KOMMISSIONENS BESLUTNING af 30. juli 1997 om betinget godkendelse af de franske myndigheders støtte til GAN-koncernen (Kun den franske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (98/204/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 92 og 93,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 61 og 62,

efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger (1) i overensstemmelse med ovennævnte artikler, og

ud fra følgende betragtninger:

1. INDLEDNING

GAN er en offentlig finanskoncern, der er aktiv inden for bank- og forsikringsvirksomhed. Koncernen har siden 1993 haft store vanskeligheder som følge af tab på ejendoms- og forsikringsmarkedet. Disse vanskeligheder betød, at den franske stat i 1995 besluttede af yde støtte til GAN i form af en kapitalforhøjelse ved tilførsel af værdipapirer på 2,86 mia. FRF.

Den 18. september 1996 besluttede Kommissionen efter at have gennemgået omstruktureringsplanen for GAN og datterselskabet UIC samt en analyserapport udarbejdet af Morgan Stanley (finansministeriets rådgiver) at betragte transaktionen som ikke-anmeldt statsstøtte (støtte NN 43/96) og godkende den under forudsætning af, at den forelagte omstruktureringsplan blev fuldstændig gennemført. Det fremgik bl.a. af planen, at GAN skulle afhænde kapitalmajoriteten i bankkoncernen CIC for igen at blive levedygtig og for at nedbringe støttens konkurrencefordrejende følger.

Ved skrivelse af 28. februar 1997 og 3. marts 1997 anførte de franske myndigheder, at de godkendte støtteforanstaltninger var utilstrækkelige, bl.a. i lyset af koncernens forværrede finansielle situation i ejendomssektoren og den mislykkede privatisering af CIC, og de anmeldte derfor yderligere støtteforanstaltninger til et beløb af ca. 20 mia. FRF.

Den 12. marts 1997 besluttede Kommissionen at genoptage proceduren efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2, vedrørende kapitalforhøjelsen på 2,86 mia. FRF i 1995 og at indlede samme procedure vedrørende de nye anmeldte støtteforanstaltninger i form af en kapitalforhøjelse på 11 mia. FRF i 1997 samt statens tilsagn om at dække GAN's tab til et anslået beløb på 9 mia. FRF. Kommissionens beslutning blev meddelt de franske myndigheder ved skrivelse af 8. april 1997 (SG/97/D/2644).

For at foretage en grundig analyse af de dokumenter, som de franske myndigheder har fremsendt vedrørende GAN-koncernens situation, omstruktureringsplanen og især koncernens rentabilitet, har Kommissionen anvendt en førsteklasses international forretningsbank som rådgiver.

De franske myndigheder har i løbet af proceduren fuldt ud samarbejdet med Kommissionen og fremsendt alle krævede oplysninger. Ved skrivelse af 18. juli 1997 meddelte den franske økonomi- og finansminister Kommissionen, hvilke forpligtelser regeringen har påtaget sig over for GAN-koncernen. Der er ikke kommet bemærkninger fra andre interesserede parter inden for de frister, der gælder for denne procedure.

2. BAGGRUNDEN FOR GAN's INSOLVENS

GAN er en børsnoteret statskontrolleret finanskoncern (staten har en kapitalandel på over 80 % i Société Centrale du GAN, der er koncernens holdingselskab), der er aktiv inden for bank- og forsikringsvirksomhed. Inden for forsikringsvirksomhed har GAN den femtestørste omsætning i Frankrig (ca. 53,5 mia. FRF i 1996) efter de private koncerner AXA-UAP og AGF. De vigtigste andre konkurrenter er den private koncern Victoire og de gensidige selskaber. GAN's markedsandel i den franske forsikringsbranche andrager ca. 5 %. GAN har en kontrollerende kapitalmajoritet (93 %) i bankkoncernen CIC, som er et net af ti regionale banker med en konsolideret omsætning på over 600 mia. FRF og samlede nettobankindtægter i 1996 på ca. 17 mia. FRF, der indtager femtepladsen på listen over banker, der er medlemmer af den franske banksammenslutning (2). CIC-koncernen, der især er aktiv inden for finansiering af små og mellemstore virksomheder, har ligeledes aktiviteter i ejendomsbranchen via sit datterselskab UIC, der efterfølgende er overført til GAN. 97 % af UIC's kapital kontrolleres i dag af Société Centrale du GAN. Koncernen har også kapitalandele i industrien.

GAN-koncernen har 9 600 ansatte i forsikringsbranchen i Frankrig (heraf 5 150 i administrationen, 2 450 lønnede agenter og 2 000 management agents), 4 100 ansatte i forsikringsbranchen i udlandet, 21 350 ansatte i bankkoncernen CIC og 560 ansatte i UIC.

GAN's aktiviteter omfatter alle former for forsikringsvirksomhed, herunder skadesforsikring (såvel virksomheder som privatpersoner), livsforsikring og kapitalopsparing. De forskellige forsikringsselskaber er samlet i holdingselskabet GAN SA. Distributionsnettet for disse produkter består af mæglere, agenter og selskabet Socapi. Socapi, der er et fælles datterselskab (50/50) under GAN og bankkoncernen CIC, benytter CIC-koncernens banknet til distribution af livsforsikringsprodukterne. Selv om det er særdeles udbredt med en kombination af bank- og forsikringsvirksomhed blandt bank- og forsikringskoncernerne, er GAN stort set den eneste franske forsikringsvirksomhed, der kontrollerer en bankkoncern (3), hvorimod den omvendte situation, hvor banker kontrollerer forsikringsvirksomheder, er meget mere udbredt.

GAN er også virksom i udlandet (navnlig i Det Forenede Kongerige, men også i Italien, Spanien, Portugal, Tyskland, Schweiz, Marokko, USA og Canada), hvor GAN indtjener ca. 25 % af sin omsætning.

GAN's vanskeligheder vedrører både bank- og forsikringsvirksomheden: bankvirksomheden er hårdt ramt af krisen på ejendomsmarkedet og de små og mellemstore virksomheders forringede finansielle situation; skadesforsikringen lider under eftervirkningerne af den aggressive ekspansionsstrategi, der blev indført under konjunkturomslaget på markedet. I 1993 var GAN på grund af dårlige tilgodehavender og aktiver til et beløb af ca. 19 mia. FRF i forbindelse med ejendomsprojekter, som tilhørte bankkoncernen CIC via datterselskabet UIC og det særlige selskab Sofal, nødt til at gribe ind for at fjerne UIC fra CIC's konsolideringsområde, således at koncernen kunne opfylde de lovmæssige forpligtelser på bankområdet. Værdinedskrivningen af disse forpligtelser blev for stor for GAN alene, og det var derfor nødvendigt at oprette to afviklingsselskaber (Parixel og Bâticrédit) for at fjerne disse risici fra balancen. Da GAN-koncernen imidlertid var garant og finansieringskilde for afviklingsselskaberne, blev eventuelle risici i forbindelse med disse selskaber ikke fjernet, men udskudt og fordelt på koncernens forskellige enheder i den forhåbning, at koncernens overskud kunne opveje disse selskabers tab. På grund af utilfredsstillende resultater i forsikringsbranchen kunne GAN ikke opveje underskuddet i ejendomsbranchen, men måtte anmode om støtte hos staten, der i 1995 besluttede at indskyde Elf- og CIC-værdipapirer til et beløb af 2,86 mia. FRF og godkende andre støtteforanstaltninger til ca. 20 mia. FRF i 1997. Statsstøtten gjorde det således muligt for GAN at begrænse det konsoliderede tab til 1,8 mia. FRF i 1995 og 5,7 mia. FRF i 1996.

GAN's vanskeligheder, herunder især bankdatterselskabet UIC's vanskeligheder, skyldes krisen i den franske ejendomssektor, der opstod efter den overdrevne spekulation i slutningen af 80'erne, og som i forskellig grad har påvirket en række finansieringsinstitutter, især offentlige. Således har de finansieringsinstitutter, der red med på den spekulative bølge, de institutter, der var specialiserede i finansiering af fast ejendom, og de institutter, der reagerede for sent på den ændrede markedssituation, lidt meget store tab. Nogle finansieringsinstitutter, især offentlige, som Crédit Lyonnais, Comptoir des Entrepreneurs, Crédit Foncier, Société Marseillaise de Crédit og GAN kunne opnå statsstøtte. Andre, som Suez- og Paribas-koncernerne, har været nødt til at gennemføre drastiske omstruktureringer. Andre, som f.eks. BRED, er blevet hjulpet af andelsbankernes kollektive garantifond. Atter andre, som banken La Hénin og Pallas Stern, er gået konkurs.

Der finder for tiden store omvæltninger sted i den franske forsikringsverden som følge af overgangen til et stadigt mere konkurrencebetonet system efter reformen af forsikringsloven i 1989. Avancerne og rentabiliteten er derfor faldet, fordi der ikke har fundet en passende omstrukturering sted hverken på virksomheds- eller sektorniveau. Fra 1984 til 1994 faldt rentabiliteten af egenkapitalen inden for skadesforsikring fra 14 % til 0,4 % og rentabiliteten inden for livsforsikring fra 18 % til 8,9 %. Der fandt i begyndelsen af 1990'erne et konjunkturomslag sted inden for skadesforsikring, som navnlig berørte »virksomheds«-risikoen, men også »automobil«-risikoen, fordi ulykkestallet og reparationsomkostningerne steg meget kraftigt.

Inden for skadesforsikring betaler GAN nu prisen for en uhensigtsmæssig vækststrategi, der havde til formål at vinde markedsandele for enhver pris, hvilket fik koncernen til at tage for store risici. De gensidige forsikringsselskaber og de private koncerner, som f.eks. AXA, blev forholdsvis mindre berørt, fordi de i højere grad afholdt sig fra ejendomsspekulation og havde indført et mere effektivt kontrolsystem for erstatningsrisikoen.

I nedenstående tabel vises GAN's tab siden 1992 i henhold til oplysningerne fra de franske myndigheder (tabel 1).

>TABELPOSITION>

Den nylige kraftige forværring af GAN's finansielle situation fremgik af analyserapporten om koncernens datterselskaber i ejendomssektoren. Ifølge de franske myndigheder forelagde GAN midt i 1996 sine aktionærer nye prognoser for 1996, der udviste klart forringede resultater og definitivt gjorde det umuligt at forvente en tilbagevenden til ligevægt i 1996. Navnlig forventede GAN et nyt tab på UIC, og resultaterne i forsikringsbranchen var ringere end forventet. På baggrund af den hastighed, hvormed denne forringelse foregik, og de stadig mere foruroligende overslag for resultaterne i 1996 besluttede staten at gøre sin godkendelse af halvårsregnskaberne for 1996 betinget af, at der blev foretaget en komplet analyse af driften i ejendomssektoren før afslutningen af 1996-regnskaberne. Analysen af UIC-datterselskabet og afviklingsselskaberne viste, at der var behov for yderligere ca. 14 mia. FRF, hvilket fik staten til for anden gang at gribe ind og støtte GAN med 20 mia. FRF.

3. VURDERING AF STØTTEINDHOLDET I DE FINANSIELLE FORANSTALTNINGER TIL FORDEL FOR GAN

Som angivet i Kommissionens meddelelse om offentlige virksomheder anvender Kommissionen normalt det såkaldte »markedsøkonomiske investorprincip« i sin vurdering af offentlig støtte (4). Det bestemmes i denne meddelelse, at der er tale om støtte i forbindelse med en transaktion, hvis en tilsvarende privat investor, der arbejder under normale markedsøkonomiske betingelser, ikke ville have givet sig i kast med transaktionen. Hvad angår offentlig deltagelse i en virksomheds selskabskapital, anlægges der det synspunkt, at en privat investor ikke ville have givet sig i kast med en sådan transaktion, og at der derfor foreligger en formodning om støtte, hvis selskabets finansielle situation er sådan, at en genskabelse af et normalt afkast (i form af udbytte eller kapitalgevinst) af den investerede kapital ikke sikres inden for en rimelig frist (5). Hvad angår indrømmelse af offentlige garantier, foreligger der formodning om statsstøtte, hvis der ikke betales for garantien, eller hvis betalingen må betragtes som utilstrækkelig på baggrund af risici, der er særlig høje eller strækker sig over for langt et tidsrum.

De foranstaltninger, der kan indeholde statsstøtte, vedrører først og fremmest kapitalforhøjelsen på 2,86 mia. FRF i 1995 i form af tilførsel af Elf- og CIC-værdipapirer, en transaktion der ikke blev anmeldt, samt de for nyligt anmeldte foranstaltninger til et samlet beløb af 20 mia. FRF.

Den første transaktion til et beløb af 2,86 mia. FRF omfattede en tilførsel fra staten af 5 327 509 aktier i Elf Aquitaine (ca. 2 % af dette selskabs kapital), 2 041 428 aktier i Compagnie Financière de CIC et de l'Union Européenne (ca. 7,13 % af dette selskabs kapital) og 1 125 724 stemmeretcertifikater til Compagnie Financière de CIC et de l'Union Européenne (ca. 7,13 % af dette selskabs stemmerettigheder) mod en forhøjelse af statens andel i GAN på 10 829 505 aktier i Société Centrale du GAN svarende til 18,93 % af dette selskabs aktier efter kapitaltilførslen.

