcasting, der omfatter andre forvaltningsselskabers repertoire

b) alle ophavsretligt beskyttede lydoptagelser, uanset hvor de er indspillet, er underlagt samme betingelser for alle brugere i samme land, efter princippet om national behandling

c) konsekvensen heraf bliver lavere administrationsomkostninger, og disse effektivitetsgevinster kan gives videre til såvel rettighedshaverne som brugerne.

E. DE RELEVANTE MARKEDER

1. Produktmarkeder

(32) Kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder og/eller beslægtede rettigheder indebærer mange forskellige aktiviteter svarende til lige så mange relevante produktmarkeder: administration af rettigheder for rettighedshaverne, administration af rettigheder for andre forvaltningsselskaber, meddelelse af licenser til brugere. Den gensidige aftale berører direkte to relevante markeder:

a) administration af multiterritoriale simulcastingrettigheder mellem pladeproducenternes forvaltningsselskaber

b) meddelelse af multiterritorie- og multirepertoirelicenser på pladeproducenternes simulcastingrettigheder.

(33) Set fra efterspørgselssiden er det vigtigste spørgsmål, der må afklares med hensyn til de relevante produktmarkeder, om parternes kunder ville skifte til lettilgængelige substitutionsprodukter på grund af en hypotetisk, lille, men varig stigning i den relative pris på de pågældende produkter og i de pågældende områder(16).

(34) I denne sag omfatter de to produktmarkeder udelukkende simulcastingrettigheder, da den gensidige aftale alene omhandler simulcasting, og simulcasting adskiller sig både juridisk og teknisk klart fra andre aktiviteter, der også kræver rettighedserhvervelse, som f.eks. simpel mekanisk reproduktion eller offentlig fremførelse. Meddelelse af en licens på pladeproducenternes simulcastingrettigheder og administrationsservice mellem forvaltningsselskaberne inden for disse rettigheder - som den gensidige aftale nu har åbnet mulighed for - kan derfor ikke substitueres af andre aktiviteter.

Administrationsservice mellem forvaltningsselskaber inden for simulcastingrettigheder

(35) Det første relevante produktmarked, som er omfattet af den gensidige aftale, er markedet for administrationsservice mellem pladeproducenternes forvaltningsselskaber inden for multiterritoriale simulcastingrettigheder.

(36) Dette marked er på udbudssiden karakteriseret ved, at pladeproducenternes forvaltningsselskaber er rede til og i stand til på vegne af andre forvaltningsselskaber etableret uden for deres eget territorium at administrere simulcastingrettigheder på et multiterritorialt grundlag. På efterspørgselssiden er markedet karakteriseret ved, at pladeproducenternes forvaltningsselskaber ønsker at have et andet forvaltningsselskab etableret uden for deres territorium til at administrere deres repertoire på et multiterritorialt grundlag med henblik på simulcasting.

Meddelelse af licens på pladeproducenternes simulcastingrettigheder

(37) Den gensidige aftale skaber et andet relevant produktmarked, nemlig det efterfølgende marked for meddelelse af multiterritorie- og multirepertoirelicenser på simulcastingrettigheder.

(38) Markedet for meddelelse af multiterritorie- og multirepertoirelicenser på simulcasting er på udbudssiden karakteriseret ved, at pladeproducenternes forvaltningsselskaber af deres pladeproducentmedlemmer har fået overdraget beføjelse til at udstede licenser til brugere. På efterspørgselssiden er det karakteriseret ved, at brugerne blandt radio- og tv-stationerne ønsker at samsende det konventionelle radio-/tv-signal via internet. Eftersom monoterritorie- eller monorepertoirelicenser på simulcasting ikke er noget realistisk alternativ for brugerne, er det relevante produktmarked markedet for multiterritorie- og multirepertoirelicenser på simulcastingrettigheder.

2. Geografiske markeder

Administrationsservice mellem forvaltningsselskaber inden for simulcastingrettigheder

(39) Det relevante geografiske marked for administrationsservice mellem pladeproducenternes forvaltningsselskaber inden for multiterritoriale simulcastingrettigheder vil omfatte mindst alle de EØS-lande, hvor det lokale forvaltningsselskab er part i den gensidige aftale, dvs. alle EØS-landene med undtagelse af Frankrig og Spanien(17). Ifølge det nye afsnit, der blev tilføjet i den gensidige aftale ved den ændring, der blev anmeldt til Kommissionen den 21. juni 2001, vil de EØS-selskaber, der er parter i den gensidige aftale, få ret til at meddele licens på et (EØS- eller ikke-EØS-) forvaltningsselskabs repertoire for alle de EØS-lande, hvor disse selskaber findes, forudsat at licensansøgerens signal har oprindelse inden for EØS.

(40) De rammer, der afstikkes af den gensidige aftale, gør konkurrencevilkårene i de EØS-lande, hvor det lokale forvaltningsselskab er part i den gensidige aftale, tilstrækkeligt homogene til, at dette område kan adskilles fra andre områder(18). Alle de forvaltningsselskaber inden for EØS, der er med i den gensidige aftale, vil således være reelle alternativer til hinanden med hensyn til administration af disse rettigheder.

Meddelelse af licens på pladeproducenternes simulcastingrettigheder

(41) Med hensyn til afgrænsningen af det relevante geografiske marked for meddelelse af multiterritorie- og multirepertoirelicenser på simulcasting er det første spørgsmål, der må afklares set fra efterspørgselssiden, hvorvidt parternes kunder ville gå over til udbydere etableret andetsteds som reaktion på en mindre, men vedvarende relativ stigning i priserne på produkterne på de pågældende områder(19). Ved afgrænsningen af det relevante geografiske marked ser Kommissionen på, om der findes hindringer og barrierer, der afskærmer virksomheder i et givet område mod konkurrence fra virksomheder beliggende uden for dette område(20).

(42) I henhold til artikel 3, stk. 1, i den gensidige aftale vil et radio- eller tv-selskab, hvis signal sendes inden for EØS, kunne opnå en multiterritorie-/multirepertoirelicens gældende i alle de relevante EØS-lande hos ethvert af de forvaltningsselskaber etableret inden for EØS, der er med i aftalen. Det samme radio- eller tv-selskab kan imidlertid i princippet ikke opnå en multiterritorie-/multirepertoirelicens gældende i alle de relevante EØS-lande fra hverken et forvaltningsselskab etableret uden for EØS eller fra et EØS-forvaltningsselskab, der ikke er med i aftalen.

(43) Den gensidige aftale pålægger ikke EØS-selskaber pligt til på grundlag af de bilaterale repræsentationsaftaler at give ikke-EØS-selskaber beføjelse til at meddele multiterritorie/multirepertoirelicenser til radio- og tv-selskaber etableret inden for EØS. Radio- og tv-selskaber, hvis æterbårne signal sendes fra EØS-området, vil derfor ikke - heller ikke i tilfælde af en hypotetisk mindre, men varig relativ stigning i priserne på multiterritorie/multirepertoirelicenser fra et EØS-selskab, der er med i den gensidige aftale - i princippet være i stand til at gå over til en alternativ leverandør af licenser etableret uden for EØS. På den anden side er EØS-forvaltningsselskaber, der ikke er med i den gensidige aftale, ikke underlagt nogen af aftalens bestemmelser, og aftalens artikel 3, stk. 1, finder derfor ikke anvendelse på dem. Følgelig er EØS-selskaber, der ikke er med i den gensidige aftale, heller ikke noget alternativ, og de områder, de er etableret på, må udelukkes fra det relevante geografiske marked.

(44) I lyset af det ovenstående omfatter det relevante geografiske marked for multiterritorie/multirepertorielicenser på simulcasting alle EØS-landene undtagen Spanien og Frankrig.

F. MARKEDETS STRUKTUR

(45) Som parterne selv anerkender det i deres anmeldelse, har forvaltningsselskaberne i EØS en dominerende stilling og i de fleste tilfælde også en monopolstilling i deres respektive lande på markedet for traditionelle (ikke-internet) licenser på ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder(21), og på udbudssiden findes der kun en meget begrænset faktisk konkurrence. Forvaltningsselskaberne sidder som følge heraf på praktisk taget 100 % af markedet på deres respektive territorier, idet næsten alle de individuelle indehavere af lydoptagelsesrettigheder overlader udnyttelsen af deres rettigheder til ét forvaltningsselskab i hver medlemsstat. EF-Domstolen bekræftede i sagerne BRT mod SABAM(22) og GVL mod Kommissionen(23), at forvaltningsselskaberne har en dominerende stilling i kraft af deres de facto-monopol på de nationale markeder.

(46) På grund af strukturen på markedet for licenser på ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder har forvaltningsselskaberne også en dominerende stilling inden for administrationsservice mellem forvaltningsselskaberne indbyrdes på hvert af deres nationale territorier.

(47) For licenser på simulcasting er situationen en anden, idet den ændrede gensidige aftale vil åbne mulighed for konkurrence mellem de EØS-baserede forvaltningsselskaber, der er med i aftalen, om meddelelse af multiterritorie-/multirepertoirelicenser på simulcasting til radio- og tv-stationer, hvis signal sendes inden for EØS. Det samme gælder markedet for multiterritorial administration af simulcastingrettigheder mellem forvaltningsselskaber.

(48) Da markederne for administration af simulcastingrettigheder og meddelelse af licenser på disse rettigheder er nye markeder, foreligger der endnu ingen oplysninger om de enkelte parters position på de relevante markeder. Men den planlagte tilrettelæggelse af den gensidige administration og meddelelse af licenser på beslægtede rettigheder er baseret på en række elementer, der allerede i dag kendetegner de traditionelle markeder for administration af og meddelelse af licens på rettigheder. For licensgiverne er de samme, hvilket betyder, at der stort set er tale om de samme strukturer, folk og midler. Desuden er også det retsgrundlag, de opererer på (national og international ret) det samme.

