*****

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 14. december 1985

vedroerende den stoette, delstaten Rheinland-Pfalz i Forbundsrepublikken Tyskland har ydet til en virksomhed i Ludwigshafen, der fremstiller primaere aluminiumsprodukter

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(86/60/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

efter i henhold til artikel 93 at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger, under hensyntagen til disse bemaerkninger, og

ud fra foelgende betragtninger:

I

Efter anmodning fra Kommissionen underrettede den tyske regering ved telex af 26. juli 1983 og 10. oktober 1983 Kommissionen om, at delstaten Rheinland-Pfalz havde til hensigt at yde 8 mio DM i stoette til en virksomhed i denne delstat, der producerer primaere aluminiumsprodukter, som beskaeftiger 350 personer, og som har hjemsted i Ludwigshafen.

Stoetten, der skulle ydes i form af et tilskud, skulle udgoere en ad hoc-foranstaltning i henhold til § 37 og 23 i delstaten Rheinland-Pfalz' budgetvedtaegter.

Da stoetten var en ad hoc-foranstaltning, der ikke blev ivaerksaet i henhold til en af Kommissionen allerede godkendt stoetteordning, skulle den forinden have vaeret anmeldt til Kommissionen, jf. EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3.

Efter en indledende undersoegelse fandt Kommissionen, at den paagaeldende stoette var en form for noedhjaelp, der skulle goere det muligt for virksomheden at fortsaette i driften i endnu tolv maaneder fra februar 1983.

Virksomhedens vanskeligheder skyldtes den kraftige stigning i de elpriser, den maatte betale, efter at dens elforsyningskontrakt udloeb i september 1982.

Kommissionen bemaerkede, at stigende eltakster er et alvorligt problem for alle aluminiumsproducenter, der ikke selv producerer deres egen elektricitet, og problemet er saa betydeligt, fordi udgifterne til elektricitet kan andrage mere end 30 % af omkostningerne i forbindelse med udsmeltning af aluminium.

Kommissionen fandt derfor, at man ved at yde statsstoette til en enkelt virksomhed for at hjaelpe denne med at imoedegaa et problem, som stort set goer sig gaeldende i hele den paagaeldende industri, risikerede at fordreje konkurrencen og paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne i et omfang, der ikke er foreneligt med den faelles interesse.

Derfor indledte Kommissionen proceduren i henhold til EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit. Ved skrivelse af 25. november 1983 gav Kommissionen den tyske regering en frist til at fremsaette sine bemaerkninger. I henhold til EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, gav den endvidere de andre medlemsstater og andre interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger.

II

Ved skrivelse af 12. januar 1984 fremsatte den tyske regering i henhold til EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, sine bemaerkninger, hvori den gjorde gaeldende, at den paagaeldende stoette maatte betragtes som en ekstraordinaer stoette af midlertidig karakter. Som foelge af de staerkt stigende eludgifter havde virksomheden mistet sin konkurrencedygtighed, og dens fortsatte bestaaen var truet, eftersom aluminiumsproduktionen var blevet urentabel. I begyndelsen af 1983 blev der taget skridt til at nedlaegge smeltevaerket i Ludwigshafen. Selskabets ledelse forpligtede sig imidlertid til - som modydelse for stoetten paa 8 mio DM - at undlade at gaa videre med lukningen. Denne stoette ville give virksomheden tid til at udarbejde en plan til genopretning af dens konkurrencedygtighed og oekonomiske levedygtighed paa lang sigt.

Den tyske regering understregede endvidere, at der var stigende efterspoergsel efter aluminium paa verdensmarkedet, og at produktionskapaciteten ikke var tilstraekkelig til at daekke denne efterspoergsel, at priserne paa primaere aluminiumsprodukter steg i 1983, ligesom den gjorde gaeldende, at da baade Forbundsrepublikken Tyskland og Faellesskabet som helhed havde underskud paa deres handel med primaere aluminiumsprodukter i 1982, ville en lukning af smeltevaerket i Ludwigshafen alene have vaeret til fordel for konkurrenterne i tredjelande, hvorfor der ikke var nogen mulighed for, at denne ekstraordinaere stoette i vaesentlig grad ville paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne eller fordreje konkurrencevilkaarene blandt Faellesskabets aluminiumsproducenter.

Endelig blev det naevnt, at virksomheden havde foretaget strukturforbedringer, der medfoerte en nedsaettelse af det specifikke elforbrug, en oeget vaerditilvaekst i produktionen samt omkostningsbesparelser.

Den tyske regering anmodede ved skrivelse af 25. juli 1985 Kommissionen om at udsaette dens endelige beslutning vedroerende den paagaeldende stoette, fordi det paagik forhandlinger mellem forbundsregeringen og delstatsregeringen i Rheinland-Pfalz.