Den anden transaktion, der beløb sig til 20 mia. FRF, omfatter følgende elementer:

a) kapitaltilførsel på 11 mia. FRF til genopretning af UIC's egenkapital efter de registrerede tab i 1996 og til sikring af en egnet finansiel struktur i forsikringsselskaberne i overensstemmelse med lovgivningen, fordelt med 7,1 mia. FRF til UIC og 3,9 mia. FRF til forsikringsselskaberne

b) et tilsagn fra staten om at overtage tab til beløb af ca. 9 mia. FRF, som GAN måtte få i forbindelse med indfrielse af de garantier, der, som led i omstruktureringsplanen, vil blive ydet i forbindelse med lån til det i 1994 oprettede ejendomsafviklingsselskab Bâticrédit Financie et Cie.

3.1. Vurdering af tidligere støtteforanstaltninger

Den 18. september 1996 nåede Kommissionen på baggrund af de foreliggende oplysninger til den konklusion, at kapitalforhøjelsen på 2,86 mia. FRF udgjorde statsstøtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, men at støtten i henhold til artikel 92, stk. 3, litra c), kunne betragtes som forenelig med fællesmarkedet, selv om den ikke var blevet anmeldt.

Analysen af omstruktureringsplanen gjorde det ikke muligt at godtgøre, at transaktionen gav et tilstrækkeligt stort udbytte, så det kunne konkluderes, at staten havde handlet som en privat investor. Ifølge denne business plan skulle GAN have lidt et tab på 1 785 mio. FRF i 1995 og få et overskud på 120 mio. FRF i 1996 og 1 574 mio. FRF i 1997. Selv på grundlag af forudsætningerne i den fremsendte business plan stod det klart, at de fremtidige overskud ikke var tilstrækkelige til at opveje det oprindelige tab og den tabte indtjening i de første år efter investeringen, uanset om de blev opgjort i absolutte tal eller ved beregning af nutidsværdien med en tilfredsstillende intern rente anslået til 12 % (6). For den følgende periodes vedkommende stod det på grundlag af GAN's antagelse om en forrentning på næsten 12 % ligeledes klart, at GAN ikke kunne indtjene yderligere overskud til udligning af de tidligere tab og samtidig give den statslige aktionær et rimeligt afkast. Kommissionen noterede sig ligeledes, at staten var den eneste aktionær i GAN, som deltog i foranstaltningen, idet de øvrige aktionærer (bl.a. børsinvestorer og udlændinge) havde besluttet at afstå derfra.

De franske myndigheder har ikke i forbindelse med proceduren fremsat oplysninger, der kan ændre denne konklusion. Dvs., at den konklusion, som Kommissionen drog på det pågældende tidspunkt, hvorefter kapitalforhøjelsen på 2,86 mia. FRF må betragtes som støtte, fortsat er gyldig.

3.2. Vurdering af nye støtteforanstaltninger

Hvad angår de nye offentlige støtteforanstaltninger til GAN-koncernen, der omfatter en kapitalforhøjelse på ca. 11 mia. FRF og en statsgaranti på ca. 9 mia. FRF har de franske myndigheder fremført, at disse foranstaltninger har vist sig nødvendige efter nyvurderingen af UIC-datterselskabets og afviklingsselskabernes situation, der viste et behov for en hensættelse på ca. 14 mia. FRF, hvilket bringer koncernen - og navnlig visse af dens selskaber - i en situation, der er stærkt uforenelig med de gældende likviditets- og solvenskrav og den lovgivning, koncernen er underlagt.

Disse resultater kan især tilskrives:

- forværringen på ejendomsmarkedet og omkostningerne ved tilpasningsprocessen for aktiverne, idet omkostningerne var betydelig højere end forventet

- en ændring af udsigterne, som førte til en hurtig afhændelse af ejendomsaktiverne, hvis regnskabsmæssige værdi blev nyvurderet på grundlag af handelsværdien under hensyn til det afkast, som aktørerne på markedet krævede

- en ændring af regnskabsmetoden og gennemførelsesbestemmelserne, således at fremtidig »cost of carry« og alle fremtidige honorarer og administrations-, salgs- og afviklingsomkostninger samt diverse omkostninger straks registreres i UIC's regnskaber.

Hensættelsen til UIC som følge af ovennævnte tre elementer andrager 5,4 mia. FRF, hvortil skal lægges underskuddet i regnskabsåret 1996, der beregnet efter den tidligere regnskabsmetode udgør ca. 2,5 mia. FRF, således at UIC netto befandt sig i en negativ situation. Omkostningerne ved afviklingsselskaberne vil antagelig andrage næsten 6 mia. FRF.

I betragtning af denne forværring vil statens indgriben gøre det muligt at nedbringe UIC's og afviklingsselskabets nettoforpligtelser med mere end halvdelen, fra 26,1 mia. FRF i 1995 til 11,4 mia. FRF i 1996, hvoraf 7,7 mia. FRF er klassificeret som dubiøse engagementer, der for 74,7 % vedkommende er dækket af hensættelser. Ejendomsengagementerne er dækket af hensættelser for 69,2 % vedkommende (brutto) og dubiøse engagementer for 73,4 % vedkommende.

Foranstaltningerne indgår i en samlet omstruktureringsplan for GAN, der overholder de forpligtelser, der i forvejen er indgået som led i den genopretningsplan, Kommissionen godkendte ved sin beslutning af 18. september 1996. Hovedformålet med den af regeringen valgte ordning er at gøre en hurtig afhændelse af forsikringsdelen GAN SA, bankkoncernen CIC og UIC mulig.

Flere faktorer lader antyde, at disse foranstaltninger udgør statsstøtte. For det første er foranstaltningerne blevet anmeldt af de franske myndigheder, der har betegnet dem som statsstøtte. For det andet skal det bemærkes, at staten formodentlig handler uden støtte fra de øvrige aktionærer. Endvidere viser den af de franske myndigheder fremlagte omstruktureringsplan, at staten ikke fuldt ud vil kunne få sin investering igen og få et afkast, der svarer til risikoen. Foranstaltningerne må derfor betragtes som statsstøtte.

Kommissionen bemærker ligeledes, at statens omkostninger ved redningsaktionen ville have været mindre, hvis en tilbundsgående analyse som den, der blev gennemført for nylig, var blevet foretaget på et tidligere tidspunkt. Enhver privat investor ville have grebet ind hurtigere og tidligere for at begrænse de ovennævnte risici frem for at vente flere år, således som de franske myndigheder har gjort det. Kursfaldet på GAN-aktierne i de 24 måneder, der gik forud for meddelelsen om den sidste statsstøtte (ca. 280 FRF i begyndelsen af 1995 til ca. 100 FRF ved udgangen af januar 1997), viser tydeligt dette.

De anmeldte støtteforanstaltninger er blevet nødvendige for GAN's overlevelse, fordi den genopretningsplan, der blev udarbejdet i 1995 og styrket i 1996, ikke gav det forventede resultat. Det er nævnt ovenfor, at GAN ifølge denne plan skulle have opnået et overskud på 120 mio. FRF i 1996 og på 1 574 mio. FRF i 1997. Uden statsstøtte ville tabene i 1996 rent faktisk nå op på ca. 15 mia. FRF, hvormed koncernen ville komme i en negativ nettosituation. Statsstøtten vil gøre det muligt for GAN at nedbringe tabene i 1996 til ca. 5,7 mia. FRF. Der er således siden 1992 konstateret tab på ca. 35 mia. FRF, heraf 27 mia. FRF alene i UIC, der er GAN's datterselskab for finansiering af ejendomsbyggeri og ejendomshandel.

De franske myndigheder har forklaret genopretningsplanens manglende resultater med henvisning til de analyserapporter, der blev udarbejdet i 1996 om ejendomsaktiverne, der viste en meget mere alvorlig finansiel situation end de tidligere analyser. Kommissionen mener imidlertid, at planens manglende resultater ligeledes skyldes, at GAN's hovedaktiviteter, herunder især forsikring, har givet dårligere resultater end forventet, således at GAN ikke har haft mulighed for at kompensere for tab og »cost of carry« i ejendomssektoren. Endvidere har udsættelsen af CIC's privatisering klart gjort det endnu vanskeligere at gennemføre den første omstruktureringsplan, idet GAN derved ikke har fået den nødvendige likviditet til at gennemføre omstruktureringen.

I 1996 blev det besluttet at privatisere CIC for at styrke den plan, der var blevet udarbejdet i 1995, og som af forretningsbanken Morgan Stanley var blevet karakteriseret som ambitiøs, da den ikke ville gøre det muligt at løse de koncerninterne finansieringsproblemer. Udsættelsen af CIC's privatisering, der er en overtrædelse af Kommissionens beslutning, er meget alvorlig, da beslutningen ikke blev truffet af tvingende tekniske grunde, men ifølge de franske myndigheder på grund af politisk modstand, skønt der allerede var afgivet et fast tilbud, der var blevet accepteret af den franske privatiseringskommission.

Da den manglende gennemførelse af den første genopretningsplan ikke skyldes eksterne faktorer, men bl.a. en nedskrivning af ejendomsaktiverne, dårligere resultater end forventet for GAN-koncernens hovedaktiviteter samt den manglende privatisering af CIC, må det konstateres, at analysen af årsagerne til GAN-koncernens problemer ikke har været grundig nok og ikke er blevet gennemført i tide. Da staten ikke har optrådt som en privat investor i en markedsøkonomi, må støtten til GAN derfor betragtes som statsstøtte.

Når man skal vurdere støttens størrelse, skal der først tages højde for det forhold, at formålet med kapitalforhøjelsen er at dække tab og opfylde de egenkapitalkrav, der stilles til bank- og forsikringsvirksomhed. Dvs. at hele kapitalforhøjelsen på 11 mia. FRF må betragtes som statsstøtte.

For garantiens vedkommende er problemet at vurdere, hvilken støtte der er indeholdt deri, idet tallet 9 mia. FRF kun er et skøn over de omkostninger, som staten vil skulle bære. I princippet vil skønnet på 9 mia. FRF, der fremgår af de nyligt foretagne analyser, ikke blive overskredet, da den metode, der er anvendt til vurderingen af garantibeløbet, tager udgangspunkt i en hurtig afhændelse af aktiverne og inddragelse af alle andre omkostninger, herunder »cost of carry«. Da aktivmassen er meget stor og kompleks, er det imidlertid nødvendigt at være særdeles forsigtig, så meget mere som de analyser, der hidtil er foretaget, konstant har undervurderet det faktiske behov for hensættelser. En sådan forsigtighed er nødvendig på grund af de mange aktiver, der potentielt falder uden for garantidækningen; selv om hensættelsessatsen for aktiverne er steget til 77,5 % i 1996, kunne afviklingsselskaberne pr. 31. marts 1997 opvise 3,6 mia. FRF uden hensættelser. Forsigtigheden kan også begrundes med den kraftige regnskabsmæssige nedskrivning af aktiver, som andre institutter for nylig har placeret på markedet, i forhold til det af GAN planlagte, samt det faktum at en længere frist for salget af aktiver end forventet kan medføre ekstra »cost of carry«. Der skal i den forbindelse mindes om, at der ifølge planen skal ske en fuldstændig afhændelse af aktiverne over en periode på højst to år, og at der indtil denne dato er foretaget henlæggelser for »cost of carry«. En yderligere afhændelsesfrist kan blive meget dyr, da »cost of carry« netto i 1996 beløb sig til 1,4 mia. FRF. Endvidere kan det blive vanskeligt at finde potentielle aftagere af visse goder; i den henseende er der foretaget en engangshensættelse på 500 mio. FRF, men dette er ikke blevet bekræftet af konsulentfirmaet KPMG, der mente, at det for et sådant skøns vedkommende var nødvendigt med en mere tilbundsgående analyse.

I forbindelse med proceduren har det ligeledes vist sig, at statens tilsagn over for GAN ligeledes dækker UIC's eventuelle fremtidige behov for egenkapital for at kunne overholde tilsynsreglerne. De nærmere forhold omkring statens støtte i den henseende er endnu ikke blevet præciseret og er udsat. På basis af de oplysninger de franske myndigheder har fremsendt, mener Kommissionen ikke, at en sådan støtte nødvendigvis øger nettostatsstøtten til GAN, men at det omvendt kræver en forsigtig tilgang.

Konkluderende mener Kommissionen, at gennemsnitsværdien af statens engagementer over for GAN kan vurderes til 9 mia. FRF, men at der fortsat er mange usikkerhedsmomenter, således at der må regnes med en udsvingsmargen på ± 10 % for dette skøn. Kommissionen fastsætter derfor den maksimale statsstøtte i forbindelse med statens engagementer over for GAN til 9,9 mia. FRF.