G. BEMÆRKNINGER FRA TREDJEPARTER

(49) Kommissionen offentliggjorde den 17. august 2001 en meddelelse(24) i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, hvori den meddelte, at den havde til hensigt at stille sig positivt over for den anmeldte aftale, og opfordrede tredjeparter til at fremsætte deres bemærkninger, inden den tog endelig stilling i sagen.

(50) Efter offentliggørelsen af denne meddelelse er der fremkommet bemærkninger fra seks organisationer: ACT (Association of Commercial Television in Europe), EBU (European Broadcasting Union), EDIMA (European Digital Media Association), FIM (International Federation of Musicians), UTECA (Unión de televisiones comerciales associadas) og VPRT (Verband Privater Rundfunk und Telekomunikation EV).

(51) Fem af organisationerne går stærkt ind for det "one-stop shop" princip, der ligger til grund for den gensidige aftale. FIM udtaler, at et sådant princip kan være godt, hvis det gennemføres med alle rettighedshavernes indforståelse.

(52) ACT og VPRT definerede tre relevante markeder:

a) markedet for administrationsservice ydet af selskaber, der forvalter beslægtede rettigheder, med hensyn til licenser på simulcastingrettigheder

b) markedet for simulcastinglicenser på disse selskabers samlede repertoire til radio- og tv-selskaber

c) markedet for musikindhold udsendt af indholdsudbydere via internet og tilsvarende net.

(53) ACT og VPRT mener, at forvaltningsselskaberne konkurrerer med hinanden på de markeder, de opererer på. De mener derfor, at traktatens artikel 81, stk. 1, finder anvendelse på den gensidige aftale, navnlig i lyset af Kommissionens meddelelse om retningslinjer for anvendelsen af traktatens artikel 81 på horisontale samarbejdsaftaler(25). Men ligesom UTECA finder de to organisationer dog også, at de fire kriterier i traktatens artikel 81, stk. 3, er opfyldt, og at den gensidige aftale således vil kunne fritages.

(54) Fem af de organisationer, der reagerede på meddelelsen, anmodede Kommissionen om at sikre, at de licensgivende forvaltningsselskaber fastsætter taksten for multirepertorie-/multiterritorielicenser hver for sig, således at det sikres, at den konkurrence, som ændringen af den gensidige aftale åbner mulighed for, også vil kunne udspilles på priserne og ikke i praksis undermineres af f.eks. en samordnet praksis mellem de forvaltningsselskaber, der er med i aftalen.

(55) Tre af organisationerne henledte Kommissionens opmærksomhed på den gensidige aftales meget begrænsede materielle anvendelsesområde og anmodede Kommissionen om at tilskynde de forvaltningsselskaber, der er med i aftalen, samt andre selskaber til at indgå samme type aftale om andre former for rettighedsudnyttelse (f.eks. webcasting, radio- og tv-transmission, betalings-tv-tjenester), andre transmissionsmåder (kabelsystemer og satellittransmission) og andre ophavsretskategorier (f.eks. forfatterrettigheder).

(56) FIM gav udtryk for bekymring over, at de udøvende kunstneres rettigheder ikke tilgodeses tilstrækkeligt i den gensidige aftale, og at pladeselskabsorganisationer, der i nogle tilfælde også har udøvende kunstnere blandt deres medlemmer, vil kunne administrere og opkræve penge på de udøvende kunstneres vegne. De anmeldende parter har over for Kommissionen bekræftet, at den gensidige aftale kun omfatter fonogramproducenternes rettigheder(26), eftersom den kun giver forvaltningsselskaberne beføjelse til at administrere fonogramproducenters rettigheder. Parterne præciserede imidlertid også, at flere af de forvaltningsselskaber, der er med i den gensidige aftale, også administrerer rettigheder for udøvende kunstnere, og at de i praksis nok vil være i stand til at meddele licenser til simulcastbrugere, der også omfatter de udøvende kunstneres rettigheder, hvis de har fået beføjelser hertil enten direkte fra de udøvende kunstnere eller som led i gensidige aftaler mellem selskaber, der repræsenterer udøvende kunstneres rettigheder. Parterne oplyser, at hvor det er tilfældet, vil de indkomne beløb blive delt mellem rettighedshaverne efter selskabets fordelingsregler. I det omfang, hvor dette spørgsmål alene berører de interne relationer mellem forvaltningsselskaberne og de udøvende kunstnere, de repræsenterer, er det ikke relevant i denne sag.

(57) EBU og FIM giver udtryk for tvivl om det juridiske grundlag for simulcastinglicenser i henhold til den gensidige aftale. EBU tvivler på, at simulcastinglicenser overhovedet er juridisk nødvendige. FIM finder ikke, at der kræves nogen kontraktlig licens, når lovgivningen foreskriver et system med tvangslicenser, hvor den offentlige fremførelse af fonogrammer kun er underlagt krav om et rimeligt vederlag. De betænkeligheder, de to organisationer giver udtryk for, falder imidlertid uden for denne sags rammer, og Kommissionens analyse af sagen er strengt begrænset til en vurdering af den anmeldte aftale ud fra de relevante EF- og EØS-konkurrenceregler. I denne beslutning tages der således ikke stilling til nogen andre juridiske spørgsmål, der kan rejse sig i forbindelse med national ophavsret eller almindelig civilret, og som ville henhøre under nationale myndigheder og/eller domstole.

(58) Efter indgående gennemgang af de indkomne bemærkninger og efter de ændringer, der er foretaget i den gensidige aftale, har Kommissionen af de grunde, der uddybes nærmere i de følgende afsnit af denne beslutning, ikke anledning til at ændre noget ved den positive holdning, den umiddelbart indtog.

H. TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 1 (OG EØS-AFTALENS ARTIKEL 53, STK. 1)

1. Aftale mellem virksomheder

(59) Forvaltningsselskaber er virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 81, stk. 1, da de deltager i økonomisk udveksling af tjenesteydelser(27) og derfor udøver økonomisk aktivitet. Domstolen finder ikke, at forvaltningsselskaber er virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse som omhandlet i traktatens artikel 86(28).

(60) Den anmeldte gensidige aftale er en formel kontraktlig aftale indgået af forvaltningsselskaberne og derfor en aftale mellem virksomheder som omhandlet i artikel 81, stk. 1.

2. Begrænsning af konkurrencen

(61) Meddelelse af licenser på ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder i online-miljøet adskiller sig væsentligt fra meddelelse af traditionelle (offline-)licenser, som ikke kræver nogen fysisk overvågning af licenstageren. Overvågningen må nødvendigvis ske direkte på internet. Den afgørende forudsætning for at kunne overvåge brugen af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder er derfor, at man har en computer og en internet-tilslutning. Det betyder, at overvågningen kan ske på afstand. I den forbindelse forekommer den traditionelle økonomiske begrundelse for, at forvaltningsselskaber ikke skulle konkurrere om grænseoverskridende udbud af tjenester, derfor ikke at gælde.

(62) I det omfang, hvor den gensidige aftale skaber et nyt produkt (multiterritorie- og multirepertoirelicens på simulcastingrettigheder), som ikke realistisk kunne tænkes at blive skabt uden et vist samarbejde mellem forvaltningsselskaber, er det kun visse konkrete bestemmelser i den gensidige aftale, nemlig artikel 5, stk. 2, artikel 5, stk. 3, og artikel 7(29), der fortjener nærmere opmærksomhed, da de kan være konkurrencebegrænsende.

(63) Med støtte i en ekspertudtalelse fra dr. Thomas Dreier fra Max Planck Institut(30) giver parterne udtryk for den opfattelse, at princippet om modtagelande er det rigtige princip for internet-simulcasting(31). De mener, at hvis rettighedshaverne fulgte et system med licenser på basis af oprindelsesland, kunne der opstå den situation, at fonogramproducenternes rettigheder fortsat ikke blev anerkendt eller blev svækket i de tilfælde, hvor den jurisdiktion, hvorfra simulcastudsendelsen foregår, ikke yder tilstrækkelig retsbeskyttelse. Selv i tilfælde, hvor der findes en tilstrækkelig retsbeskyttelse, understreger parterne risikoen for, at rettighedshavernes ret til at få et rimeligt vederlag kan svækkes af "forum-shopping", hvor brugerne vælger de jurisdiktioner, der har det laveste vederlagsniveau.

(64) Hvis man tager udgangspunkt i den antagelse - hvilket parterne gør - at der skal svares vederlag i alle de lande, hvor der sker offentlig fremførelse, så må en konkret brug af et fonogram vurderes efter de retlige, økonomiske og forretningsmæssige vilkår, der gælder i hvert af de lande, hvor brugen finder sted. Det følger også, at rettighedernes værdi for hvert territorium bør fastlægges ud fra den udnyttelse, der finder sted på det pågældende territorium. Den gensidige aftales artikel 5, stk. 2, fastsætter derfor det princip, at den takst, der finder anvendelse på rettighedserhvervelsen, er den, der gælder i modtagelandet. Den gensidige aftale fastsætter dog hverken nogen takststruktur eller noget takstniveau. Ifølge parterne er det op til de enkelte forvaltningsselskaber, og de vil fastsætte deres nationale simulcastingtakster i overensstemmelse med deres respektive nationale lovgivning og kommercielle behov.

(65) Under alle omstændigheder vil den globale takst, som et forvaltningsselskab vil beregne for en multiterritorie- og multirepertoirelicens ud over dets egen takst afspejle de forskellige nationale takster, som hvert af de deltagende selskaber har fastsat. Den globaltakst, som et licensgivende selskab beregner, må derfor blive en sammensat takst bestående af alle de relevante nationale takster. Men hvis det antages, at man lægger sig fast på en af de to påtænkte muligheder for takststruktur(32), vil denne sammensatte takst ikke blot være summen af de fastsatte takster. Den vil derimod tage højde for andre faktorer, f.eks. hvilken strøm af reklameindtægter der genereres i hver jurisdiktion, eller hvor intensiv brug der er i hvert land, for så vidt som den relevante nationale procenttakst beregnes på basis af størrelsen af sådanne indtægter eller antallet af brugere, der kan henføres til hvert territorium(33).