Kommissionen underrettede ved skrivelse af 30. juli 1985 den tyske regering om, at den var rede til at udsaette sin endelige beslutning vedroerende paagaeldende stoette indtil begyndelsen af september 1985 for saaledes at give den tyske regering tid til at afslutte disse forhandlinger. I samme skrivelse blev det endvidere anfoert, at Kommissionen, i tilfaelde af at disse forhandlinger ikke foerte til noget inden begyndelsen af september, ville se sig noedsaget til at traeffe endelig beslutning paa grundlag af de oplysninger, den da ville raade over. Denne skrivelse har den tyske regering aldrig besvaret.

III

Der foregaar samhandel med primaere aluminiumsprodukter mellem medlemsstaterne, og konkurrencen er haard, specielt i oekonomiske krisetider, hvor priserne er lave, og import fra tredjelande forvaerrer situationen.

I 1983 producerede EF-landene 1 925 000 tons primaere aluminiumsprodukter, 743 000 tons heraf i Forbundsrepublikken Tyskland. I samme aar udgjorde handelen med raa-aluminium mellem medlemsstaterne 919 299 tons, og 24,7 % heraf var eksport fra Tyskland til de andre medlemsstater. I 1983 udgjorde Faellesskabets registrerede produktion af raa-aluminium 2 800 000 tons.

Hvis det antages, at virksomheden i Ludwigshafen udnyttede sin kapacitet paa 46 000 tons i 1983 fuldt ud, var virksomhedens markedsandel det aar 6,2 % i Forbundsrepublikken Tyskland og 2,4 % i EF.

I 1984 udgjorde samhandelen mellem medlemsstaterne med raa-aluminium 930 778 tons, hvoraf 790 000 tons var primaere aluminiumsprodukter. I samme aar eksporterede Tyskland 211 030 tons raa-aluminium til de andre medlemsstater, og 164 000 tons heraf var primaere aluminiumsprodukter.

Virksomheden bruger primaeraluminium produceret i dens eget smeltevaerk eller koebt andetsteds til fremstilling af ekstruderede staenger. Produktionskapaciteten for disse produkter er paa 70 000 tons, og ca. 70 % af denne produktion gaar hvert aar til andre medlemsstater. Naar oekonomisk stoette fra en stat styrker en virksomheds konkurrencemaessige stilling i samhandelen inden for Faellesskabet, maa samhandelen siges at vaere paavirket af stoetten. Da den paagaeldende stoette kunstigt opretholdt driften i Ludwigshafen-virksomheden, der fremstiller primaere aluminiumsprodukter, paa et tidspunkt hvor ledelsen forberedte virksomhedens lukning, kunne den foelgelig paavirke samhandelen og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkaarene mellem medlemsstaterne ved at begunstige den paagaeldende virksomhed i den i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1, naevnte forstand. Denne artikel fastslaar princippet om, at stoette af den deri anfoerte art er uforenelig med faellesmarkedet.

Undtagelsesbestemmelsen i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 2, finder ikke anvendelse i dette tilfaelde, fordi den paagaeldende stoette ikke var beregnet til de heri anfoerte formaal.

I EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3, fastsaettes det, hvilke stoetteformer der kan anses for at vaere forenelige med faellesmarkedet. Spoergsmaalet om forenelighed med traktaten maa afgoeres i relation til Faellesskabet og ikke til en enkelt medlemsstat. For at sikre, at faellesmarkedet fungerer efter hensigten, og under hensyntagen til principperne i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra f), maa de bestemmelser, der aabner mulighed for at fravige princippet i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1, fortolkes snaevert, naar det drejer sig om at vurdere en stoetteordning eller en individuel stoettesag.

Specielt maa undtagelsesbestemmelserne kun anvendes, naar Kommissionen er overbevist om, at markedskraefternes frie spil alene, uden stoetten, ikke ville kunne tilskynde en potentiel stoettemodtager til at traeffe foranstaltninger, der bidrager til virkeliggoerelse af et af de omtalte maal. Hvis man anvendte undtagelsesbestemmelserne paa tilfaelde, der ikke bidrager til et af disse maal, eller hvor stoette ikke er noedvendig herfor, ville man give uretmaessige fordele til visse medlemsstaters industrier eller virksomheder, hvis oekonomiske stilling derved blot ville blive stivet af, og man ville paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencevilkaarene, uden at dette paa nogen maade er begrundet i hensynet til en faelles interesse i den i artikel 92, stk. 3, omhandlede forstand.

Den tyske regering har ikke kunnet godtgoere, og Kommissionen har ikke kunnet fastslaa, at denne stoette skulle falde ind under en af undtagelseskategorierne i artikel 92, stk. 3.

De problemer, der fik ledelsen af Ludwigshafen-smeltevaerket til at forberede en lukning af virksomheden i begyndelsen af 1983, er ikke blevet loest. De strukturforbedringer, som firmaet foretog, og som bragte dets specifikke elforbrug ned paa 14 kWh pr. kg produceret aluminium, var faktisk gennemfoert, foer elpriserne steg; til trods for disse forbedringer begyndte forberedelserne til lukning af virksomheden i begyndelsen af 1983.