3.3. Omkostninger i forbindelse med alternative løsninger

Før der foretages en detaljeret gennemgang af GAN's omstruktureringsplan for at vurdere de omhandlede støtteforanstaltningers forenelighed i forhold til virksomhedens mulighed for igen at blive rentabel, er det nødvendigt at se på omkostningerne i forbindelse med statens indgriben i forhold til andre løsninger. Dette spørgsmål har to facetter. For det første skal det vurderes, om den løsning, staten har valgt, absolut og i forhold til alle andre mulige løsninger, herunder også ikke-indgriben, er den billigste, hvilket i givet fald kunne føre til den konklusion, at staten har handlet som en privat investor. For det andet skal det undersøges, om den valgte løsning er den billigste i forhold til enhver anden genopretning, så det kan vurderes, om støtten er begrænset til det, der er absolut nødvendigt for omstruktureringen. Den første facet vedrører støtteaspektet i transaktionen, den anden foreneligheden med fællesmarkedet.

De franske myndigheder har anmeldt foranstaltningerne som statsstøtte, men de har samtidig anført, at der ikke nødvendigvis er tale om den mindst omkostningstunge løsning for staten. Det er derfor her nødvendigt at undersøge den første facet af spørgsmålet vedrørende omkostningerne for alternative løsninger. Den anden facet vil blive analyseret i forbindelse med foreneligheden med fællesmarkedet.

Ifølge de franske myndigheder ville alternativet enten være en sanering af GAN-koncernens finansielle strukturer, hvilket gør den annoncerede rekapitalisering og garanti aktuel og muliggør en hurtig afhændelse, eller en fortsættelse af den nuværende proces, der uvægerligt vil føre til en bekostelig likvidation for staten, der vil skulle bære alle omkostningerne. Man kan ikke tænke sig en likvidation af UIC, idet det ville påvirke resten af koncernen og medføre meget højere finansielle og sociale omkostninger end omkostningerne i forbindelse med omstruktureringsplanen, og staten ville være nødt til at bære disse omkostninger. De franske myndigheder har fremført, at UIC er finansieret i størrelsesordenen 23 mia. FRF, heraf 1,5 mia. FRF i form af indlån, 15 mia. FRF er finansieret på markederne og 6,25 mia. FRF i CIC. GAN ville som referenceaktionær i UIC ifølge artikel 52 i den franske banklov være forpligtet til at give UIC den nødvendige støtte, endda ud over GAN's kapitaldeltagelse i UIC. GAN ville derfor skulle tage hele UIC's tab, der vurderes til 12 mia. FRF, hvoraf 6,5 mia. FRF i form af utilstrækkelige aktiver, 4,2 mia. FRF i form af yderligere nedskrivninger og 1,3 mia. FRF i form af bøder for fremskyndet gældsinddrivelse. En sådan udvikling ville have ført til insolvens for GAN.

Som følge af GAN's insolvens skulle CIC ifølge de franske myndigheder foretage hensættelser for alle sine tilgodehavender i GAN-koncernen, der beløber sig til 12,5 mia. FRF. I øvrigt kunne CIC af UIC's øvrige kreditorer og af domstolene blive betragtet som havende ydet en urimelig støtte til selskabet. Det kunne have ført til likvidation af CIC, hvilket i betragtning af de betydelige indlån (over 287 mia. FRF ved udgangen af 1996) og interbank-refinansieringslinjerne (193 mia. FRF) kunne have medført en chokbølge på det franske kapitalmarked. Under de omstændigheder ville staten, der er hovedaktionær for UIC's referenceaktionær, formodentlig af den franske nationalbankdirektør være blevet opfordret til at opfylde sine aktionærforpligtelser efter bestemmelserne i artikel 52 i den franske banklov.

Staten kan i øvrigt ikke sidde en sådan opfordring overhørig, idet den vil kunne gøres ansvarlig i medfør af bestemmelserne i to tekster, der hyppigt af domstolene fortolkes udvidende, nemlig artikel 180 i den franske konkurslov, der giver mulighed for at dømme virksomhedsledere de jura eller de facto, der har begået en ledelsesfejl, til helt eller delvist at hæfte for selskabets gæld, og artikel 1382 i civillovbogen, der giver mulighed for at drage en person til ansvar, der ved at handle fejlagtig har gjort skade på en anden person. Staten ville derfor formodentlig være tvunget til at udrede hele UIC's udækkede gæld, dvs. 12 mia. FRF i stedet for 7 mia. FRF i tilfælde af rekapitalisering.

En eventuel »mindelig« likvidation ville ifølge de franske myndigheder ikke have medført færre omkostninger end den valgte løsning. Faktisk ville en eventuel likvidation efter rekapitalisering ifølge forretningsbanken Lazard have medført ekstraomkostninger i størrelsesordenen 2,6 mia. FRF.

Kommissionen er kun delvis enig med de franske myndigheder. For det første understreger Kommissionen som allerede nævnt i punkt 3.2, at statens omkostninger i forbindelse med saneringen ville have været mindre, hvis der på et tidligere tidspunkt var foretaget en tilbundsgående analyse, f.eks. som den for nyligt gennemførte. En privat investor ville normalt have grebet ind meget før og ville bl.a. have krævet en mindre risikobetonet forvaltning af finansieringerne og aktiviteterne og ikke have satset på en hensynsløs erobring af kunder og stærkt spekulative investeringer. Staten har ved sin passive holdning selv fremkaldt det støttebehov, der nu har givet anledning til den omhandlede støtte.

Som det fremgik af Morgan Stanley-rapporten fra slutningen af 1995, gav den koncerninterne finansiering af afviklingsselskaberne, der ganske vist var regnskabsmæssig holdbar, stort set intet spillerum til GAN, hvis de opnåede resultater skulle vise sig ringere end forventet. Ifølge planen fra 1995, der blev revideret i 1996, burde en forbedring af koncernens likvide situation være sket ved afhændelse af majoriteten i CIC. Det ville efterfølgende have gjort det muligt at løse op for de kapital-, finansierings- og garantibindinger, der lammer koncernen. Udsættelsen af CIC's privatisering var stærkt medvirkende til beslutningen om statslig indgriben i 1997.

For at vurdere, om de statslige foranstaltninger udgør støtte, skal der sondres mellem de omkostninger, staten skal bære som aktionær, og de omkostninger staten eventuelt ville skulle bære af andre grunde, bl.a. som ansvarlig for den monetære og finansielle stabilitet. Kommissionen og EF-Domstolen har allerede fastslået, at staten som aktionær kun kan gøres ansvarlig for den del af likvidationsgælden, der svarer til statens kapitalindskud i virksomheden, da en udvidelse af ansvaret ville føre til en sammenblanding af statens rolle som aktionær og dens rolle som garant for den monetære og finansielle stabilitet (7). Det er udelukkende de omkostninger, staten har som aktionær, der er relevante for en sammenligning af omkostningerne i forbindelse med den valgte løsning og omkostningerne i forbindelse med alternative løsninger, idet et eventuelt støtteelement afhænger af statens praksis i forhold til en privat investors praksis. I den henseende er det klart, at der i sammenligningen heller ikke bør indgå irrelevante omkostninger, som f.eks. sociale omkostninger og skatteomkostninger, da der er tale om omkostninger, virksomheden eller aktionærerne i en normal situation typisk ville skulle dække med egne ressourcer, og for hvilke aktionærerne i en likvidationssituation ikke hæfter ud over den kapital og de garantier, de har tegnet (8). De franske myndigheder har i øvrigt ikke påvist, at staten som aktionær kan sammenlignes med en de jura eller de facto virksomhedsleder, eller at den har begået ledelsesfejl, eller at den har handlet fejlagtigt til skade for tredjemand. De franske myndigheder har heller ikke påvist, at de finansielle følger af en eventuel erstatningspligt på grund af ledelsesfejl eller culpøs adfærd ville blive fastsat til det af de franske myndigheder nævnte beløb. Selv om disse forhold skulle blive belyst, vil det ikke give den franske stat mulighed for at unddrage sig anvendelse af EF-traktatens artikel 92 uden at bringe sig i modstrid med det retsprincip, ifølge hvilket man ikke kan basere sin argumentation på egne fejl.

For det tredje er GAN's ansvar over for UIC efter artikel 52 i bankloven ikke påvist. Artikel 52 indeholder en opfordring og ikke en forpligtelse (9). En sådan formodet forpligtelse til at hæfte for hele gælden kunne faktisk betragtes som en krænkelse af princippet om, at aktionærers ansvar er begrænset til den kapital, de indskyder i et aktieselskab. Hvis et sådant princip var gyldigt, ville det i øvrigt ud fra et konkurrenceretligt synspunkt skabe forskelsbehandling mellem private og offentlige banker, idet en privat investor ikke har adgang til de samme ubegrænsede ressourcer som staten.

Når referenceaktionærerne i andre tilfælde har besluttet at yde støtte, har de enten gjort det for at sikre deres interesser i andre aktiviteter eller for at undgå mere alvorlige retlige konsekvenser. Men de to tilfælde er ikke relevante i det konkrete tilfælde. I det første tilfælde fordi den vurderede statslige indgriben omfatter hele koncernen og overstiger en skønnet værdi af de aktier, som staten har i holdingselskabet, Société Centrale du GAN, efter statslig indgriben. I det andet tilfælde fordi der i givet fald ville være tale om en omkostning, der stammer fra fejl, staten som aktionær selv har begået.

Den statslige indgriben kan derfor ikke sidestilles med en privat investors og udgør følgelig statsstøtte.

4. FORVRIDNING AF SAMHANDELEN MELLEM MEDLEMSSTATERNE

Liberaliseringen af de finansielle tjenesteydelser og integreringen af de finansielle markeder gør samhandelen inden for EF stadig mere følsom over for konkurrencefordrejning. Denne tendens forstærkes i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union. Med indførelsen af en fælles valuta vil samhandelen i EF kunne forløbe risikofrit og uden valutakursomkostninger. Selv om de finansielle virksomheder og forsikringsvirksomhederne principielt kan udøve deres virksomhed uden grænser, møder de hindringer for deres ekspansion i udlandet. Disse hindringer hænger ofte sammen med en beskyttelse af indenlandske virksomheder mod konkurrencens virkninger, og denne beskyttelse gør det mindre attraktivt for udenlandske konkurrenter at trænge ind på markedet. En støtte, der har til formål at gøre det muligt for finansielle virksomheder og forsikringsvirksomheder at overleve, selv om de er mindre rentable og dårligere i stand til at klare konkurrencen, som det er tilfældet for støtten til GAN, kan derfor forvride konkurrencen på fællesskabsplan, fordi den gør det vanskeligere for udenlandske finansielle virksomheder og forsikringsvirksomheder at vinde indpas på de nationale markeder.

Uden den pågældende støtte ville det sandsynligvis have været nødvendigt at afvikle GAN eller at sælge virksomheden til en anden og mere solid institution. I en sådan situation ville det have været muligt for en udenlandsk konkurrent, der ønskede at vinde indpas på det franske marked eller forstærke sin kommercielle tilstedeværelse i Frankrig, at købe virksomheden eller dens aktiviteter. En sådan udvikling kunne let have ført til en spredning af GAN's aktiver og markedsandele på en række potentielle købere. Det skal bemærkes, at den nuværende plan ikke nævner individuel afhændelse af GAN's franske og udenlandske datterselskaber, men en opdeling af koncernen i tre poler, der fortsat skal hænge sammen finansielt.

Desuden er det næsten sikkert, at en støtte til en international virksomhed som GAN, der leverer bank- og forsikringsprodukter til virksomheder, som er i indbyrdes konkurrence på de internationale markeder, og som tilbyder finansielle tjenesteydelser i konkurrence med andre europæiske finansielle virksomheder, samtidig med at den øger sin aktivitet i udlandet via sit net af agenturer uden for Frankrig, vil påvirke samhandelen inden for EF. Navnlig gør støtten det muligt for GAN at omstrukturere en række af sine datterselskaber i udlandet, bl.a. i Det Forenede Kongerige, Italien og Spanien, der konkurrerer med andre finansielle virksomheder i EU.

Det skal bemærkes, at GAN's forsikringsvirksomhed i udlandet i 1995 nåede op på en samlet omsætning på 14,6 mia. FRF, hvilket er ca. 30 % af GAN's samlede omsætning i forsikringsbranchen. Fællesskabsandelen i GAN's konsoliderede internationale omsætning i forsikringsbranchen udgjorde ca. 78 %, hvilket svarer til over 11 mia. FRF.

Det må derfor konkluderes, at den pågældende offentlige indgriben er omfattet af EF-traktatens artikel 92, stk. 1, da den udgør statsstøtte, der forvrider konkurrencen i et omfang, der kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

5. UNDERSØGELSE AF STØTTENS FORENELIGHED MED FÆLLESMARKEDET

Efter at have fastlagt, at der er tale om statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 1, skal Kommissionen undersøge, om støtten kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 92, stk. 2 og 3.

Det skal i den foreliggende sag indledningsvis slås fast, at der hverken er tale om støtte af social karakter til enkelte forbrugere eller om støtte, der kan (og ydes med henblik på at) fremme udviklingen af visse franske regioner. Der er heller ikke tale om støtte, hvis formål er at råde bod på en alvorlig økonomisk forstyrrelse, eftersom støtten tager sigte på at råde bod på vanskeligheder for én enkelt modtager, nemlig GAN, og ikke for alle virksomheder i sektoren. Den ydede støtte kan derfor heller ikke betragtes som værende af fælleseuropæisk interesse. Det er således alene undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra c), der kan komme på tale. Det hedder i denne artikel, at Kommissionen kan godkende »støtte til fremme af udvikling af erhvervsgrene . . . når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse«.