(66) Kommissionen anerkender, at rettighedshaverne skal have et ordentligt vederlag, hvad enten der er tale om fonogramproducenter som i den foreliggende sag eller om udøvende kunstnere eller forfattere i andre tilfælde, og støtter de bestræbelser, der gøres for at beskytte og opmuntre den produktive eller kreative indsats, der ligger til grund for den endelige offentlige fremførelse af et værk underlagt ophavsret eller beslægtede rettigheder. En rettighedshavers ret til vederlag for den offentlige fremførelse af et ophavsretligt beskyttet værk er blevet anerkendt af Domstolen som en del af ophavsrettens hovedfunktion(34). Men ifølge fast retspraksis gælder, at selv om eksistensen af en intellektuel ejendomsret i henhold til national ret ifølge traktatens artikel 295 ikke berøres af de andre traktatbestemmelser, kan dens udøvelse blive berørt af de forbudsbestemmelser, der er indeholdt i traktaten(35), og vil dermed kunne indskrænkes i det omfang, hvor det er nødvendigt for håndhævelsen af forbuddet i artikel 81, stk. 1(36). Eftersom kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder klart svarer til udnyttelse af disse rettigheder og ikke deres eksistens, kan den måde, hvorpå forvaltningsselskaberne udfører forvaltningen af de rettigheder, de har fået overdraget at administrere, under visse omstændigheder være i strid med traktatens artikel 81, stk. 1.

(67) I denne sag resulterer det system, parterne har valgt for strukturen i simulcasting-licenser, i, at det selskab, der meddeler en multirepertoire-/multiterritorielicens begrænses i sin frihed til at fastsætte den globale licensafgift, det vil anvende over for en bruger. For det licensgivende selskab vil skulle følge de individuelle nationale takster, der bestemmes af hvert af de deltagende selskaber, der indgår i den samling af repertoirer og territorier, som brugeren får tilbudt en samlet licens på. Det betyder, at den globale afgift, som det licensgivende selskab anvender for en multirepertoire-/multiterritorielicens, i vid udstrækning allerede ligger fast på forhånd, hvilket indebærer en betydelig begrænsning i priskonkurrencen mellem EØF-baserede forvaltningsselskaber. I den henseende vil de deltagende EØS-baserede selskaber tilbyde nøjagtigt samme produkt, nemlig en licens på beslægtede rettigheder omfattende de samme repertoirer og de samme territorier. Som det blev understreget af størsteparten af de tredjeparter, der fremsatte bemærkninger efter offentliggørelsen af Kommissionens meddelelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17(37), kan den konkurrence mellem de deltagende EØS-baserede forvaltningsselskaber, som den gensidige aftale åbner mulighed for, i praksis blive undermineret, hvis denne konkurrence ikke omfatter priserne, og hvis alle de deltagende forvaltningsselskaber ender med at anvende samme takster for de samme licenser.

(68) I denne sag er forvaltningsselskabernes handlefrihed ved meddelelse og administration af en multirepertoire-/multiterritorielicens begrænset til tre elementer: størrelsen af dets nationale simulcastingtakst (der derefter skal sammenlægges med alle de andre nationale takster fastlagt af de andre deltagende selskaber), de vilkår, der aftales med andre selskaber, herunder provisioner for administration af deres repertoire inden for rammerne af de bilaterale aftaler, der indgås, og de forretningsvilkår, der aftales med individuelle licenstagere, f.eks. om betalingsbetingelser, rabatter m.v. I denne sammenhæng elimineres de alvorligste betænkeligheder på markedet for administration af simulcastingrettigheder af, at de gensidige beføjelser, forvaltningsselskaberne tillægger hinanden, er af ikke-eksklusiv karakter. Det samme kan imidlertid ikke siges, hvad angår det efterfølgende licensmarked.

(69) At et forvaltningsselskab frit kan fastsætte sin nationale simulcastingtakst, er ikke ensbetydende med faktisk priskonkurrence mellem selskaberne, eftersom alle de nationale takster skal lægges sammen til én samlet global simulcastingtakst for en multirepertoire-/multiterritorielicens, og denne samlede globaltakst vil være den samme, uanset hvilket af de deltagende selskaber der er licensgiver. En sådan frihed giver derfor ikke de potentielle licenstagere nogen reel fordel i form af mulighed for at kunne vælge licensgiver på basis af prisforskelle. På den anden side kan den omstændighed, at et forvaltningsselskab frit kan aftale de forretningsmæssige licensvilkår (bortset fra globaltaksten) i individuelle forhandlinger med en potentiel bruger, naturligvis i nogle tilfælde skabe et element af priskonkurrence mellem forvaltningsselskaber. Det vil dog ikke altid være tilfældet. Muligheden for at få rabatter eller fordelagtige betalingsvilkår vil nødvendigvis afhænge af brugerens profil. Det betyder, at der for store brugere kan blive tale om en vis grad af priskonkurrence mellem selskaberne, afhængigt af de forskellige forretningsmæssige vilkår, de får tilbudt af de forskellige selskaber(38). Men det betyder også, at små eller mellemstore brugere måske ikke har adgang til andet end standardvilkårene. Eftersom standardvilkårene vil svare til den ikke differentierede globaltakst på simulcasting, bliver resultatet af den gensidige aftale i sidste instans, at der i de fleste tilfælde ikke vil bestå nogen priskonkurrence mellem forvaltningsselskaberne. For en multirepertoire-/multiterritorielicens vil en meget stor del af brugerne således blive afskåret fra at vælge licensgiver på basis af prisforskelle.

(70) At et forvaltningsselskab er nødt til at sikre et rimeligt vederlag for sit eget repertoire, er helt klart en følge af ophavsrettens og de beslægtede rettigheders hovedfunktion, og det er derfor helt naturligt, at aftaler mellem forvaltningsselskaber indeholder bestemmelser herom. Men den gensidige aftales artikel 5, stk. 2, går længere end til blot at anerkende, at forvaltningsselskaber må have en tilstrækkelig indtjening til at kunne honorere deres finansielle forpligtelser over for hinanden, fordi den fastsætter, hvordan det skal ske, idet den pålægger dem pligt til at overholde modtagelandets takster. Denne bestemmelse er således ikke nogen objektiv nødvendighed for den gensidige aftales eksistens.

(71) Det særligt konkurrencebegrænsende ligger i, at den mangel på priskonkurrence, den planlagte ordning resulterer i, ikke blot gør sig gældende for den egentlige royaltyafgift for brugen af ophavsretligt beskyttede værker, men også for den del af licensafgiften, der skal dække det licensgivende selskabs administrationsomkostninger. Der sondres ikke mellem de to komponenter, hvis sum jo udgør det samlede licensafgiftsbeløb. Ved ikke at udskille royaltyafgiften på ophavsretten fra administrationsafgiften begrænser de anmeldende parter i betydelig grad mulighederne for konkurrence mellem dem på prisen for meddelelse af en licens. Sammenblandingen af licensafgiftens to komponenter afskærer potentielle brugere fra at vurdere de enkelte deltagende selskabers effektivitet og gøre brug af den licensgiver, som kan tilbyde dem den laveste pris. EF-Domstolen har da også allerede statueret, at de mest markante forskelle mellem forvaltningsselskaber ligger i driftsomkostningsniveauet, og at konkurrence kan spille en betydelig rolle med hensyn til at begrænse administrationsomkostningerne og dermed også royaltyniveauet(39).

(72) Den sammenblanding af royalty for ophavsret og administrationsgebyr, som anvendelsen af en ikke-differentieret global licensafgift resulterer i, kan ikke anses at være direkte knyttet til den anmeldte aftale eller objektivt nødvendig for den gensidige aftales eksistens.

(73) For det første har sammenblandingen af royalty og administrationsgebyr ingen direkte forbindelse med den anmeldte aftales formål. Der kan ikke etableres nogen logisk forbindelse mellem forvaltningsselskabernes gensidige repræsentation af hinanden i henhold til den anmeldte aftale og denne sammenblanding af to forskellige komponenter i den licensafgift, der i det efterfølgende led anvendes over for en bruger.

(74) For det andet siger det sig selv, at den tjeneste, et forvaltningsselskab leverer til en rettighedshaver, og den tjeneste, som samme selskab leverer til en (potentiel) licenstager, er to forskellige tjenester, der kræver forskellige aktiviteter, involverer forskellige parter og er forbundet med forskellige omkostninger. Den tjeneste, der leveres til en rettighedshaver, er baseret på dennes medlemskab af selskabet og en medlemsaftale, hvorved selskabet forpligter sig til at meddele licens på de værker, hvortil rettighederne retmæssigt indehaves af det pågældende medlem, og på dennes vegne opkræve indtægterne af tredjemands udnyttelse af hans værker. Denne tjeneste imødekommer rettighedshavernes ønske om at få deres værker forvaltet af en specialiseret virksomhed og indebærer opkrævning og fordeling af penge såvel som overvågning af tredjemands brug af medlemmets værker. I modsætning hertil imødekommer den tjeneste, der leveres til en (potentiel) licenstager dennes ønske om at udnytte et ophavsretligt beskyttet værk og er baseret på en licensaftale. Der er først og fremmest tale om en centraliseret tjeneste til brugeren, som undgår det langsommelige, besværlige og under de fleste omstændigheder umulige arbejde med at skulle henvende sig til alle de individuelle rettighedshavere for at opnå rettighederne. Den tjeneste, der leveres til brugeren, indebærer meddelelse af licensen, modtagelse af vederlaget og fastlæggelsen af et sæt regler for rapportering, regnskabsførelse og overvågning.