Sådanne foranstaltningers forenelighed med fællesmarkedet skal vurderes ved anvendelse af de særlige regler for rednings- og omstruktureringsstøtte (10). Kommissionen mener, at omstruktureringsstøtte kan bidrage til at udvikle visse erhvervsgrene uden at påvirke samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, hvis nedenstående betingelser er opfyldt:

1) fuldstændig gennemførelse af en omstruktureringsplan baseret på realistiske prognoser, der gør det muligt inden for en rimelig frist at genskabe den minimale rentabilitet, der er nødvendig for virksomheden, og dermed at sikre dens levedygtighed på lang sigt

2) tilstrækkelige modydelser til, at støttens konkurrenceforvridende virkninger opvejes, så det kan konkluderes, at den ikke strider mod de fælles interesser

3) et rimeligt forhold mellem støtten og de tilstræbte mål og begrænsning af støtten til det absolut nødvendige for gennemførelsen af omstruktureringen, således at det sikres, at virksomheden selv i videst muligt omfang står for genopretningen

4) fuldstændig gennemførelse af omstruktureringsplanen og opfyldelse af alle forpligtelserne i Kommissionens endelige beslutning

5) indførelse af et system til kontrol med opfyldelse af ovennævnte betingelser.

For at vurdere, om ovennævnte betingelser er opfyldt og bestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), er overholdt, skal der ligeledes i denne sag tages højde for den finansielle sektors særlige følsomhed over for de vanskeligheder, en bank- og forsikringsvirksomhed som GAN måtte have.

I medfør af rammebestemmelserne for omstruktureringsstøtte må en sådan støtte normalt kun ydes én gang. Da de omhandlede støtteforanstaltninger kommer oven i de foranstaltninger, der blev godkendt i 1996, og da der er tale om meget store støttebeløb, der kan have konkurrencefordrejende følger, skal gennemgangen af de ovennævnte betingelser være meget grundig og detaljeret.

Sådanne principper gælder for alle støtteforanstaltninger til fordel for GAN. Selv om Kommissionen den 18. september 1996 godkendte den i 1995 besluttede kapitalforhøjelse på 2,86 mia. FRF, skal det efterprøves, om vurderingen blev foretaget på basis af fejlagtige eller unøjagtige oplysninger.

Kommissionen bemærker sig, at forværringen af GAN's situation ifølge de franske myndigheder allerede kunne forudses i midten af 1996, og at denne udvikling samt beslutningen om at foretage en særlig analyse af ejendomsområdet ikke blev meddelt Kommissionen, før den traf beslutning om at godkende støtten på 2,86 mia. FRF i september 1996. Kommissionen bemærker, at de franske myndigheder i forbindelse med de samtaler, der fandt sted mellem repræsentanter for Kommissionen og de franske myndigheder i 1996, blandt andet for at diskutere den rapport, der i 1995 var blevet udarbejdet af Morgan Stanley, flere gange over for Kommissionen nævnte, at koncernens situation ville blive stærkt forbedret, samtidig med at de anmodede GAN om at foretage en særlig analyse af ejendomsaktiviteterne for at vurdere et eventuelt behov for yderligere hensættelser, og samtidig med at de vidste at resultaterne for forsikringsvirksomheden lå under prognoserne. De franske myndigheder har i den henseende gjort gældende, at finansministeriets beslutning om at kræve en særlig analyse af ejendomsaktiviteterne blev truffet efter, at Kommissionen havde truffet sin beslutning. Det er imidlertid klart, at GAN havde informeret finansministeriet om den forværrede situation noget før, Kommissionen traf sin beslutning. Kommissionen har derfor grund til at antage, at de franske myndigheder ikke har fremlagt alle de nødvendige oplysninger, særlig ikke ovennævnte, der kunne have fået Kommissionen til at træffe en anden beslutning end den, der blev truffet i september 1996.

De forhold, som Kommissionen har kendskab til, viser, at de oplysninger, der dengang blev fremsendt, var ufuldstændige, blandt andet hvad angår situationen for UIC og afviklingsselskaberne, og at de således ikke var tilstrækkelige til, at Kommissionen kunne vurdere koncernens levedygtighed på tilfredsstillende vis, og at den nye statslige indgriben delvis skyldes, at genopretningsplanen fra 1996 ikke er blevet fuldt gennemført, blandt andet hvad angår afhændelsen af CIC, der skulle have givet GAN betydelige finansielle ressourcer til genopretningen.

Kommissionen mener derfor, det er nødvendigt at ophæve den tidligere beslutning om godkendelse af kapitalforhøjelsen på 2,86 mia. FRF. Denne støtte vil blive gennemgået på ny i forbindelse med nærværende procedure på basis af alle de oplysninger, der i dag er disponible. Det forhold, at omstruktureringsplanen ikke er blevet gennemført, og at det for at sikre GAN's overlevelse er blevet nødvendig med en ny støtte, der er syv gange større end den først ydede støtte, gør det endnu mere vigtigt igen at vurdere den første støttes forenelighed med fællesmarkedet inden for rammerne af denne procedure. Både den tidligere støttes og den nye støttes forenelighed med fællesmarkedet behandles nedenfor sammen.

5.1. Gennemgang af omstruktureringsplanen og levedygtigheden

For at foretage en grundig analyse af de dokumenter, de franske myndigheder har fremsendt vedrørende GAN-koncernens situation, omstruktureringsplanen og koncernens levedygtighed, har Kommissionen ladet sig rådgive af en førsteklasses international forretningsbank. Nedenstående analyse er således udarbejdet med teknisk bistand fra denne forretningsbank inden for dette meget komplekse aktivitetsområde.

For at efterprøve om den foreslåede omstruktureringsplan løser virksomhedens problemer, fjerner de årsager, der har ført til insolvens, på ny sikrer rentabilitet og fjerner behovet for fremtidig statsstøtte, er det nødvendigt først og fremmest at påvise grundene til GAN's problemer. Hvis ikke disse årsager kendes, er det ikke muligt at nå frem til egnede og varige løsninger.

Som nævnt ovenfor tager statsstøtten til GAN udgangspunkt i forskellige faktorer: en overdreven og ukontrolleret følsomhed i ejendomssektoren, en uforsigtig ekspansionspolitik på skadesforsikringsområdet og aktionærens ineffektive kontrolsystem (. . .) (11*). Sagt med andre ord har kontrollen med koncernens ledelse, der udgøres af de regler og institutioner, der er relevante for en virksomheds finansiering og kontrol (»corporate governance«), vist sig uegnede.

Da GAN har reageret sent på det konjunkturmæssige omsving og de deraf følgende vanskeligheder (på ejendomsmarkedet har der siden 1990 været tale om faldende huslejer og priser), og i betragtning af den langsomme genopretningsproces (GAN har brugt fire år, fra 1993 til 1997, til definitivt at løse problemerne i ejendomssektoren), er det klart, at den meget store støtte i 1997 også er en følge af den tillid, som GAN's bestyrelse har haft til staten som aktionær, idet staten efter bestyrelsens mening under alle omstændigheder ville være nødt til at dække fortidens fejl, hvilket fremgår af de franske myndigheders argumentation i forbindelse med omkostningerne for alternative løsninger. GAN var ganske vist ikke den eneste koncern, der førte en meget spekulativ politik, andre offentlige finansieringsinstitutter, som f.eks. Crédit Lyonnais eller private, som f.eks. Suez eller Banque Pallas, fulgte også markedet, men kun de offentlige institutter har kunnet regne med statsstøtte, medens de private finansieringsinstitutter på grund af markedssituationen har været nødt til at foretage meget drastiske omstruktureringer eller gå konkurs. Der er grund til at antage, at hvis GAN ikke havde haft statens indirekte eller direkte støtte, ville man ikke have ført en så risikobetonet politik - man ville under alle omstændigheder have iværksat en genopretningsplan tidligere og med mere overbevisning.

En sådan statslig støtte, der i sidste instans er en »livsforsikring« for skrantende finansieringsinstitutter, som det blev bemærket i rapport nr. 52 fra det franske senat (12), beskytter samtidig kreditorerne. Men en sådan beskyttelse giver ikke kreditorerne noget incitament til at kontrollere debitorernes praksis, idet institutterne ikke længere er underlagt en markedsstyret kontrol og sanktioner. En sådan beskyttelse er både ubegrundet og overdreven og kan »tilskynde til en uforsvarlig ledelse af kreditinstitutterne« som nævnt i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF (13) om indskudsgarantiordninger. Beviset herpå er, at UIC fortsat finansieres via markederne for 15 mia. FRF trods den katastrofale situation. Støtten fra aktionæren, der igen har betydet støtte fra markederne, har forsinket den nødvendige genopretning og betydet større statsstøtte. Kommissionen kan derfor i overensstemmelse med Rådets og Europa-Parlamentets erklæringer fuldt ud tilslutte sig det argument, der gælder i videnskabelige kredse, og som kan iagttages i forbindelse med bankkriser i en række lande, hvorefter »moral hazard« skulle ligge til grund for GAN's krise.

Det er oplagt, at en varig løsning for GAN nødvendigvis indebærer en reform af den overordnede kontrol med koncernens og datterselskabernes ledelse (»corporate governance«) og en løsning på problemet vedrørende »moral hazard«. Man kan tænke sig flere løsninger i den henseende. Den løsning, de franske myndigheder foreslår, går ud på at knytte de to aktivitetspoler, nemlig bank- og forsikringsvirksomhed, til uafhængige partner, der er direkte underkastet markedskræfterne. Kommissionen finder denne løsning egnet, idet den gør det muligt at indføre et mere effektivt kontrolsystem baseret på en ikke-konkurrenceforvridende foranstaltning.

I tabellen nedenfor sammenlignes den tidligere og den nye business plan og udviklingen i resultaterne og i GAN's egenkapitalforrentning fra 1995 til 1998, således som fremlagt af de franske myndigheder i 1996 og 1997 (tabel 2):

>TABELPOSITION>

Den fremlagte business plan tager først og fremmest udgangspunkt i de omstruktureringsforanstaltninger, der har været i gang i nogle år, og som allerede i dag begynder at give resultat. Det drejer sig især om en sanering af skadesforsikringsområdet, der har muliggjort en betragtelig indsnævring af forskellen mellem GAN og konkurrenterne. Hertil skal føjes andre foranstaltninger til nedbringelse af driftsomkostningerne, som f.eks. en personalereduktion på 1 000 stillinger (670 i forsikringssektoren og 330 i banksektoren) i 1995. I 1996 blev personalereduktionen fortsat - ca. 400 stillinger i forsikringssektoren og 300 i banksektoren. GAN har ligeledes afhændet en række datterselskaber og opgivet visse ikke-strategiske aktiviteter (CFJPE, CTR, SCOR, GAN Belgium, HNL osv.).

Den nye business plan, der blev fremlagt i foråret 1997, indeholder yderligere foranstaltninger. Der er blandt andet tale om en omorganisering af koncernen i tre særskilte poler under Société Centrale du GAN, der er koncernens holdingselskab: en forsikringspol under holdingselskabet GAN SA, en bankpol repræsenteret af CIC-koncernen og en pol i ejendomssektoren, der består af UIC og de to afviklingsselskaber Parixel og Bâticrédit. Den nye franske regering har for nylig bekræftet disse foranstaltninger og indholdet i den plan, der blev fremlagt i april 1997.

Der er fremsendt en række oplysninger til Kommissionen, blandt andet konklusionerne fra Arthur Andersens analyserapporter og kontrolundersøgelsen udført af KPMG, diverse dokumenter affattet af uafhængige eksperter i forhold til GAN og finansministeriet (bl.a. et notat udarbejdet af SBC Warburg om omstruktureringsplanen, to notater udarbejdet af henholdsvis JP Morgan og Goldman Sachs om levedygtigheden for CIC og GAN's forsikringsaktiviteter og et notat fra Lazard-banken om UIC) samt korrespondance mellem UIC og bankkommissionen og mellem forsikringskontrolkommissionen og GAN.

På forsikringsområdet er det planlagt, at GAN trækker sig ud af kreditforsikringsvirksomhed (afhændelse af Sacren) og forsikringsmæglingsvirksomhed; driftsomkostningerne skulle falde takket være gennemførelsen af en jobtilpasningsplan, der skulle give besparelser på 400 mio. FRF i løbet af et helt år (- 153 mio. FRF i driftsudgifter, - 105 mio. FRF i produktionsomkostninger og - 142 mio. FRF i personaleomkostninger). På produktionssiden vil der mellem 1997 og 1998 blive nedlagt [. . .] stillinger, dvs. [. . .] i forhold til antal ansatte pr. 31. januar 1996. Personaleomkostningerne vil falde på grund af reduktionen på 431 stillinger over et år, dvs. ca. - 8 % af det berørte personale. GAN SA har hensat 100 mio. FRF til at dække omkostningerne i forbindelse med jobtilpasningsplanen. Personalet i lokalkontorerne vil ligeledes blive beskåret.

For at løse problemet vedrørende den koncerninterne finansiering skal der ifølge den omstruktureringsplan, som de franske myndigheder har fremlagt, foregå en - formodentlig adskilt - afhændelse af forsikringsaktiviteterne (GAN SA), af bankaktiviteterne (CIC) og af ejendomsfinansieringen (UIC). De ejendomsaktiver (fordringer og ejendomme), der er overført til de to afviklingsselskaber (Bâticrédit og Parixel), vil blive administreret med henblik på afvikling af GAN-koncernens holdingselskab (GAN SC), der forbliver statsejet, men hvis aktiviteter vil aftage, efterhånden som afhændelserne sker. Da GAN-koncernen er særdeles kompleks, og da de konsoliderede regnskaber ikke gør det muligt at foretage en egnet analyse af koncernens levedygtighed, må en sådan analyse foretages for hver hovedaktivitet.

5.1.1. De to afviklingsselskaber

De to afviklingsselskaber volder ikke problemer hvad angår levedygtighed, da de administreres med henblik på likvidation. Problemet vedrørende støttens omfang er allerede behandlet i punkt 3. Modydelserne skal vurderes for de selskaber, der har overført dubiøse engagementer til afviklingsselskaberne. Det er imidlertid vigtigt, at forvaltningen af afviklingsselskabernes aktiver er gennemsigtig, og at afhændelserne sker hurtigt. Kommissionen finder det ligeledes nødvendigt med en klar adskillelse af afviklingsselskaberne og GAN's bank- og forsikringsvirksomheder. Det bør f.eks. være således, at CIC og GAN SA lige indtil datoen for afhændelsen udelukkes fra at opkøbe aktiver i afviklingsselskaberne.

Kommissionen har bemærket sig, at de franske myndigheder har forpligtet sig til at fortsætte den igangværende afhændelse af Bâticrédit- og Parixel-aktiverne, der i alt væsentligt skulle være afsluttet ved udgangen af 1998, uden at CIC og GAN har mulighed for at opkøbe disse aktiver inden afhændelsen.

5.1.2. Den særlige ejendomsfinansieringsbank UIC

De franske myndigheder ønsker at holde denne ejendomsfinansieringsbank i live, indtil den sælges til en potentiel køber, der kunne være interesseret i at overtage dens goodwill og/eller kapitalmajoriteten i leasing-datterselskabet UIS. Som de franske myndigheder har nævnt, er der imidlertid en række problemer vedrørende bankens levedygtighed, der skal løses.

De franske myndigheder har bekræftet, at de alvorligt havde overvejet at likvidere UIC på grund af bankens alvorlige tilstand, men at man alligevel var gået bort fra den løsning på grund af de høje omkostninger i forhold til den valgte løsning, blandt andet på grund af de kædereaktioner, det ville have haft for de andre enheder i koncernen (først og fremmest CIC, der har bidraget med en finansiering på 6 mia. FRF) og for markedet (refinansiering på 15 mia. FRF). En kontrolleret likvidation fordelt over fem år ville være en mulighed, der dog ifølge forretningsbanken Lazard ville være dyrere end den valgte løsning, nemlig ca. 2,6 mia. FRF dyrere end rekapitaliseringsløsningen (der beløber sig til 7,1 mia. FRF).

Rekapitaliseringen skal lægges til de omstruktureringsforanstaltninger, der teoretisk skulle gøre UIC interessant for en køber. Blandt andet er der ved at blive gennemført en social plan, der inden for det næste år skal nedbringe personalet til halvdelen, nemlig 280 ansatte. Planen indebærer en reduktion af generalomkostningerne fra 361 til 222 mio. FRF. Ved et normalt aktivitetsniveau skulle de nye bankaktiviteter beløbe sig til ca. 1,6 mia. FRF pr. år. De dårlige ejendomsaktiver skulle være afhændet inden for en frist på to år, og de dubiøse engagementer halveret. De franske myndigheder erkender dog, at afhændelsen af disse aktiver er meget usikker både hvad angår tidspunkt og værdi. Der kan i forbindelse med inddrivelse og salg blive tale om yderligere tab.

Der er fremlagt to scenarier, nemlig business plan fra UIC's ledelse og den [. . .] reviderede plan, der tager udgangspunkt i mere pessimistiske hypoteser.

>TABELPOSITION>

En analyse af de oplysninger, de franske myndigheder har fremsendt, giver anledning til følgende kommentarer. For det første skal det nævnes, at selv om hensættelsesgraden er steget til 71 % i 1996, hvilket teoretisk er et tilstrækkeligt niveau, har UIC i sin portefølje stadig aktiver til et beløb af 7 mia. FRF, der er knyttet til ejendomssektoren, og som kan blive udsat for voldsomme prisudsving. Det nævnes i analyserapporten, at det kan blive nødvendigt med yderligere hensættelser, hvis prisen for afhændelsen af aktiverne skulle blive lavere end forventet, eller hvis afhændelserne forsinkes. Det skal i den forbindelse bemærkes, at en forsinkelse på tre måneder for afhændelsesprogrammet med et kursfald på ca. 15 % af salgsprisen vil medføre et tab på 400 mio. FRF. Ifølge konsulentfirmaet KPMG, der har gennemgået Arthur Andersens analyse, bør store risici vurderes mere præcist, således at der er sikkerhed for tilstrækkelige hensættelser (insolvens for deltagere i SNC og SCI, krav om passivudfyldning, kursrisiko på grund af aktiv/passiv-ubalance).

Mere generelt forholder det sig sådan, at når forholdet mellem dubiøse engagementer og de samlede engagementer for et givet kreditinstitut ligger på omkring 80 %, er der grund til at tvivle på instituttets evne til at udføre sin nøglevirksomhed og på dets eksistensberettigelse overhovedet. Når der er tale om et sådant forhold, er det ikke blot en ændret konjunktursituation eller overdrevne risici eller dårlige engagementer, der ligger til grund for kreditinstituttets vanskelige situation, men hele processen i forbindelse med udvælgelse og kontrol af risici der er for ringe. For bedre at forstå dette aspekt skal der mindes om, at næsten halvdelen af UIC's samlede engagementer allerede var blevet overført til de to afviklingsselskaber. Hvis man også tager højde for disse engagementer, må man karakterisere næsten alle UIC's engagementer som dubiøse. Sagt med andre ord har nye skøn over UIC's engagementer, der ikke var blevet overført, vist, at disse ikke var bedre end de engagementer, der er blevet overført til de to afviklingsselskaber. De tilbageværende meget få gode engagementer i porteføljen ser således nærmest ud til at være en tilfældighed.

Den fremlagte business plan er på ingen måde en garanti for, at UIC kan genvinde sin levedygtighed uden støtte. Ifølge det andet scenario, som Kommissionen finder mere plausibelt end det første på grund af mange usikkerhedsmomenter, vil UIC fortsat lide tab indtil udgangen af 1998. Når der ses bort fra leasing-datterselskabet UIS's minoritetsinteresser, viser det sig samtidig, at UIC's kapitalisering som separat enhed er særdeles svag på grund af de mange risici i porteføljen, og at den ligger under gennemsnittet for banker i ejendomssektoren. Koncernens likviditet giver ligeledes anledning til problemer, idet enhver likviditetsspænding kan give UIC store tab.

Kort sagt er UIC's situation kritisk. Banken kan ikke engang opnå balance (»break-even«). Da banken således ikke er levedygtig, er det meget sandsynligt, at statskassen må foretage en rekapitalisering før afhændelse for at få en positiv pris. Staten har allerede påtaget sig en sådan forpligtelse over for kapitalmarkedet. En sådan statslig intervention vil ifølge de franske myndigheder ikke overskride tabet ifølge det andet scenario, nemlig [. . .] mio. FRF.

På basis af ovenstående analyse, herunder det faktum at rentabiliteten er negativ, kapitaliseringen svag og usikkerheden ved de risici, der er tilbage i porteføljen, for stor, mener Kommissionen, det kun er muligt at sikre UIC's levedygtighed, hvis banken får støtte fra en stærkere og mere kapitalstærk bankkoncern, der med egne midler er i stand til at foretage en gennemgribende omstrukturering af UIC. Da en forsinkelse af omstruktureringen medfører ekstraomkostninger, bør afhændelsen ske snarest muligt og under alle omstændigheder inden udgangen af 1998.

I den henseende har Kommissionen bemærket sig, at den franske regering har forpligtet sig til at fortsætte den igangværende afhændelse af UIC og af datterselskabet UIS, herunder GAN SA's kapitalinteresse i UIS. Afhændelsesprocessen skulle være afsluttet ved udgangen af 1998. [. . .].

5.1.3. CIC's banknet

CIC er en bankkoncern, der består af ti regionale banker med en samlet balance på ca. 600 mia. FRF ved udgangen af 1996, således at den indtager en femteplads blandt de banker, der er medlem af den franske banksammenslutning. Koncernen forvalter ca. 215 mia. FRF i form af indlån og næsten 240 mia. FRF i form af udlån. CIC er godt lokalt integreret, hvilket giver god kontakt til kunderne, og banken har en nettorentemarginal på et rimeligt niveau (4,67 % i 1996 for de regionale banker) og regelmæssige og stabile indtægter. De snævrere fortjenstmargener, der skyldes faldende rente og konkurrencesituationen, berører ikke CIC på samme måde som de store banknet. De faldende renteindtægter er blevet opvejet af stigende provisioner, der i 1996 udgjorde næsten 31 % af nettobankfortjenesten. Via selskabet Socapi, som CIC ejer sammen med GAN, har CIC en førende stilling på det franske marked for bank- og forsikringsvirksomhed. Som det er blevet bekræftet af forretningsbanken JP Morgan, der er rådgiver for GAN, har CIC - efter at UIC er overført til GAN - en sund balancestruktur, gode aktiver og et højt hensættelsesniveau.

Nedenstående tabel viser CIC's nøgleresultater ifølge den business plan, som de franske myndigheder har fremlagt.

>TABELPOSITION>

Ovennævnte business plan er baseret på følgende antagelser:

- en årlig vækst på ca. 5 % i antallet af kunder i målgrupperne (privatpersoner, erhvervslivet, SMV) og en gennemsnitlig årlig stigning i udlån og ressourcer på 6 % for de regionale bankers vedkommende og på henholdsvis 4 % og 5 % på koncernniveau

- rentemarginalen forventes at være faldende fra 4,93 % i 1996 til 4,09 % i 1998

- stigning i provisionernes andel af nettoresultatet i banksektoren på regionalt niveau fra 32,9 % i 1996 til 36,9 % i 1998; herefter forventes denne stigning at aftage som følge af faldende provisioner for banktjenester på grund af indførelsen af euroen

- let stigende generalomkostninger blandt andet på grund af ekstraomkostninger i forbindelse med indførelsen af euroen (100 mio. FRF om året i 1997 og 1998); endvidere vil personaleomkostningerne stort set være uændrede på trods af en personalereduktion på 1,4 % i 1997 og 1,2 % i 1998

- nettohenlæggelsen til imødegåelse af tab i de regionale banker forventes at falde fra 0,91 % i 1996 til 0,86 % i 1998; 1996-niveauet skyldtes ekstraordinære henlæggelser til ikke-tilbagevendende forhold.

Disse antagelser må anses for at være realistiske. Koncernen har imidlertid visse svagheder, herunder meget store driftsomkostninger, en stor følsomhed over for andre enheder i GAN-koncernen, en beskeden rentabilitet både på det nuværende aktivitetsniveau og i prognoserne.

Med hensyn til driftsomkostningerne er forholdet mellem generalomkostningerne og nettoresultatet for bankvirksomheden stadig på et for højt niveau (75,5 % ved udgangen af 1998) og over det nuværende gennemsnit for de franske banker samt det af Crédit Lyonnais fastsatte mål (70 %). På grund af den frie konkurrence i EF og den teknologiske udvikling vil det på lang sigt kun være muligt at kompensere for snævrere rentemarginaler ved at nedbringe generalomkostningerne, herunder personaleomkostningerne. De engelske banker, der i dag er de mest rentable i Europa med en rentabilitet på op til 36 %, har meget lavere driftskoefficienter (forholdet mellem generalomkostninger og nettoresultatet for bankvirksomhed). På grund af den øgede konkurrence, der følger af markedsintegrationen og den fælles valuta, er det klart, at banker, der har for høje driftskoefficienter, ikke vil kunne overleve.

Hvad angår den anden svaghed, skal det bemærkes, at CIC har engagementer for over 12 mia. FRF over for andre enheder i GAN-koncernen, herunder 6 mia. FRF over for UIC, 3 mia. FRF over for GAN SA og ca. 3 mia. FRF over for afviklingsselskabet Bâticrédit. Ifølge planen skal halvdelen af lånet til UIC konverteres til et lån til Bâticrédit, der derefter samlet vil have lånt 6 mia. FRF hos CIC, og den nominelle værdi af dette lån er sikret ved statens udtrykkelige tilsagn om at dække alle tab i de to afviklingsselskaber. Lånet til GAN SA skal tilbagebetales med provenuet fra privatiseringen af CIC. Lånet til UIC er ligeledes garanteret af staten, der har erklæret sig rede til at dække ejendomsselskabets egenkapitalbehov. Efter rekapitaliseringen og afhændelsen af UIC vil CIC's lån imidlertid ikke længere være omfattet af garantien. CIC er således fortsat meget følsom over for GAN-koncernen, idet afhændelsen af CIC og rekapitaliseringen og afhændelsen af UIC er en forudsætning for risikodækningen. Det er helt afgørende for CIC's rentabilitet, at disse transaktioner forløber tilfredsstillende [. . .].