(75) En virksomhed forventes at være i stand til at identificere sine omkostninger (såvel som sine indtægter) ved de forskellige produkter, den leverer til forskellige kunder. Forvaltningsselskaber skulle derfor være i stand til at identificere de omkostninger, der er forbundet med de tjenester, de leverer til deres rettighedshavermedlemmer på den ene side og til licenstagerne på den anden side, og beregne priserne hver for sig.

(76) Bestemmelsen i den gensidige aftale om, at hver af de kontraherende parter over for simulcastbrugerne skal anvende de licensafgifter, der gælder på den anden kontraherende parts territorium for simulcasting modtaget på deres område, resulterer i, at det er det samme produkt, der udbydes på markedet i de relevante EØS-lande til en pris, som i vid udstrækning ligger fast på forhånd i kraft af det net af bilaterale aftaler, der findes mellem de forskellige udbydere af produktet, og dette net af bilaterale aftaler er i sig selv en følge af den anmeldte gensidige aftale, som de forskellige udbydere har indgået. I lyset heraf må det fastslås, at artikel 5, stk. 2, i den gensidige aftale, der fastsætter, at hver kontraherende part over for simulcastbrugerne skal anvende de licensafgifter, der er gældende på den anden kontraherende parts territorium for simulcasting modtaget dér, begrænser konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 81, stk. 1.

(77) Parterne i den gensidige aftale er langt størsteparten af pladeproducenternes forvaltningsselskaber inden for EØS samt forvaltningsselskaber fra Central- og Østeuropa, Asien, Latinamerika og New Zealand(40). En stor del af de pladeproducenter, der er medlemmer af de EØS-baserede forvaltningsselskaber, som er med i den gensidige aftale, er tilsluttet IFPI, som er den største internationale brancheorganisation i musikindustrien, og som omfatter over 1300 plade- og musikvideoproducenter i over 70 lande ud over de nationale brancheorganisationer, som repræsenterer de lokale pladeselskaber i 39 lande (IFPI's "National Groups"). De fem største pladeselskaber (EMI, BMG, Vivendi/Universal, AOL/Time Warner og Sony) er medlemmer af alle de EØS-baserede forvaltningsselskaber, der er med i den gensidige aftale, og eftersom de fem selskaber vides tilsammen at have en markedsandel inden for musikindspilninger på et godt stykke over 50 %, betyder det, at langt størsteparten af det musikindspilningsrepertoire, der er til rådighed til kommerciel udnyttelse via licenser på f.eks. simulcasting, berøres af den gensidige aftale. Som parterne selv anerkendte det i anmeldelsen, har forvaltningsselskaberne i EØS reelt en monopolstilling. Det indebærer, at forvaltningsselskaberne har en de facto-markedsandel på 100 % på deres respektive territorier, eftersom næsten alle de individuelle rettighedshavere har overdraget deres lydindspilingsrettigheder til et forvaltningsselskab i hver medlemsstat. Så vidt Kommissionen ved, er de forvaltningsselskaber, der er med i den gensidige aftale, endelig de eneste i verden, der er i stand til at meddele samlede multiterritorie- og multirepertoirelicenser til simulcasting af ophavsretligt beskyttede musikværker.

(78) En konkurrencebegrænsning, der hvad angår priserne påvirker licensvilkårene for en så stor del af det musikindspilningsrepertoire, som langt størsteparten af de selskaber, der administrerer producenternes rettigheder i EØS besidder og selv hører til de eneste i verden, der er i stand til at meddele samlede multiterritorie- og multirepertoire-licenser til simulcasting, kan ikke undgå at være mærkbar. Bestemmelsen i den gensidige aftales artikel 5, stk. 2, om, at hver af de kontraherende parter over for simulcastbrugerne skal anvende de licensafgifter, der gælder på den anden kontraherende parts territorium for simulcasting modtaget på deres område, begrænser følgelig konkurrencen mærkbart efter traktatens artikel 81, stk. 1.

(79) Hvad angår den gensidige aftales artikel 5, stk. 3, og artikel 7, har parterne forklaret, at disse bestemmelser har til formål at indføre et element af fleksibilitet i aftalerne i forsøgsperioden på grund af usikkerheden omkring udviklingen på dette nye marked. Ifølge parterne er de planlagte drøftelser strengt begrænset til kun at omhandle de elementer, der er nødvendige for at sikre en effektiv gennemførelse af den gensidige aftale og i særdeleshed fordelingen af royaltyafgifter mellem de deltagende selskaber. Sådanne drøftelser vil ikke begrænse forvaltningsselskabernes handlefrihed med hensyn til fastsættelsen af deres egne nationale takst. Kommissionen opfatter dette således, at enhver drøftelse mellem parterne i henhold til den gensidige aftales artikel 5, stk. 3, og artikel 7 skal være af strengt teknisk karakter og tage sigte på at opnå tekniske forbedringer eller teknisk samarbejde, f.eks. om opstilling af kriterier for fastsættelsen af takster eller fastlæggelse af ordningen for omfordeling af royaltyafgifter. Sådanne drøftelser falder derfor ikke ind under traktatens artikel 81, stk. 1, forudsat at de ikke resulterer i fælles prisfastsættelse eller prisaftaler.

(80) Grundtanken bag traktatens konkurrencebestemmelser er, at den enkelte erhvervsdrivende selv uafhængigt skal bestemme den forretningspolitik og navnlig den prispolitik, han vil føre(41), og i denne sag må drøftelserne mellem de deltagende selskaber ikke resultere i, at de mister deres frihed til selv af fastsætte deres nationale takster og administrationsgebyrer. Den indlysende grund hertil er, at en fælles prisfastsættelse begrænser konkurrencen, navnlig ved at gøre det muligt for alle deltagerne med en rimelig grad af sikkerhed at forudsige, hvilken prispolitik deres konkurrenter vil følge(42). Enhver drøftelse, praksis eller aftale mellem parterne i henhold til aftalens artikel 5, stk. 3, eller et resultat heraf, der strækker sig ud over den strengt tekniske karakter, der er hensigten, og som begrænser konkurrencen, er i relation til artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 17 ikke omfattet af anmeldelsen af denne aftale.

3. Påvirkning af handelen mellem medlemsstater

(81) For at fastslå, om en aftale kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, må det afgøres, om en sådan aftale kan "udøve direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelsstrømmene mellem medlemsstaterne på en måde, som kan skade opnåelsen af formålene med et fælles marked mellem medlemsstaterne"(43). Ved analysen heraf skal der "tages hensyn til virkningerne for den effektive konkurrence på fællesmarkedet"(44).

(82) Domstolen har allerede statueret, at den virksomhed, der udøves af selskaber, som forvalter ophavsrettigheder, kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater(45). Desuden omfatter det relevante geografiske marked for multiterritorie-/multirepertoirelicenser på simulcasting størsteparten af EØS(46). I denne sag resulterer den krævede sammenlægning af en række forudfastsatte nationale takster og sammenblandingen mellem royalty-komponenten og administrationsgebyr-komponenten i, at det licensgivende selskab har et meget begrænset spillerum for fastsættelsen af den globale licensafgift. Denne omstændighed mindsker (selv om den ikke helt eliminerer) det økonomiske incitament til og derfor også sandsynligheden for, at en potentiel licenstager vil søge at opnå licens fra et selskab i en anden medlemsstat end den, hvor han første søgte at opnå den.

(83) I lyset af det ovenstående konkluderes det, at den gensidige aftale helt klart er egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstater.

I. TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 3 (OG EØS-AFTALENS ARTIKEL 53, STK. 3)

1. Fremme af den tekniske og økonomiske udvikling

(84) Kommissionen har tidligere udtalt, at under visse omstændigheder kan samarbejde være legitimt og føre til betydelige økonomiske fordele, nemlig når virksomhederne er nødt til at indrette sig efter den stadig skarpere konkurrence og de skiftende markedsforhold, som skyldes globaliseringen, den hastige teknologiske udvikling og de generelt mere dynamiske markeder(47). Den gensidige aftale forekommer at opfylde denne betingelse, i betragtning af den teknologiske udvikling, der har ført til simulcastingteknologien. Den frembyder en række konkurrencefremmende elementer, der kan yde et betydeligt bidrag til den tekniske og økonomiske udvikling inden for kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder.

(85) For det første har simulcasting som sådan endnu ikke været genstand for nogen aftale mellem forvaltningsselskaber. Den gensidige aftale mindsker i betydelig grad den retlige usikkerhed omkring simulcastinglicenser, idet aftalen er baseret på, at et stort antal licensgivere inden for EØS anlægger et fælles syn på de relevante lovgivningsrammer. Aftalen vil derfor sætte forvaltningsselskaberne i stand til i et miljø præget af større retssikkerhed at meddele licenser til brugerne, der omfatter alle forvaltningsselskabernes repertoire, idet disse selskaber repræsenterer hinanden gensidigt i henhold til gensidige aftaler.

(86) For det andet frembyder de simulcastinglicenser, brugerne får tilbudt inden for rammerne af den gensidige aftale, et nyt træk, der ikke hidtil har fandtes i de traditionelle licenser på ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder. I modsætning til traditionelle licenser vil simulcastinglicenserne åbne mulighed for at udnytte licensrettighederne på mere end ét territorium. Den anmeldte aftale vil åbne mulighed for en udbredt legitim udnyttelse af rettighederne, der stemmer overens med internets globale rækkevidde. Ved gensidigt at give hinanden ret til at meddele licens på simulcasting "på og til" deres eget territorium giver forvaltningsselskaberne hinanden mulighed for at meddele en "one-stop shop"-licens til simulcastingbrugere, som omfatter repertoire tilhørende alle de selskaber, der er med i aftalen, og som gælder i alle de territorier, hvor lydoptagelsen stilles til rådighed. En simulcastingbruger vil derfor ikke skulle søge licens fra hvert forvaltningsselskab på hvert af de territorier, hvor der er adgang til hans simulcastingudsendelser via internet.

(87) De ovennævnte to elementer bevirker, at den gensidige aftale giver anledning til et nyt produkt, nemlig en multiterritorie- og multirepertoirelicens på simulcasting, der omfatter flere selskabers repertoire, og som gør, at en simulcastingbruger kun behøver at søge om én licens hos ét forvaltningsselskab for at kunne udsende simulcastingudsendelser, som der er adgang til via internet stort set overalt i verden.

(88) Et af hovedproblemerne i forbindelse med samarbejdsaftaler, såvel horisontale som vertikale samarbejdsaftaler mellem konkurrenter, er de konkurrencebegrænsninger, der kan være tale om i form af produktionsbegrænsninger(48). I denne sag øges produktionen imidlertid i kraft af, at der ved den gensidige aftale skabes et nyt produkt, der imødekommer en klar efterspørgsel. Så længe forvaltningsselskaberne meddeler licenserne under normale omstændigheder som fastsat i den gensidige aftale, forekommer der ikke at være nogen grund til at frygte for produktionsbegrænsninger, navnlig ikke i betragtning af, at konkurrencen i de EØS-lande, hvor det lokale forvaltningsselskab er med i aftalen, vil blive styrket som følge af aftalen.

2. Forbedring af fordelingen af varer

(89) At den gensidige aftale vil fremme brugen af simulcasting, vil resultere i, at flere forbrugere får adgang til flere lyd- og videooptagelser. Jordbaseret transmission, satellittransmission og/eller kabeltransmission af musikoptagelser og videoer har nødvendigvis en begrænset rækkevidde af tekniske årsager. Når der bliver adgang til sådanne musikoptagelser og videoer via internet, vil stort set enhver overalt i verden få adgang til disse produkter.

(90) De anmeldte aftaler bevirker, at brugere overalt i EØS undgår at skulle føre mange langvarige individuelle forhandlinger med hvert forvaltningsselskab. Den gensidige aftale må derfor antages at mindske transaktionsomkostningerne betydeligt og bidrage til skabelse af et marked, der omfatter næsten hele EØS(49), inden for licenser på simulcastingtransmission. Inden for rammerne af det gensidige simulcastinglicenssystem vil radio- og tv-selskaberne opnå den lettelse, at de ved at erhverve én enkelt simulcastinglicens fra ét enkelt forvaltningsselskab bliver i stand til at sende til alle de deltagende territorier uden at skulle frygte for sagsanlæg for krænkelse af de relevante rettigheder(50).

(91) Der er tendens til, at små pladeselskaber giver nye og uprøvede kunstnere en chance og ofte koncentrerer sig om et specialiseret repertoire. De gensidige licenser vil sikre dem samme niveau i vederlagene for simulcastinglicenser på deres værker som deres stærkere konkurrenter, eftersom der lige så let vil kunne meddeles licenser på deres repertoire som på de store internationale pladeselskabers.

(92) Aftalen forbedrer følgelig fordelingen af den musik, der er indeholdt i lyd- og videooptagelser.

3. Fordele for forbrugerne

(93) Skabelsen af en lovmæssig markedsplads for simulcasting vil gavne forbrugerne både på kort og på lang sigt.

(94) På kort sigt vil forbrugerne få lettere og bredere adgang til musik gennem simulcastingtransmissioner. Via internet vil de desuden få adgang til deres foretrukne radio- og/eller tv-musikprogrammer uden de tekniske bindinger, traditionelle radio- og tv-transmissioner er forbundet med, og de vil kunne få adgang til disse programmer stort set overalt i verden.

(95) På lang sigt vil den omstændighed, at simulcasting er blevet indført inden for lovmæssige rammer, der garanterer rettighedshaverne et vederlag, sikre, at musikproducenterne opnår et rimeligt vederlag for deres indsats, og at der derfor fortsat vil være et stort udvalg af musik til rådighed i fremtiden.

4. Nødvendighed

(96) Parterne har fremlagt princippet om modtagelandet i forbindelse med takstfastsættelse og den deraf følgende anvendelse af forudfastsatte nationale takster som værende afgørende nødvendigt for at tilgodese rettighedshavernes rettigheder med hensyn til rimeligt vederlag og tilstrækkelig retshåndhævelse. Den model, parterne har valgt, suppleres af, at princippet om modtageland kombineres med kriteriet angående genererede indtægter og/eller brugsfrekvens.

(97) For at kunne vurdere, om begrænsningen i artikel 5, stk. 2, i den gensidige aftale er nødvendig, må Kommissionen undersøge, om der findes et mindre konkurrencebegrænsende alternativ for parterne. Kommissionen må i den forbindelse tage hensyn til det af parterne tilstræbte legitime mål, nemlig ønsket om en tilstrækkelig retlig beskyttelse, et ordentligt vederlag til rettighedshaverne og vederlagsordninger, der afspejler udnyttelsen af de beskyttede værker, og afveje dem mod et af de vigtigste hensyn i forbindelse med samarbejdsaftaler, såvel horisontale som vertikale, mellem konkurrenter, nemlig nødvendigheden af at forhindre konkurrencebegrænsninger i form af prisfastsættelse(51).

(98) Den model, parterne har valgt, rejser to spørgsmål. Det første drejer sig om, at der hverken i de nationale takster, der fastlægges af parterne, eller den globale licensafgift sondres mellem royaltyafgiften og administrationsgebyret, dvs. mellem det beløb, der er rettighedshaverens vederlag, og det beløb, der skal dække det licensgivende selskabs administrationsomkostninger. Det andet drejer sig om de forudfastsatte nationale takster, der lægges sammen ved beregningen af den globale licensafgift, som hvert af de deltagende selskaber skal anvende for en multiterritorie-/multirepertoirelicens.

Sammenblandingen mellem royaltyafgift og administrationsgebyr

(99) Hvad det første spørgsmål angår, virker sammenblandingen mellem royaltyafgift og administrationsgebyr (der tilsammen udgør den globale licensafgift) konkurrencebegrænsende i forholdet mellem forvaltningsselskaberne i relation til de priser, de anvender for at meddele licens til brugerne(52). Når der ikke sondres mellem de to komponenter, er det umuligt at vide, hvilken del af licensafgiften der udgør vederlaget til rettighedshaveren, og hvilken del der skal bruges til at dække de omkostninger, en licensgiver har ved at meddele og administrere en multiterritorie-/multirepertoirelicens. Denne sammenblanding viser bl.a., at forvaltningsselskaberne under den planlagte ordning ikke vil tage hensyn til deres faktiske administrationsomkostninger ved fastlæggelsen af deres administrationsgebyr over for brugerne. Det betyder, at den del af licensafgiften, der skulle dække licensgiverens administrationsomkostninger, bliver fastsat vilkårligt og dermed også kan blive sat for højt. I en situation, hvor selskaberne konkurrerede på prisen, ville problemet til en vis grad blive løst, fordi marginalomkostningerne ville have tendens til at ligge tæt ved 0 på grund af konkurrencen mellem de forskellige selskaber. Men under den planlagte ordning er der ingen mulighed for priskonkurrence, da parterne har pligt til at anvende en global licensafgift beregnet på basis af summen af de nationale takster.

(100) Aftalen mellem forvaltningsselskaberne om ikke at adskille administrationsgebyr og royaltyafgift, men beregne en global licensafgift, er helt klart mere vidtgående, end hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre parternes legitime mål om tilstrækkelig retsbeskyttelse, rimeligt vederlag til rettighedshaverne og vederlagsordninger, der afspejler graden af udnyttelse af beskyttede værker.

(101) Parterne har udtalt, at den manglende adskillelse mellem royalty og administrationsgebyr skyldes, at administrationsomkostninger udelukkende bæres af deres rettighedshavermedlemmer i form af en provision af de indkomne beløb og ikke af de brugere, der får meddelt en licens. Det beløb, en bruger betaler for en licens, betragtes af parterne udelukkende som vederlag for brug af ophavsretten og ikke, heller ikke delvis, som betaling af administrationsomkostninger. Parternes egen forklaring stemmer imidlertid ikke overens med de økonomiske realiteter, men er snarere ren fiktion. Det er almindeligt kendt, at forvaltningsselskaberne får deres betaling i form af den provision af de indkomne beløb, de beregner af rettighedshaverne. Denne provision siges at tjene til dækning af selskabernes administrationsomkostninger. Det er også almindeligt kendt, at de beløb, forvaltningsselskaberne opkræver af licenstagerne, er deres eneste indtægtskilde. Det er derfor logisk, at en del af den licensafgift, brugeren betaler, bruges til dækning af det licensgivende selskabs administrationsomkostninger, dvs. omkostningerne ved at meddele og administrere den samme licens.(53) Hvis de nationale takster afspejler omkostningsforskelle, er der i et " one-stop shop"-system ikke noget logisk i, at man simpelthen lægger nationale takster svarende til andre forvaltningsselskabers omkostninger sammen. Eftersom dette "one-stop shop"-system ikke kan undgå at føre til omkostningsbesparelser, stemmer opretholdelsen af en takststruktur, der blot beror på summen af forskellige nationale takststrukturer, ikke overens med en af de største fordele ved det anmeldte system for meddelelse af multiterritorie-/multirepertoirelicenser på simulcasting.

(102) Det er i relation til denne "one-stop shop"-funktion, at de forskellige selskaber nødvendigvis må have forskellige omkostninger, alt efter det enkelte selskabs effektivitet (lønninger, kommunikation osv.). Kommissionen kan ikke se nogen begrundelse for, at størrelsen af den afgift, der opkræves af brugerne herfor, aftales mellem de anmeldende parter.