Endelig har CIC-bankkoncernen en positiv, men svag, rentabilitet i forhold til gennemsnittet af de europæiske banker. Ifølge planen skal en vedvarende ekspansionsstrategi gøre det muligt ved udgangen af 1998 at nå en egenkapitalforrentning på 7,8 % (på selskabsniveau), hvilket er under det minimum, Kommissionen har fastsat i andre banksager, og også for CIC i Kommissionens beslutning fra 1996 (10 %). Hovedproblemet er de høje generalomkostninger, herunder personaleomkostningerne. I forbindelse med afhændelsen må det imidlertid forventes, at en privat investor vil være parat til at betale en pris, der svarer til et afkast af egenkapitalen på 10-12 %. Det vil sige, at køberen efter at have taget højde for den forventede synergi og de ekstra omstruktureringsomkostninger, der er nødvendige, vil være parat til at betale en pris, der omfatter et fald i egenkapitalen for at opnå en rentabilitetsgrad på mindst 10 %, eventuelt forhøjet med en strategisk præmie.

På grund af en stadig hårdere konkurrence i banksektoren, hvor fortjenestemargenerne indsnævres - selv på de regionale markeder - vil det formodentlig være nødvendigt, at CIC foretager yderligere omstruktureringer for at forbedre rentabiliteten. Afhændelsen af CIC, der allerede var en af betingelserne i Kommissionens tidligere beslutning, og som for nylig er blevet bekræftet af den nye franske regerings tilsagn om samlet eller enkeltvis at afhænde CIC og GAN til købere, der kan sikre deres levedygtighed og udvikling på lang sigt, og som betyder, at private investorer får kapitalmajoriteten, vil kunne sikre en kapitalindsprøjtning og ny ekspertise samt et incitament til at styrke omstruktureringsforanstaltningerne, herunder en nedbringelse af generalomkostningerne. Den franske regering har ligeledes lovet, at søgningen efter mulige købere og selve afhændelsen vil blive påbegyndt så hurtigt som muligt, senest inden den 30. juni 1998, og at det vil foregå i fuld åbenhed og med en lige behandling af tilbudsgiverne.

5.1.4. GAN's forsikringsvirksomhed

Ifølge omstruktureringen skal forsikringsvirksomheden isoleres fra resten af koncernen, herunder afviklingsselskaberne og UIC, der fortsat skal kontrolleres af Société Centrale du GAN (GAN SC). Holdingselskabet GAN SA bevarer kontrollen med selskaberne GAN IA (Incendie Accidents), GAN Vie, GAN Capitalisation og Socapi. Forsikringsvirksomhedens levedygtighed kan analyseres for hver enhed.

a) Skadesforsikring

GAN IA udøver væsentligst forsikringsvirksomhed via et net af generalagenter bestående af 1 400 filialer. I begyndelsen af 1990'erne førte GAN IA en vækstpolitik, der gik ud på at erobre markeder, således at selskabet opnåede en fjerdeplads på skadesforsikringsområdet målt efter direkte bruttopræmier. Denne politik med vækst for enhver pris betød en for voldsom satsning i forhold til selskabets evne til at udvælge risici, hvilket fremgår af nedenstående tabel for automobilbranchen. GAN IA led derfor stadig større tab, der udhulede egenkapitalen.

Antal kontrakter og forsikringsmæssige resultater (mio.) på bilforsikringsområdet

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

Der har siden 1994 været ført en saneringspolitik med forhøjelse af præmier og selvrisiko og opsigelse af flere forsikringsaftaler. Endvidere har man styrket kontrollen med agenterne og opfordret dem til at øge deres produktivitet for at nedbringe generalomkostningerne og omorganisere distributionen; vederlagsordningen for agenterne er blevet ændret efter AXA's eksempel, således at der sker en gradvis nedsættelse af provisionen i forhold til omsætning, der er den traditionelt gældende vederlagsordning, og i stedet indføres en aflønning i forhold til det forsikringsmæssige resultat for de indgåede aftaler. Der er planlagt en række afskedigelser.

Ifølge den business plan, som de franske myndigheder har fremlagt, forventes der en betydelig stagnation i omsætningen på 9 % fra 1995 til 1997 og derefter en stabilisering på omkring 12,8 mia. FRF. Forholdet mellem forsikringsbegivenheder/præmier i Frankrig forventes fortsat at blive forbedret fra 79,8 % i 1995 til 71,3 % i 1998. Driftsomkostningerne forventes at falde fra 4 148 mio. FRF i 1995 til 3 748 mio. FRF i 1998, dvs et fald på 9,6 % over tre år. Endelig forventes det finansielle provenu at falde, da det realiserede udbytte vil falde fra 1 340 mio. FRF til 1 160 mio. FRF.

Forsikringsselskaberne opretter for de præmier, der indbetales, en forsikringsmæssig reserve for deres forpligtelser over for de forsikrede. Omfanget af disse forsikringsmæssige reserver viser, hvilken gæld forsikringsselskaberne har over for de sikrede eller de begunstigede. Forbedringen af GAN IA's resultater er ligeledes baseret på den antagelse, at GAN IA i dag har indhentet den forsinkelse, selskabet havde hvad angår forsikringsmæssige reserver, og at selskabet nu har tilstrækkelige reserver til at imødegå et eventuelt dårligt resultat for de allerede indgåede aftaler.

>TABELPOSITION>

Selv om forsikringsvirksomheden ifølge ovennævnte business plan igen skulle blive overskudsgivende, er der fortsat en række usikkerhedsmomenter, der betyder, at man ikke kan forvente vedvarende levedygtighed uden støtte. Der er fortsat to problemer, nemlig spørgsmålet om evnen til at bevare en tilstrækkelig stor og stabil forsikringsmæssig fortjeneste, således at det negative resultat efter fradrag af driftsomkostninger kan begrænses i betragtning af kapitaliseringsniveauet; det andet problem angår likviditeten og forrentningen af aktivporteføljen.

Hvad angår det første problem er der to aspekter, der skal nævnes. For det første er situationen blevet vendt ved en frigivelse af 386 mio. FRF fra reserverne i 1995 og 1996 samt det ekstraordinære provenu på 591 mio. FRF fra CIC-aktiernes overgang til GAN SA. For 1997 og 1998 forventer GAN IA et skadesforløb, der ligger betydeligt under normalen, hvilket gør det muligt at frigøre 769 mio. FRF fra reserverne svarende til 150 % af det kumulerede resultat. Selv om niveauet for skadesforløbet for 1995 og 1996 skulle give GAN mulighed for fortsat at frigive reserver i de kommende år, er det kun fremtiden, der kan vise, om det nuværende reserveniveau er passende. Det forhold, at opnåelse af overskud i høj grad afhænger af frigivelse af allerede foretagne hensættelser, gør det umuligt at udtale sig sikkert om de reelle muligheder for genopretning.

For det andet ligger GAN IA fortsat langt efter sine konkurrenter hvad angår de forsikringsmæssige faktorer. GAN IA har ganske vist forbedret sin situation bemærkelsesværdigt hvad angår nedbringelse af erstatningsrisici, men forholdet mellem de samlede driftsomkostninger og skadesprocenten vil fortsat ved udgangen af 1998 være på et for højt niveau (105,6 %), især hvis man sammenligner med faldet hos GAN's største konkurrenter, der allerede i dag gennemsnitlig har meget lavere tal.

Det ser ikke ud til, at den faldende erstatningsrisiko ledsages af et tilstrækkeligt fald i driftsomkostningerne. Selv om man skal være forsigtig med en sådan sammenligning på grund af de store præmievariationer i perioden, den ændrede regnskabsmetode og konkurrenternes forskellige politik hvad angår omkostningsfordeling, må det konstateres, at forholdet mellem driftsomkostninger og præmier i hele omstruktureringsperioden stort set har ligget uændret på over 29 %, hvilket er særdeles højt.

>TABELPOSITION>

Det er GAN's hensigt at løse problemet ved at indføre et nyt distributionssystem for skadesforsikringsprodukter via CIC-banknettet, der allerede anvendes til distribution af livsforsikringsprodukter. På dette nicheområde er GAN imidlertid ikke alene, idet andre konkurrenter planlægger at føre samme politik. Endvidere fremgår det af ovennævnte business plan, at det nye datterselskab (Progress), der får ansvaret for denne distribution, ikke vil give overskud de første år. Hvis man ligeledes inddrager de øvrige datterselskaber på skadesforsikringsområdet, vil indtægterne fra denne aktivitet i Frankrig i 1998 falde fra 278 mio. FRF til 261 mio. FRF.

På grund af det lave kapitaliseringsniveau betyder disse usikkerhedsmomenter, der kan påvirke GAN IA's forsikringsmæssige resultater, at man må være forsigtig i vurderingen af selskabets mulighed for igen at blive rentabelt.

Angående det andet problem skal det bemærkes, at GAN IA's investeringsportefølje lider af illikviditet og en utilfredsstillende forrentning i forhold til konkurrenterne. Ud af en samlet portefølje på ca. 20 mia. FRF er næsten 3 mia. FRF ejendomsaktiver (14 %), over 5 mia. FRF er kapitalinteresser i andre koncernenheder (26 %), og de koncerninterne fordringer udgør ca. 1 mia. FRF (5 %). Derimod indgår højtforrentede og langfristede obligationer med en forholdsvis beskeden vægt i porteføljen. Det kan således konstateres, at ca. 45 % af porteføljen består af illikvide aktiver. Endvidere forekommer porteføljens rentabilitet meget lav. Det kan nævnes, at forrentningen af porteføljen har ligget langt under forrentningen på de franske børs- og obligationsmarkeder. I 1996 var forrentningen af aktiverne på 3,4 % uden udbytterealisering og 8,3 % med udbytterealisering, hvorimod de franske børs- og obligationsmarkeder er steget med henholdsvis 25 % (men geninvesteret udbytte) og 12 %. I 1998 forventes porteføjlen at blive forrentet med 4,2 % uden udbytterealisering og 4,9 % med udbytterealisering. Det latente udbytte udgør kun 9 % af porteføljen, hvilket er særdeles lavt, da over en fjerdedel af det latente udbytte stammer fra ejendomsaktiver. Det skal ligeledes bemærkes, at de strategiske aktiver er bogført med høje værdier, især de internationale, hvilket udsætter GAN IA for tab, hvis der sker afhændelse til under den regnskabsførte værdi. Endelig viser følsomhedsanalysen til vurdering af virksomhedens resultater sammenholdt med ændringer i de valgte forudsætninger, at udviklingen for GAN IA kan bringes i fare, hvis konjunkturerne udvikler sig mindre gunstigt. Da konkurrenterne har meget bedre resultater, vil GAN nødvendigvis møde meget konkurrencedygtige takster, der vil begrænse virksomhedens spillerum.

GAN har til hensigt at løse dette problem ved at reducere de strategiske aktiver i porteføljen, herunder UIS og BIF, og tilbagebetale en del af den koncerninterne gæld, hvilket vil blive muligt med afhændelsen af CIC. Disse foranstaltninger, der klart er nødvendige, er imidlertid ikke tilstrækkelige, idet de kun vedrører ca. 10 % af porteføljen.

I betragtning af den forventede lave og faldende rentabilitet (4,6 %) og kapitalisering samt de ovenfor nævnte problemer mener Kommissionen, at levedygtigheden for GAN IA er særdeles skrøbelig.

b) Livsforsikring

GAN-koncernens livsforsikringsaktiviteter varetages af tre hovedselskaber, nemlig GAN Vie, GAN Capitalisation og Socapi. De gennemgås nedenfor hver for sig.

GAN Vie sælger hovedsagelig livsforsikringsprodukter via et net på 450 underagenter og 200 eneagenter til »kollektive« forsikringer samt et net på 1 800 ansatte sælgere til individuelle forsikringer.

Ifølge den business plan, som de franske myndigheder har fremlagt for GAN Vie, forventes omsætningen at falde med 6 % fra 1995 til 1997, hvorefter den vil stabilisere sig på ca. 10 mia. FRF. De forsikringsmæssige omkostninger skulle falde fra 8,4 til 7,7 mia. FRF, hvilket skulle betyde, at den forsikringsmæssige bruttofortjenstmargen vil blive bedret en smule. Driftsomkostningerne er langsomt faldende, medens de finansielle indtægter forventes at stige med ca. 5 % i 1997 og derefter stabilisere sig på ca. 4,4 mia. FRF. De stigende henlæggelser til overskudsdelingsfonde til fordel for de forsikrede vil derimod medvirke til, at den finansielle fortjenstmargen falder til 386 mio. FRF i 1998. Som følge deraf er nettoresultatet efter stigningen i 1996, der skyldes store realiserede udbytter, på 260 mio. FRF i 1998, hvilket svarer til en egenkapitalforrentning på 5,8 %.