(103) For at imødekomme de indsigelser, Kommissionen rejste angående selskabernes aftale om administrationsgebyrets størrelse, ændrede parterne den anmeldte aftale, således at royaltyafgiften nu adskilles fra administrationsgebyret, og således at de to komponenter angives særskilt, når der opkræves licensafgift af en bruger. Der er desuden foretaget en anden ændring i den gensidige aftale, således at administrationsgebyret fastlægges på grundlag af det licensgivende selskabs faktiske administrationsomkostninger ved meddelelsen af multiterritorie-/multirepertoirelicenser. Tillæg 1 til plan A i den ændrede aftale, der blev anmeldt den 22. maj 2002, der udvider de bestemmelser, som var indeholdt i et brev til Kommissionen af 19. april 2002, til at gælde for alle aftaleparterne, lyder således:

"(...) IFPI og pladeproducenternes forvaltningsselskaber inden for EØS vil undersøge, hvordan der inden for rammerne af gældende national og europæisk lovgivning og regulativer om simulcast-transmission af lydoptagelser og/eller drift af ophavsretsforvaltningsselskaber kan indføres en ordning, hvorefter forvaltningsselskaber inden for EØS specificerer, hvilken del af den takst, som i henhold til den anmeldte aftale anvendes for en multiterritorie-/multirepertoirelicens til en simulcasting-bruger, der svarer til administrationsgebyret for brugeren. Dette administrationsgebyr skal da angives særskilt fra den egentlige royaltyafgift, som simulcastingbrugere, der har fået meddelt en multiterritorie-/multirepertoirelicens i henhold til denne aftale skal betale for udnyttelsen af fonogramproducentens rettigheder. Den påtænkte ordning vil indebære særskilt angivelse af de to komponenter i den afgift, der opkræves af simulcasting-brugere inden for EØS, nemlig royaltyafgiften for udnyttelsen af fonogramproducenternes rettigheder og administrationsgebyret til dækning af administrationsomkostningerne ved at meddele multiterritorie-/multirepertoirelicenser.

Administrationsgebyrkomponenten fastlægges uafhængigt af det enkelte licensgivende selskab i overensstemmelse med administrationsomkostningerne ved den tjeneste, de leverer til multiterritoriale brugere. Parterne anerkender desuden, at den takstkomponent, der svarer til vederlag for udnyttelse af fonogramproducenternes rettigheder, kan fastsættes på basis af modtagelandsprincippet i henhold til aftalens artikel 5, stk. 2, men at administrationsgebyrkomponenten skal fastsættes på grundlag af det licensgivende selskabs administrationsomkostninger."

(104) Parterne anerkendte den vægt, Kommissionen lagde på de principper, der blev beskrevet i deres brev, ved at ændre deres gensidige aftale, således at adskillelsen mellem royaltyafgiften til rettighedshaveren og administrationsgebyret vil blive praktiseret senest ved udløbet af aftalens forsøgsperiode. Ifølge den ændrede version af den gensidige aftale som anmeldt den 22. maj 2002 vil parterne inden udgangen af 2003 forelægge Kommissionen et sæt forslag til iværksættelse af den krævede ordning i praksis og gennemføre den snarest muligt efter denne dato. Nærmere bestemt hedder det herom i den gensidige aftale:

"De deltagende forvaltningsselskaber forpligter sig til at bestræbe sig på at fremlægge forslag til Kommissionen om den ovennævnte ordning inden den 31. december 2003 og gennemføre denne ordning snarest muligt derefter. Under alle omstændigheder forpligter forvaltningsselskaberne sig til at gennemføre den i dette brev beskrevne ordning senest den 31. december 2004 og anerkender, at en sådan ordning er et afgørende element for Kommissionens vurdering af enhver fremtidig aftale om forvaltning af og meddelelse af licenser på fonogramproducenters rettigheder i forbindelse med multiterritorie- og multirepertoire-simulcasting."

(105) Parterne har forklaret, hvorfor det er nødvendigt at have drøftelser om, hvilke tjenester de vil levere til hinanden inden for rammerne af den gensidige aftale. Sådanne drøftelser må dog ikke føre til, at de enkelte selskaber mister deres handlefrihed ved fastsættelsen af deres individuelle administrationsgebyr, og/eller til nogen form for prisfastsættelse. Hvor det er tilfældet, er sådanne drøftelser ikke omfattet af denne anmeldelse. I den gensidige aftale hedder det herom:

"Som følge af de ovenfor beskrevne principper anerkender de deltagende selskaber, at enhver aftale eller samordnet praksis, som de anmeldende parter måtte indgå i forbindelse med fastsættelse af deres individuelle administrationsgebyrer, ikke er omfattet af anmeldelsen af den anmeldte aftale i relation til bestemmelserne i artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17/62. Anmeldelsen skal dog forstås således, at den omfatter nødvendige drøftelser mellem de deltagende selskaber med det formål at fastlægge omfanget af de administrationstjenester, de deltagende selskaber skal levere til hinanden inden for rammerne af de gensidige aftaler."

(106) Parterne har godtgjort, at forvaltningsselskaberne ikke for øjeblikket råder over de administrative og regnskabsmæssige strukturer, der er nødvendige for at kunne gennemføre adskillelsen mellem royaltyafgiften og administrationsgebyret omgående. Hvis det blev krævet af parterne, at de skulle gennemføre denne adskillelse omgående, ville de ikke være i stand til at gøre det, men måtte opgive den gensidige aftale, og de fordele, som aftalen er forbundet med, ville derfor ikke blive opnået. Parterne har også godtgjort, at det vil tage tid at undersøge de forskellige muligheder for at gennemføre denne adskillelse og derefter føre den valgte ordning ud i livet. Desuden anerkender Kommissionen, at en sådan adskillelse betegner en betydelig ændring af den måde, hvorpå kollektiv administration foregår, hvilket bl.a. fremgår af, at ingen anden gruppe af forvaltningsselskaber hidtil har indført en sådan adskillelse, og at kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder faktisk nu er foregået efter samme fremgangsmåder i adskillige årtier.

(107) Den ændring, parterne har foretaget i den anmeldte aftale, vil indføre en betydelig grad af gennemsigtighed i deres forhold til brugerne(54). Den vil desuden åbne mulighed for en vis, omend begrænset, priskonkurrence mellem forvaltningsselskaberne, hvad angår deres licensgivervirksomhed på markedet for licenser på pladeproducenternes simulcastingrettigheder. I lyset heraf finder Kommissionen, at de ændringer, der er foretaget i den gensidige aftale, er tilstrækkelige til at løse de konkurrenceproblemer, den havde påvist på dette punkt. Under hensyn til de forhold, parterne har påpeget over for Kommissionen, finder Kommissionen endelig, at den tid, parterne anmoder om til at vurdere og gennemføre ordninger for adskillelse af royaltykomponenten og administrationskomponenten, er nødvendig som omhandlet i traktatens artikel 81, stk. 3.

Forudfastsættelse af de nationale royaltytakster

(108) Uanset spørgsmålet om sammenblandingen mellem den egentlige royaltyafgift og administrationsgebyret vil den globale simulcastingtakst, som en bruger skal betale for en multiterritorie-/multirepertoirelicens, omfatte et royaltyelement, der fremkommer som summen af alle de royaltyafgifter, der er fastsat på nationalt plan. Den af parterne foreslåede model indebærer, at selv om administrationsgebyret udskilles, vil royaltyelementet fortsat være forudfastsat og kan ikke ændres af det licensgivende selskab. Det beror på, at den nationale royalty, som hvert enkelt deltagende selskab (også det licensgivende) beregner for brugen af sit repertoire på sit eget territorium, lægges sammen.

(109) De alternativer, der findes til den af parterne foreslåede model (hvor de forskellige nationale royaltyniveauer ligger fast), kan give det licensgivende selskab forskellige grader af frihed til at fastsætte licensafgiftens royaltykomponent. Det første alternativ ville være, at det licensgivende selskab helt frit kunne fastsætte royaltytaksten. Det andet alternativ ville være, at alle selskaberne derimod aftalte et fælles royaltyniveau, der skulle gælde for alle selskabers repertoire på alle territorier.

(110) Den mindst konkurrencebegrænsende mulighed er naturligvis, at det licensgivende selskab frit fastsætter royaltytaksten. De anmeldende parter har imidlertid godtgjort, at det under de nuværende omstændigheder er afgørende nødvendigt for den gensidige aftales indgåelse, at de enkelte forvaltningsselskaber bevarer en vis kontrol med licensvilkårene for deres eget repertoire, således at deres rettighedshavermedlemmer sikres et minimumsvederlag, for uden en sådan kontrol ville et forvaltningsselskab måske ikke være villigt til at bidrage med sit repertoire til det licenssystem, der skal indføres ved den gensidige aftale, og mere konkret i det sæt af bilaterale aftaler, der derefter skal indgås.

(111) Når et forvaltningsselskab lader sit eget repertoire indgå i den repertoire-pakke, som en globallicens på simulcasting kommer til at omfatte, og når ethvert deltagende forvaltningsselskab inden for EØS kan meddele en sådan licens til en bruger, uanset hvor denne er lokaliseret inden for EØS, giver forvaltningsselskabet potentielt alle andre forvaltningsselskaber lov til at meddele licenser på dets repertoire på en måde, der udgør en betydelig og hidtil uprøvet ændring i den måde, hvorpå der traditionelt er blevet meddelt licenser. Uden et mindstemål af kontrol med licensvilkårene ville et forvaltningsselskab, der lod sine medlemmers repertoire indgå i repertoire-pakken, løbe en risiko for, at et andet af de deltagende forvaltningsselskaber for at tiltrække nye brugere satte den globale royaltyafgift lavere end det niveau, det første selskab og/eller dets medlemmer anså for rimeligt. I den situation ville det pågældende selskab (og dets medlemmer) miste indtægter i forhold til den situation, hvor det ikke deltog i den gensidige aftale. Hvis der ikke var en vis grad af kontrol med licensvilkårene, hvad angår royaltyniveauet, ville det økonomiske incitament til at deltage i den gensidige aftale bortfalde.