>TABELPOSITION>

Der kan fremsættes følgende kommentarer til den forelagte plan. For det første viser den gradvist faldende omsætning, at GAN Vie taber markedsandele, især i klasserne »individuelle« og »kollektive« forsikringer, der udgør størstedelen af omsætningen, medens familieforsikringerne forventes at holde markedsandelen (10 %) og den høje forsikringsmæssige fortjenstmargen. Den vigtigste udfordring for GAN Vie bliver i så høj grad som muligt at lade sidstnævnte forsikringsklasse opveje det faldende relative aktivitetsniveau i de andre forsikringsklasser.

For det andet afhænger forbedringen af den forsikringsmæssige fortjenstmargen i forhold til omsætningen i høj grad af, i hvilket omfang forsikringsaftalerne opsiges, hvilket der ifølge GAN skulle være en faldende tendens til i 1997, blandt andet for klassen »individuelle« forsikringer. Imidlertid er de forsikringsmæssige resultater for denne forsikringsklasse stadig beskedne i forhold til andre produkter, således at de er udsat for betydelige tilbagekøb. Hvis dette skulle blive tilfældet, må forbedringen af den forsikringsmæssige fortjenstmargen nedjusteres.

For det tredje skal det bemærkes, at driftsomkostningerne fortsat er særdeles høje, idet de udgør næsten 21 % af omsætningen. Dette niveau er uholdbart på lang sigt i betragtning af det meget lavere niveau på markedet (ca. 10 %), især hvad angår bank- og forsikringsvirksomhed (ca. 5 %). Ud fra det synspunkt er det usikkert, i hvilket omfang GAN Vie vil kunne klare konkurrencepresset fra bank- og forsikringsvirksomheder og andre konkurrenter. I den forbindelse skal det bemærkes, at distributionen af forsikringsprodukter via bankfilialer, postkontorer og statskassen fortsat breder sig. Markedsandelen er steget regelmæssigt og er på ti år steget fra 25 % i 1985 til 56 % i 1995. Forsikringsnettenes markedsandel er faldet til 38 % i 1995, medens det direkte salg og andre distributionsformer er steget til 6 % i 1995.

Dette problem forværres af det forhold, at GAN Vie på samme måde som GAN IA har en for ringe forrentning af aktivporteføljen i forhold til den forrentning, der er lovet de forsikrede. Dette problem har fået GAN SA til at opkøbe en del af porteføljen i GAN Vie, der havde anmodet om yderligere betydelige hensættelser til uforudsete udgifter. På trods af denne transaktion har GAN Vie fortsat betydelige illikvide aktiviteter, der udgør ca. 40 % af porteføljen. Ud af en samlet portefølje på ca. 72 mia. FRF er ca. 13 mia. FRF ejendomsaktiver (18 %), over 10 mia. FRF er kapitalinteresser i andre enheder i koncernen (14 %), og de koncerninterne fordringer beløber sig til ca. 5 mia. FRF (7 %). Endvidere er denne porteføljes rentabilitet meget beskeden. Blandt andet har porteføljeforrentningen ligget meget under forrentningen på de franske børs- og obligationsmarkeder. I 1996 var forrentningen af aktiverne på 4,2 % uden udbytterealisering og på 5,6 % med udbytterealisering, medens der på de franske børs- og obligationsmarkeder var en stigning på henholdsvis ca. 25 % (med geninvesteret udbytte) og 12 %. I 1998 forventes det, at porteføljen vil blive forrentet med 4,3 % uden udbytterealisering og 5,7 % med udbytterealisering. Endelig udgør det latente udbytte kun 11 % af porteføljen, hvilket er et særdeles lavt tal, når det betænkes, at over en fjerdedel af det latente udbytte stammer fra kapitalinteresser i andre enheder i koncernen, og at ejendomsporteføljen har et negativt latent udbytte. Uden en omstrukturering af aktivporteføljen, som en stærk køber vil kunne foretage, risikerer den lave forrentning at tvinge GAN til at anvende tariffer, der ikke er tilstrækkelig konkurrencedygtige, hvilket vil svække kundernes interesse for GAN's produkter og til syvende og sidst betyde tab af markedsandele.

Endelig fremgår det, at GAN Vie, som for øvrigt resten af koncernen, har problemer med balancen mellem aktiver og passiver, hvilket blandt andet indebærer en stor renterisiko. Kapitalens »varighed«, der er et udtryk for kapitalværdiens udsving i forhold til renteudsving i betragtning af aktivporteføljens restløbetid (14), synes at være særdeles høj og meget over niveauet for de største konkurrenter.

I betragtning af den lave og faldende forventede forrentning (5,8 %) og kapitalisering samt de ovenfor beskrevne problemer mener Kommissionen, at levedygtigheden for GAN Vie er særdeles skrøbelig, hvis der ikke tilvejebringes støtte.

GAN Capitalisation (GAN Capi) sælger væsentligst individuelle pensionsopsparingsprodukter via et net på 1 700 managing agents. I den business plan, som Kommissionen har modtaget for dette selskab, indgår der en forhøjelse af egenkapitalen på 200 mio. FRF, som staten vil gennemføre ved udgangen af 1997 efter anmodning fra tilsynsmyndighederne. I betragtning af stagnationen på markedet for kapitaliseringsprodukter er målsætningen at øge produktionen med næsten 15 % i forhold til 1995 ved at udvikle livsforsikringsprodukter og på den måde opnå en balance mellem de to aktiviteter, henholdsvis kapitalisering og liv, idet den nuværende fordeling i høj grad er til fordel for kapitaliseringsprodukterne. De forsikringsmæssige omkostninger stiger med 2,9 mia. FRF til næsten 3,4 mia. FRF, og den forsikringsmæssige fortjeneste forbliver under 6 %. Driftsomkostningerne er stigende i absolutte tal, men faldende i forhold til omsætningen, bl.a. på grund af udviklingen af engangspræmie-produkter i forhold til produkter med regelmæssig præmieindbetaling. Den faldende finansielle fortjenstmargen betyder imidlertid, at resultatet på 100 mio. FRF i 1995 falder til 60 mio. FRF i 1998. Som følge heraf bliver forrentningen af egenkapitalen i 1998 på 5,6 %, hvilket er en tilbagegang på over halvdelen i forhold til 1995.

>TABELPOSITION>

GAN Capitalisation har to hovedproblemer: for det første afmatningen på markedet for kapitalprodukter og en utilstrækkelig forrentning af aktivporteføljen. Som nævnt i rapporten fra »Conseil national du crédit« i Frankrig er den faldende kapitalopsparing (- 2 % i 1995) en fortsættelse af den afmatning, der startede i 1991, og som skyldes, at der ud fra et forrentningssynspunkt dukkede mere fleksible og konkurrencedygtige produkter op på markedet, udbredelsen af kontrakter i regningsenheder og konkurrencen på investeringsinstitutområdet. GAN Capi har planer om at styrke sin indsats på livsforsikringsområdet. En sådan indsats kan imidlertid blive vanskelig. På livsforsikringsmarkedet, hvor der er faldende vækst, bliver konkurrencen til stadighed hårdere, og man kan stille spørgsmålstegn ved GAN Capi's mulighed for virkelig at tage konkurrencen op med bank- og forsikringsvirksomhederne eller de gensidige forsikringsselskaber, blandt andet fordi selskabet ikke har et rentabelt »franchise«-net, som f.eks. på familieforsikringsområdet.

Problemet med utilstrækkelig forrentning af aktiverne skal vurderes i forhold til de mindstesatser, som de forsikrede er garanteret. Hvis GAN Capi imidlertid ikke giver fortjeneste, vil selskabet ikke kunne indfri disse garanterede satser. Det er korrekt, at aktivporteføljen er meget mere likvid end andre forsikringsselskabers, blandt andet fordi den væsentligst er sammensat af obligationer. Forrentningen af obligationerne og aktierne er imidlertid lavere end forrentningen på markedet, hvilket også gælder for andre enheder i koncernen. Ligeledes gælder det, at det latente udbytte kun udgør 11 % af porteføljen. GAN Capi's situation ser derfor ikke lovende ud. Følsomheden over for renteudsving er stor på grund af selskabets begrænsede kapitalisering.

I betragtning af den lave og faldende rentabilitet (5,6 %) og kapitalisering samt de ovenfor beskrevne problemer, mener Kommissionen, at levedygtigheden for GAN Capi er særdeles skrøbelig, hvis der ikke tilvejebringes støtte.

Socapi er et joint venture-selskab, der ejes ligeligt af CIC og GAN SA, og som sælger opsparingsprodukter via CIC-banknettet. Selskabet har en markedsandel på 3,5 % og indtager en sjetteplads på det franske bank- og forsikringsmarked. Selskabets målsætning er at opnå en vækst i forhold til den samlede omsætning, der svarer til andre bank- og forsikringsvirksomheders, nemlig 4 % i 1997 og 5 % i 1998. Væksten i udlån forventes at ligge på 15 % om året og beløbe sig til 70 mia. FRF ved udgangen af 1998. Generalomkostningerne forventes at stige langsommere, hvilket skulle gøre det muligt at nedbringe driftskoefficienten en smule. Ifølge planen forventes der ligeledes en forhøjelse af procentsatsen for produkter med regelmæssig præmieindbetaling i forhold til engangspræmie-produkterne, der i dag udgør over 90 % af præmierne.

>TABELPOSITION>

Socapi har ikke de samme vanskeligheder som de øvrige forsikringsselskaber i GAN. Det er et konkurrencedygtigt og rentabelt selskab. Det eneste problem er forlængelsen af bank- og forsikringsaftalerne i forbindelse med privatiseringen af CIC og fastsættelsen af de provisioner, Socapi skal betale CIC ifølge disse aftaler, hvilket vil kunne påvirke selskabets rentabilitet.

I forbindelse med den særskilte afhændelse af GAN og CIC rejser spørgsmålet sig vedrørende de kommercielle og kapitalmæssige relationer mellem de to enheder. GAN har erklæret, at bank- og forsikringsvirksomheden er afgørende for selskabets levedygtighed. GAN ønsker derfor at bevare stærke kommercielle aftaler med CIC. Det foreskrives i den gældende bank- og forsikringsaftale mellem CIC og GAN, at CIC skal bære [. . .] af belastningen for stornonettopræmier ved nyerhvervelser og [. . .] af belastningerne for matematiske hensættelser til imødegåelse af tab på engagementer. Kontrakten, der har en varighed på otte år, kan forlænges og opsiges mod betaling af en bod på ca. 700 mio. FRF, der er sammenkædet med en forpligtelse til, at CIC skal opkøbe GAN Vie's kapitalinteresse på 50 % i Socapi. Inden for rammerne af en eventuel separat afhændelse af CIC og GAN er aftalen taget op til fornyet gennemgang. Ifølge de oplysninger, de franske myndigheder har fremsendt, vil CIC forhøje sin kapitalinteresse i Socapi til 55 %, medens provisioner af engagementer stiger med ca. [. . .], og straffebeløbet for fremskyndet opsigelse fjernes. Da GAN beholder en kapitalinteresse på 20 % eller mere i CIC, vil GAN efter den indre værdis metode kunne konsolidere CIC's resultater og samtidig takket være kapitalinteressen i CIC bevare kontrol med Socapi (15) og således fuldt ud kunne indarbejde selskabet i sine regnskaber. Derfor ønsker GAN, at bank- og forsikringsaftalerne udvides til også at omfatte skadesforsikring ved, at der oprettes en ny virksomhed (Progress), hvor GAN får kapitalmajoriteten.

Det skal i den forbindelse understreges, at bank- og forsikringsaftalerne har betydning for tre faktorer, nemlig GAN's levedygtighed, CIC's salgspris og Socapis rentabilitet. En velafbalanceret løsning skulle give GAN en betydelig og stabil indtægtskilde og samtidig gøre det muligt at undgå, at køberen af CIC, der ikke får mulighed for frit at anvende banknettet til distribution af sine egne forsikringsprodukter, forsøger at opnå kompensation ved en prisnedsættelse for CIC. Det er i Socapis interesse ikke at være forpligtet til at betale for mange provisioner til CIC, hvilket ville forringe rentabiliteten. Da aftalerne må forventes at få indflydelse på GAN's og Socapis levedygtighed og på nettoomkostningerne ved statsstøtten, skal Kommissionen sikre, at aftalerne både gør det muligt at nedbringe statens nettoomkostninger og sikre levedygtighed. Kommissionen mener, at de fremlagte retningslinjer opfylder de to krav.

c) GAN International

GAN SA er fortsat stærkt repræsenteret i udlandet via datterselskaberne i holdingselskabet GAN International. Omsætningen for GAN International udgjorde ved udgangen af 1996 over 14 mia. FRF, hvilket er ca. 25 % af omsætningen for GAN-koncernens forsikringsaktiviteter. Hovedaktiviteten er skadesforsikring (62 % af omsætningen). Næsten 46 % af GAN International's omsætning hentes i Storbritannien; Italien udgør 13 %, Spanien 6 %, Canada og Marokko hver ca. 5 %. Der er ligeledes selskaber i USA, Tyskland, Schweiz, Portugal og Luxembourg. Alle datterselskaberne er overskudsgivende med undtagelse af GAN Canada, men egenkapitalforrentningen er lav, bortset fra Marokko, der er det eneste tilfælde, hvor GAN's markedsandel i udlandet ligger klart over 1 %.