(112) At royaltyafgiften for udnyttelse af et forvaltningsselskabs repertoire på dets eget territorium fastsættes på nationalt plan, forekommer desuden at stemme overens med parternes ønske om at sikre rettighedshaverne et rimeligt vederlag i overensstemmelse med de kommercielle realiteter på det territorium, hvor rettigheden udnyttes.

(113) At parterne har valgt en løsning gående ud på forudfastsatte nationale royaltytakster, ser følgelig ud til at være det mindst restriktive af de alternativer, der findes under de nuværende omstændigheder, hvor der er tale om at skabe og udbrede et nyt produkt.

(114) Domstolen har anerkendt en rettighedshavers ret til vederlag for enhver fremførelse af sit litterære eller kunstneriske værk som en del af ophavsrettens hovedfunktion(55). Det er i den forbindelse også relevant, at Domstolen har statueret, at der er en legitim interesse i, at vederlaget for tilladelse til at fremføre et audiovisuelt værk beregnes på grundlag af det faktiske eller sandsynlige antal fremførelser(56), når værket ikke gøres tilgængelig for offentligheden sammen med en udbredelse af værkets materielle bærer(57). Desuden ville de andre alternativer, der fandtes for parterne, i dag i praksis ikke kunne sikre parternes legitime interesser tilstrækkeligt eller kun tilgodese dem på endnu mere restriktive måder, der næppe ville opfylde betingelserne for fritagelse efter artikel 81, stk. 3.

(115) I lyset af det ovenstående og i betragtning af, at alle de oplysninger, Kommissionen er i besiddelse af, tyder på, at den konkurrencebegrænsning, der følger af artikel 5, stk. 2, i den gensidige aftale, under de nuværende omstændigheder yder en garanti, uden hvilken de deltagende selskaber ikke ville lade deres eget repertoire indgå i pakken og være med til at skabe og distribuere en multiterritorie-/multirepertoirelicens på simulcasting, finder Kommissionen, at en sådan begrænsning er nødvendig som omhandlet i traktatens artikel 81, stk. 3, litra a).

5. Ingen udelukkelse af konkurrencen

(116) At gensidige vertikale aftaler mellem konkurrenter ikke falder ind under Kommissionens forordning (EF) nr. 2790/1999(58) om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis, og at der i "Retningslinjer for anvendelse af EF-traktatens artikel 81 på horisontale samarbejdsaftaler"(59) udtrykkeligt henvises til sådanne aftaler, er et klart udslag for de problemer, som gensidige aftaler rejser i relation til markedsdeling. For den her omhandlede gensidige aftales vedkommende er der imidlertid en række faktorer, der rent faktisk vil skabe konkurrence mellem forvaltningsselskaber i EØS, hvilket vil eliminere risikoen for markeds- eller kundedeling.

(117) For det første erindres der om, at inden for rammerne af det traditionelle licenssystem for på ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder fandtes der reelt ingen konkurrence mellem forvaltningsselskaberne i Europa på en række af de relevante markeder, undtagen hvad angår centrale licensaftaler mellem forfatteres forvaltningsselskaber og store pladeselskaber om rettigheder til mekanisk gengivelse.

(118) I den foreliggende sag vil den gensidige aftale ganske vist kræve et vist samarbejde mellem forvaltningsselskaberne, men den vil ikke erstatte nogen eksisterende konkurrence, eftersom den er afpasset efter, at der er tale om et helt nyt produkt.

(119) For det andet vil den ændring af den gensidige aftale, som parterne anmeldte den 21. juni 2001(60), tilskynde til konkurrence mellem pladeproducenternes forvaltningsselskaber. Forvaltningsselskaberne vil blive i stand til faktisk at konkurrere med hinanden på effektivitet, servicekvalitet og forretningsvilkår. Set ud fra de potentielle licenstageres perspektiv er dette i sig selv allerede en positiv udvikling i forhold til den oprindeligt anmeldte aftale, ifølge hvilken en bruger kun ville stå over for én mulig licensgiver. Det betegner også en betydelig ændring i forhold til den situation, der gjorde sig gældende for den traditionelle måde at opnå licenser på, hvor der i betragtning af det de facto-monopol, alle forvaltningsselskaberne havde på deres nationale territorier, faktisk ikke var tale om nogen konkurrence på de fleste af de relevante markeder.

(120) For det tredje vil de ændringer, parterne ifølge anmeldelsen af 22. maj 2002 har foretaget i den gensidige aftale, sikre, at konkurrencen mellem forvaltningsselskaberne efter den første indkøringsperiode også kommer til at gælde priserne. Den omstændighed, at hvert forvaltningsselskab ved meddelelsen af en licens vil være nødt til selv at fastsætte det administrationsgebyr, der skal lægges oven i royaltyafgiften, og at dette skal ske på grundlag af det licensgivende selskabs faktiske omkostninger, vil skabe faktisk konkurrence mellem de deltagende selskaber, hvad angår licensafgiftens størrelse. De deltagende EØS-selskaber vil derfor blive nødt til at øge deres effektivitet med hensyn til deres administrationsomkostninger, således at de bliver i stand til at tilbyde brugerne i EØS en "one-stop"-licens på simulcasting til den lavest mulige pris.

(121) Desuden vil den adskillelse mellem royaltyafgiften og administrationsgebyret, som parterne har forpligtet sig til at gennemføre, skabe større gennemsigtighed i forholdet mellem forvaltningsselskaber og brugere. Det vil give brugerne (såvel som forvaltningsselskabernes medlemmer) mulighed for bedre at vurdere det enkelte selskabs effektivitet og give dem bedre indblik i deres forvaltningsomkostninger.

(122) Endelig fremmer den gensidige aftale ved at skabe og tilskynde til konkurrence mellem de deltagende forvaltningsselskaber inden for EØS også virkeliggørelsen og opretholdelsen af det indre marked, i dette tilfælde et indre marked inden for administrationstjenester mellem forvaltningsselskaber indbyrdes og inden for licenser på simulcasting.

(123) Kommissionen finder følgelig ikke, at den gensidige aftale og i særdeleshed dens artikel 5, stk. 2, udelukker konkurrencen for en væsentlig del af de pågældende varer som omhandlet i traktatens artikel 81, stk. 3, litra b).

6. Konklusion

(124) I lyset af det ovenstående kan det konkluderes, at de kumulative betingelser i traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, er opfyldt.

J. FRITAGELSENS VARIGHED

(125) I henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 17 skal en beslutning efter artikel 81, stk. 3, træffes for et bestemt tidsrum. Hensigten er, at den gensidige aftale skal gælde i en forsøgsperiode, hvorefter den skal tages op til revision. Varigheden af denne fritagelse bør derfor fastsættes under hensyn hertil. I overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 17 bør der følgelig indrømmes fritagelse fra den 22. maj 2002, som er den dato, hvor den sidste version af den gensidige aftale blev anmeldt, og indtil den 31. december 2004, som er den dato, hvor aftalen udløber -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

I henhold til traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, erklæres bestemmelserne i traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, hermed i tidsrummet fra den 22. maj 2002 og indtil den 31. december 2004 uanvendelige på den "aftale om gensidig repræsentation ved meddelelse af simulcastinglicenser", som de i artikel 2 nævnte forvaltningsselskaber har indgået, således som den senest blev anmeldt til Kommissionen den 22. maj 2002.

Artikel 2

Denne beslutning er rettet til følgende virksomheder:

Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten GesmbH Schreyvogelgasse 2/5 A - 1010 Wien

Société de l'Industrie Musicale Muziek Industrie Maatschappij Place de l'Alma 3

B5 Almaplein

B - 1200 Bruxelles

GRAMEX Gl. Kongevej 11-13, 2 DK - 1610 København V

GRAMEX Pieni Rooberstinkatu 16 FIN - 00120 Helsinki

Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH Grelckstrasse 36 D - 22529 Hamburg

GRAMMO 24a Salaminos GR - 152 32 Athen

Samband Flitjenda og Hljomplötuframleidanda Eidistorg 17 170 Seltjarnarnes Island

Società Consortile Fonografici Per Azioni Scpa Via S. Tecla, 5 Milano Italien

Phonographic Performance Ireland PPI House

1 Corrig Avenue

Dun Laogharie

Dublin Irland

Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten Catharina van Reneslaan 8 PO Box 113 1200 AC Hilversum Nederlandene

GRAMO Karl Johanseit 21 0159 Oslo Norge

Associação Fonográfica Portuguesa Rua Augusto dos Santos 2-4 P - 1050 - 028 Lissabon

IFPI Sweden PO Box 1429 S - 11184 Stockholm

IFPI Schweiz Toblerstrasse 76A 8044 Zürich Schweiz

Phonographic Performance Limited 1 Upper James Street London W1R 3HG Det Forenede Kongerige

Intergram Na Porici 27 110 00 Prag 1 Den Tjekkiske Republik

Eesti Fonogrammitootjate Ühing Laki 12 10621 Tallinn Estland

Zwiazek Producentów Audio Video ul. Kruczkowskiego 12/2 00-380 Warzawa Polen

Phonographic Performance Ltd Room 3705, 37th Floor, Hopewell Centre

183 Queens Road East

Wanchai Hong Kong

Phonographic Performance Limited Flameproof Equipments Bldg

2nd Floor, B-39, off New Link Road

Nr. Monginis Factory, Andheri (West)

Mumbai 400 053 Indien

Public Performance Malaysia Sdn Bhd 2nd Floor, Wisma Haip Lee

139-2, Jalan Segambut

51700 Kuala Lumpur Malaysia

Recording Industry Performance Singapore Pte Ltd 163 Tras Street

04-00 Lian Huat Building

079024 Singapore

The Association of Recording Copyright Owners 4F, No. 59, Tunghsing Road

Hsin-Yi District

Taipei, ROC Taiwan

Phonorights (Thailand) Ltd 14th Floor, PM Tower

731 Asoke-Dindaeng Road

Bangkok 10400 Thailand

Cámara argentina de productores de fonogramas y videogramas Hipolito Yrigoyen 1628

Piso 6

1344 Buenos Aires Argentina

Sociedad mexicana de productores de fonogramas, videogramas y multimedia SGC Miguel Angel de Quevedo 531

Colonia Romero de Terreros

Delegacion Coyoacan

004310 Mexico

Unión peruana de productores fonográficos Los Cipreses N. 355 - Lima 27 Peru

Camara uruguaya del disco Edificio Ciudadela

Juncal 1327 Apt 1701

11000 Montevideo Uruguay

Recording Industry Association New Zealand 11 York Street

Parnell,

Auckland New Zealand

Udfærdiget i Bruxelles, den 8. oktober 2002.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) EFT 13 af 21.2.1962, s. 204/62.