Ifølge den plan, der først blev fremlagt, vil omsætningen for GAN International falde fra 14 til 12 mia. FRF i 1997, blandt andet på grund af afhændelserne i 1996 af GAN Belgium og CTR, der endnu figurerede i regnskaberne for første halvår af 1996 (16), og derefter igen stige til næsten 13 mia. FRF. Nettoresultatet for GAN International forventes at blive negativt i 1997 med ca. [. . .] mio. FRF for igen at blive positivt i 1998. Den konsoliderede egenkapitalforrentning vil - også i 1998 - ligge på under 1 %. GAN International består derfor af en række datterselskaber, hvoraf nogle er rentable og levedygtige, som f.eks. i Marokko, medens andre påvirker levedygtigheden for hele GAN International negativt.

d) Konklusion vedrørende levedygtigheden for GAN's forsikringsvirksomhed

På baggrund af ovenstående er det tvivlsomt, om genopretningsforanstaltningerne og den forventede rentabilitet for GAN i 1998 giver de forskellige forsikringsselskaber mulighed for at overleve som selvstændige enheder. Især er der et problem for datterselskaberne GAN Vie og GAN Capitalisation, der har et utilstrækkeligt afkast af aktivporteføljen i forhold til det afkast, forsikringstagerne har krav på. Der er en stor risiko for at tabe markedsandele som følge af forsikringstagernes opsigelse af aftaler i de kommende år. Det skal ligeledes understreges, at en betydelig del af aktiverne består af engagementer over for koncernens datterselskaber, hvis værdi er usikker. På skadesforsikringsområdet er der allerede gennemført en betydelig omstrukturering. Men området er stadig underskudsgivende blandt andet på grund af de alt for høje driftsomkostninger. I 1998 forventes der en forrentning på 5 % for de tre forsikringssektorer (skade: 4,6 %, liv: 5,8 %, kapitalopsparing: 5,6 %) [. . .]. På grund af disse selskabers ringe konkurrencedygtighed, kapitalisering og investeringsportefølje vil de have særdeles svært ved at overleve uden en tilstrækkelig kapitalstærk partner. Kun Socapi har en bedre rentabilitet, der imidlertid i de kommende år vil være faldende. I 1998 vil Socapi imidlertid kun stå for ca. 20 % af GAN's samlede præmier, og selskabet vil derfor ikke kunne opveje de øvrige selskabers svage rentabilitet.

Den analyse, Kommissionen har foretaget af GAN, er ligeledes baseret på det forhold, at det franske forsikringsmarked stort set må opfattes som mættet, og at væksten i en lettere stagnerende økonomi vil blive begrænset af den svage stigning i det potentielle skadesforsikringsgrundlag, samtidig med at diskussionen om de gunstige skatteregler, husholdningernes begrænsede opsparing og den styrkede konkurrence betyder, at det ikke længere er muligt at opnå de store stigninger, der er set på personforsikringsområdet i de forgangne ti år. Endvidere er det oplagt, at konkurrencen fra de gensidige forsikringsselskaber og bank- og forsikringsvirksomheders net, hvis driftsomkostningerne er lavere, da de har færre omkostninger i forbindelse med distribution af forsikringsprodukterne, vil ramme de traditionelle agent- og mæglernet. Den nye form for distribution af forsikringsprodukter - telefonen - vil formodentlig bidrage til en yderligere reduktion af fortjenesten for standardprodukterne. Ud fra det synspunkt befinder GAN sig i en mellemposition, idet selskabet på den ene side har været i stand til at udnytte sine relationer med CIC-banknettet til distribution af livsforsikringsprodukter, medens selskabets driftsomkostninger på den anden side fortsat som i de øvrige traditionelle forsikringsselskaber gennemsnitlig har været højere i forbindelse med distribution af de andre forsikringsprodukter. Det er derfor klart, at GAN ønsker at bevare partnerskabet med CIC, selv om man eventuelt afhænder kontrollen med CIC, idet sidstnævnte er koncernens vigtigste aktiv.

Når man tager højde for de omstændigheder, hvorunder GAN's forsikringsenheder driver forretning, mener Kommissionen, at disse enheders levedygtighed kun kan sikres, hvis de afhændes til partnere, der har økonomiske og menneskelige ressourcer, der muliggør den nødvendige gennemgribende omstrukturering af GAN's forskellige forsikringsaktiviteter.

Kommissionen mener blandt andet, at en eller flere finansielt stærke investorer med et stort kapitalgrundlag vil kunne gøre det muligt for selskaberne i GAN-koncernen at overleve, hvis der indskydes yderligere egenkapital, der gør det muligt at overholde de lovfæstede forpligtelser med en større sikkerhedsmargen. Endvidere vil en sådan støtte kunne mærkes på flere niveauer. Der vil kunne opnås stordriftsfordele, bl.a. ved højere produktivitet for de ansatte og nedsatte enhedsomkostninger og generalomkostninger pr. ansat. Da GAN's aktiviteter er meget koncentrerede i forhold til de øvrige store forsikringskoncerner, vil en solid køber i højere grad kunne sprede GAN's indtægtskilder. Da aktivporteføljen er koncentreret i ejendomssektoren og i koncerninterne interesser, og i betragtning af den lave rentabilitet, vil en køber med en tilstrækkelig stor og likvid aktivportefølje kunne øge spredningsgraden og rentabiliteten. En sådan støtte vil ligeledes gøre det muligt at løsne de kapital-, finansierings- og garantibånd, der tynger koncernens likviditet og rentabilitet. Endelig mener Kommissionen, at de planlagte afhændelser vil mindske problemet i forbindelse med »moral hazard«, der har været grunden til denne alvorlige situation, og styrke koncernens »corporate governance« ved at genoprette kontrolfunktionen uden konkurrenceforvridende følger.

Kommissionen har i den henseende bemærket sig, at de franske myndigheder har forpligtet sig til sammen eller særskilt at afhænde CIC og GAN til partnere, der vil kunne sikre selskabernes levedygtighed og udvikling på lang sigt, ligesom de vil påtage sig at finde køberne og stå for afhændelsen, der officielt vil starte i den allernærmeste fremtid og senest den 30. juni 1998 ifølge lov af 6. august 1986, under overholdelse af principperne om gennemsigtighed og ligebehandling af tilbudsgiverne.

5.2. Modydelser

Der er flere forhold, der kræver, at Kommissionen behandler spørgsmålet om modydelser med stor opmærksomhed. For det første beløber de omhandlede støtteforanstaltninger sig til i alt næsten 24 mia. FRF. For det andet er der tale om nye støtteforanstaltninger i forhold til den støtte, der blev godkendt af Kommissionen i 1996, hvilket normalt ikke kan godkendes ifølge rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering. Det skal i den forbindelse bemærkes, at anmeldelsen af de nye støtteforanstaltninger skete nogle få måneder efter Kommissionens beslutning i 1996 og inden for rammerne af en omstruktureringsplan, der ikke er blevet gennemført, hvilket giver anledning til alvorlig tvivl om, hvorvidt Kommissionen fik meddelt alle de nødvendige oplysninger for at træffe beslutning i efteråret 1996. For det tredje det forhold, at forpligtelsen til at afhænde kapitalmajoriteten i CIC, der var en væsentlig modydelse i den tidligere beslutning, endnu ikke er blevet opfyldt. Og endelig den betydelige konkurrencefordrejning, der er knyttet til støtten.

I den forbindelse skal der mindes om, at GAN-koncernen, der støttes direkte eller indirekte af staten, i de forgangne år har ført en pris- og tarifpolitik, der gik ud på at erobre markedsandele, især hvad angår ejendomsfinansiering og skadesforsikring, hvilket efterfølgende har ført til særdeles store tab. En sådan praksis er særdeles betænkelig af to grunde.

For det første fordi det svigtende »corporate governance«-system har betydet, at det støttebeløb, der i dag er nødvendigt, er steget betydeligt på grund af statens passive rolle, hvilket yderligere har fremkaldt »moral hazard«-problemet.

For det andet fordi følgerne af en fejlslagen eller uforsigtig praksis på bank- og forsikringsområdet først viser sig på længere sigt, da det generelt tager et stykke tid, før overdrevne risici giver sig udslag i økonomiske tab, hvilket giver mulighed for at føre en farlig politik i længere tid og på den måde fremkalde større ubalancer.

Hvad angår fast ejendom skal der mindes om, at GAN's særlige bankdatterselskab på dette område har mere end fordoblet sine aktiver fra 1988 til 1992 fra 19 til over 50 mia. FRF, hvoraf selskabet allerede har tabt næsten 27 mia. FRF. UIC er blevet en af de vigtigste aktører på ejendomsmarkedet. Selv om UIC og de andre enheder i GAN-koncernen, der er aktive på ejendomsmarkedet, ikke er de eneste, der har spekuleret på dette marked, er GAN-koncernen og Crédit Lyonnais de selskaber, der vil få den største regning for perioden 1992-1996 (17), blandt andet på grund af overdreven følsomhed og manglende kontrol.

UIC's og afviklingsselskabernes samlede aktiver (mia. FRF)

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

UIC's og afviklingsselskabernes hensættelser (mia. FRF)

>REFERENCE TIL EN GRAFIK>

På skadesforsikringsområdet har der ligeledes været for kraftig vækst i forhold til risikoudvælgelsen, som det er nævnt ovenfor. På grund af GAN-koncernens betydning både på forsikrings- og bankområdet, især ejendomsfinansiering, har den ekspansive aktivitets- og prispolitik skadet konkurrenterne, herunder de mere forsigtige aktører, der har valgt at afholde sig fra spekulation, priskrig og ukontrolleret erobring af markedsandele. Da den omhandlede støtte skal dække tab, der følger af en ukontrolleret ekspansion i de forgangne år, vil den naturligvis være stærkt konkurrenceforvridende, idet støtten afbøder de normale følger af en sådan adfærd på et frit og konkurrencedygtigt marked, nemlig den insolvente virksomheds lukning. Uden støtte måtte GAN nemlig være trådt i likvidation, og selskabets forskellige aktiver kunne have været opkøbt af konkurrenterne.

I betragtning heraf skal GAN's bidrag til at nedbringe de konkurrenceforvridende følger af støtten rettes mod koncernens samlede konkurrencemæssige situation inden for de forskellige bank- og forsikringsaktiviteter i Frankrig og i udlandet. Da GAN-koncernens bank- og forsikringsvirksomhed er integreret, skal modydelserne vedrøre både bank- og forsikringsvirksomhed.

Med hensyn til den tidligere støtte har de franske myndigheder erklæret sig enige i at overholde den forpligtelse, der følger af beslutningen fra 1996, nemlig en reduktion af GAN's kommercielle indflydelse ved afhændelse af majoritetsinteressen i CIC-koncernen. En sådan afhændelse skal ske inden for kort tid, da den også er en forudsætning for, at koncernens øvrige enheder kan overleve, idet den giver mulighed for at iværksætte opløsningen af de kapital-, finansierings- og garantibånd, der eksisterer mellem koncernens forskellige enheder, og derved gøre dem mere fleksible. Afhændelsen vil kunne ske sammen med eller særskilt i forhold til GAN's, vil blive påbegyndt hurtigst muligt og senest inden den 30. juni 1998.

Hvad angår den nye støtte har de franske myndigheder anført, at afhændelsen af CIC skal ses sammen med en række andre afhændelser, som GAN har foretaget i de seneste to år for at omstrukturere og opgive de aktiviteter, der ikke er nødvendige for koncernens hovedaktiviteter, og som vedrører både datterselskaber - som GAN Belgium, GAN Canada (Elite), CFJPE, HNL og CTR - og kapitalinteresser i industri- og finansieringsvirksomheder - som f.eks. Total og Société Générale og aktiver i GAN Avenir. Disse afhændelser har beløbet sig til over 5 mia. FRF i regnskabsmæssig nettoværdi for GAN og ca. 4,6 mia. FRF i salgspris. På det internationale område berører de to seneste års afhændelser ca. 19 % af den samlede aktivitet i udlandet. De franske myndigheder har ligeledes gjort gældende, at GAN som følge af den påbegyndte omstrukturering nødvendigvis vil tabe store markedsandele, der vil bringe selskabet tilbage på 1990-niveauet. Markedsandelen for livsforsikring og skadesforsikring i Frankrig forventes at falde til 4,6 % ved udgangen af 1998. Det forventes blandt andet, at markedsandelen for GAN IA vil falde fra 5,4 % i 1993 til 4,3 % i 1998. Endelig har myndighederne fremført, at det særskilte salg af GAN SA, CIC og UIC, der udgør en kontrolleret opløsning af GAN-koncernen, må betragtes som en modydelse i sig selv.

Afhændelserne, der under alle omstændigheder er en forudsætning for omstruktureringen og dermed levedygtigheden, kan imidlertid ikke betragtes som egentlige modydelser i forbindelse med den nye støtte, der er syv gange højere end den tidligere støtte, idet den allerede indgik i den før