(2) EFT L 1 af 4.1.2003, s. 1.

(3) EFT L 377 af 31.12.1994, s. 28.

(4) EFT C 231 af 17.8.2001, s. 18.

(5) EUT C 104 af 30.4.2003.

(6) Parterne har nærmere defineret begrebet som "radio- og tv-stationers samtidige transmission via internettet af lydoptagelser, der indgår i deres enkeltkanaludsendelse og frit tilgængelige udsendelser af radio- og/eller tv-signaler, i overensstemmelse med de gældende regler for radio- og tv-transmission".

(7) TRIPS-aftalen svarer til bilag 1C til Marrakesh-aftalen om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, der blev undertegnet i Marrakesh den 15. april 1994. Den trådte i kraft den 1. januar 1995.

(8) Traktaten trådte i kraft den 20. maj 2002.

(9) Alle de ovennævnte internationale traktater.

(10) WIPO-traktaten.

(11) Rådets direktiv 91/250/EØF af 14. maj 1991 om retlig beskyttelse af edb-programmer (EFT L 122 af 17.5.1991, s. 42), ændret ved direktiv 93/98/EØF (EFT L 290 af 24.11.1993, s. 9); Rådets direktiv 92/100/EØF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret (EFT L 346 af 27.11.1992, s. 61), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF (EFT L 167 af 22.6.2001, s. 10); Rådets direktiv 93/83/EØF af 27. september 1993 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og tv-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel (EFT L 248 af 6.10.1993, s. 15); Rådets direktiv 93/98/EØF af 29. oktober 1993 om harmonisering af beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder (EFT L 290 af 24.11.1993, s. 9), ændret ved direktiv 2001/29/EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11. marts 1996 om retlig beskyttelse af databaser (EFT L 77 af 27.3.1996, s. 20); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167 af 22.6.2001, s. 10); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/84/EF af 27. september 2001 om følgeret for ophavsmanden til et originalkunstværk (EFT L 272 af 13.10.2001, s. 32).

(12) Artikel 1, stk. 4.

(13) Sag 395/87, Ministère Public mod Tournier, Sml. 1989, s. 2521.

(14) Forenede sager 110/88, 241/88 og 242/88, Lucazeau mod SACEM,, Sml. 1989, s. 2811.

(15) "Hver kontraherende part anvender over for simulcasting-brugerne den licensafgift, der gælder på den anden kontraherende parts område for simulcast-signaler modtaget på dennes område".

(16) Se Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret, EFT C 372 af 9.12.1997, s. 5, punkt 17.

(17) Da der ikke findes nogen forvaltningsselskaber for pladeproducenter i Luxembourg og Liechstenstein, skal producenternes simulcastingrettigheder for disse territorier administreres af andre selskaber, der er med i den gensidige aftale. For Liechtenstein vil simulcastingrettighederne blive administreret af IFPI Schweiz. Luxembourg er omfattet af den gensidige aftale, og ethvert af de deltagende EØS-selskaber vil kunne meddele licenser til simulcasting-brugere med hjemsted i Luxembourg, i overensstemmelse med principperne i aftalen.

(18) Se Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret, EFT C 372 af 9.12.1997, punkt 8.

(19) Se Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret, EFT C 372 af 9.12.1997, punkt 17.

(20) Se Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret, EFT C 372 af 9.12.1997, punkt 30.

(21) Den nationale lovgivning i nogle medlemsstater giver under visse omstændigheder forvaltningsselskaberne et lovfæstet monopol på udnyttelse af disse rettigheder.

(22) Sag 127/73, BRT mod SV SABAM og NV Fonior, Sml. 1974, s. 313.

(23) Sag 7/82, GVL mod Kommissionen, Sml. 1983, s. 483.

(24) EFT C 231 af 17.8.2001, s. 18.

(25) EFT C 3 af 6.1.2001, s. 2.

(26) "Notat om spørgsmål i forbindelse med modtagelandsprincippet og takststrukturen i simulcasting-aftalen", fremsendt den 5. november 2001.

(27) Se f.eks. Domstolens domme i sag 127-73, BRT mod SABAM, Sml. 1974, s. 313; forenede sager 55/80 og 57/80, MV membran og K-tel International mod GEMA, Sml. 1981, s. 147; sag 7/82, GVL mod Kommissionen, Sml. 1983, s. 483; forenede sager C 92/92 og C 326/92, Phil Collins mod Imtrat og Patricia Im- und Export mod EMI, Sml. 1993, s. 5145.

(28) Se GVL mod Kommissionen, præmis 32, og BRT mod SABAM, præmis 23.

(29) Artikel 7 lyder således: "I forsøgsperioden skal de kontraherende parter bestræbe sig på at udveksle oplysninger, som de kan blive anmodet om at give til gennemførelse af denne aftale, om: hvilke licensafgifter de anvender for simulcasting på deres eget territorium, hvor mange hits der har været på den simulcast-website, parterne har meddelt licens til, og hvorfra de kommer, samt deres repertoire."

(30) Bilag 11 til anmodningen af 16. november 2000.

(31) Se betragtning 21, 22 og 23.

(32) Antal brugere eller brugsfrekvens, se betragtning 25.

(33) Se betragtning 25.

(34) Sag 62/79, SA Compagnie Générale pour la diffusion de la télévision, Coditel, m.fl. mod Ciné Vog Films m.fl., Sml. 1980, s. 881, præmis 14.

(35) Sag 15/74, Centrafarm BV og Adriaan de Peijper mod Sterling Drug Inc., Sml. 1974, s. 1147, præmis 7.

(36) Forenede sager 56/64 og 58/64, Établissements Consten S.à.R.L. og Grundig-Verkaufs-GmbH mod Kommissionen, Sml. 1966, dansk specialudgave 1965-1968, s. 245. Se også forenede sager 55/80 og 57/80, Musik-Vertrieb membran GmbH og K-tel International mod GEMA - Gesellschaft für musikalische Aufführungs- und mechanische Vervielfältigungsrechte, Sml. 1981, s. 147, præmis 12, hvor Domstolen (i relation til traktatens artikel 36) udtaler, at "der er ingen grund til at sondre mellem ophavsretten og andre former for industriel og kommerciel ejendomsret".

(37) Se afsnit G: Bemærkninger fra tredjeparter.

(38) Inden for centrale licensaftaler om rettigheder til mekanisk gengivelse har erfaringerne f.eks. vist, at forskelle i forretningsmæssige vilkår spiller en afgørende rolle for valg af forvaltningsselskab, når brugeren har mulighed for at vælge licensgiver blandt flere forskellige selskaber. Inden for mekaniske rettigheder har erfaringerne imidlertid også vist, at kun de store multinationale virksomheder går ind i centrale licensaftaler.

(39) Sag 395/87, Ministère Public mod Tournier, Sml. 1989, s. 2521, præmis 42.

(40) Se betragtning 8.

(41) Sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. 1977, s. 1875, præmis 21; sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, Sml. 1991 II, s. 867, præmis 121; sag T-229/94, Deutsche Bahn AG mod Kommissionen, Sml. 1997 II, s. 1689, præmis 38.

(42) Sag 8/72, Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 977, præmis 21; sag T-229/94, Deutsche Bahn AG mod Kommissionen, Sml. 1997 II, s. 1689, præmis 36.

(43) Sag 42/84, Remia BV m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1985, s. 2545.

(44) Forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano Spa og Commercial Solvents Corporation mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 223.

(45) Sag 22/79, Greenwich Film Production mod SACEM og Société des Éditions Labrador, Sml. 1979, s. 3275; og sag 7/82, GVL mod Kommissionen, Sml. 1983, s. 483, præmis 38.

(46) Se betragtning 41-44.

(47) Kommissionens meddelelse om retningslinjer for anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 på horisontale samarbejdsaftaler, punkt 3.

(48) Kommissionens meddelelse om retningslinjer for anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 på horisontale samarbejdsaftaler, punkt 11 og 18.

(49) Med undtagelse af Frankrig og Spanien.

(50) Denne betragtning gælder alene for fonogramproducenterne. Simulcastselskaber vil fortsat skulle søge forskellige licenser fra forskellige selskaber, når der er tale om andre kategorier af rettighedshavere.

(51) Kommissionens meddelelse om retningslinjer for anvendelsen af EF-traktatens artikel 81 på horisontale samarbejdsaftaler, punkt 11 og 18.

(52