Produktionen af produkter med stoerre vaerditilvaekst paavirkes indirekte af den hoejere eltakst, fordi raamaterialet til disse produkter isaer er primaer aluminium, der produceres af smeltevaerket. I oevrigt var denne forbedring afsluttet foer 1983.

En bedre udnyttelse af raamaterialerne gennem anvendelse af kolde barrer forudsaetter, at smeltevaerket holdes i drift. I oevrigt blev denne proces anvendt allerede foer 1983.

Da den paagaeldende stoette ikke havde forbindelse med noget strukturomlaegningsprogram, var der tale om driftsstoette ydet til virksomheden med det formaal delvis at opveje virkningerne af de stigende elpriser.

Den tyske regerings argument om, at lukning af Ludwigshafen-smeltevaerket alene ville gavne konkurrenter i tredjelande, kan ikke opretholdes, da kapacitetsudnyttelsen for primaeraluminium i Faellesskabet i 1982 i alt udgjorde 93,8 % og i 1983 91,5 %. I 1983 laa den uudnyttede kapacitet for primaer aluminium i Faellesskabet paa 179 000 tons, hvilket er langt mere end Ludwigshafen-smeltevaerkets paa 46 000 tons om aaret. En del af af denne overskudskapacitet kunne have vaeret benyttet til at daekke den del af markedet, som den paagaeldende virksomhed besad.

Stoetten paa 8 mio DM blev ydet ulovligt i modstrid med bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3, fordi der i 1983 blev ydet 4 mio DM uden forudgaaende tilladelse fra Kommissionen og i 1984 stillet de resterende 4 mio DM til raadighed til trods for, at Kommissionen over for den i 1983 ydede stoette havde indledt proceduren i henhold til EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, foerste punktum.

I betragtning af ovenstaaende maa det med hensyn til de i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), fastsatte undtagelsesbestemmelser vedroerende stoette til fremme af udviklingen i visse regioner bemaerkes, at levestandarden i Ludwigshafen-omraadet ikke var usaedvanlig lav, og at der heller ikke herskede nogen alvorlig underbeskaeftigelse i den i litra a) anfoerte betydning. Ludwigshafen-virksomheden er beliggende i et omraade, som hverken af Faellesskabet eller forbundsregeringen anses for at vaere et stoetteomraade.

Da smeltevaerkets oekonomiske levedygtighed med de hoejere elektricitetsudgifter afhaenger af priserne paa aluminium, sikrer den paagaeldende stoette ikke allerede eksisterende arbejdspladser, hvorfor den heller ikke fremmer den oekonomiske udvikling af Ludwigshafen-omraadet i den i artikel 92, stk. 3, litra a) og c), anfoerte betydning, ligesom den heller ikke bibringer regionen nogen varig indkomstforoegelse eller nedbringer arbejdsloesheden, men fordrejer konkurrencevilkaarene i samhandelen inden for Faellesskabet uden dog at yde det noedvendige bidrag til den regionale udvikling.

Med hensyn til den i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), fastsatte undtagelsesbestemmelse er det klart, at formaalet med den paagaeldende stoette hverken var at fremme virkeliggoerelsen af et vigtigt projekt af faelleseuropaeisk interesse eller at afhjaelpe en alvorlig forstyrrelse i den tyske oekonomi. Den i artikel 92, stk. 3, litra b), beskrevne situation kan ikke afhjaelpes ved at yde stoette til en enkelt virksomhed, der fremstiller primaere aluminiumsprodukter.

Med hensyn til undtagelsesbestemmelsen i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), om »stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene« maa det bemaerkes, at den paagaeldende stoette ikke havde direkte tilknytning til nogen specifik investering eller noget strukturomlaegningsprogram, som kunne forbedre virksomhedens konkurrencedygtighed og sikre dens oekonomiske levedygtighed paa lang sigt og saaledes give den mulighed for at imoedegaa de oegede elpriser og eventuelt faldende aluminiumspriser alene i kraft af egen effektivitet og indsats, med egne midler og uden at behoeve yderligere statsstoette. Den paagaeldende stoette kan saaledes ikke anses at »fremme udviklingen« af den paagaeldende erhvervsgren i den i artikel 92, stk. 3, litra c), naevnte forstand.

Endvidere har den paagaeldende stoette svaekket konkurrencestillingen for de andre producenter af primaere aluminiumsprodukter i Faellesskabet, som har overlevet aluminiumskrisen og eventuelt ogsaa imoedegaaet de oegede elpriser i kraft af strukturomlaegning samt produktivitets- og kvalitetsforbedringer foretaget med egne midler, og den har begunstiget den paagaeldende virksomhed uden at dette paa nogen maade var begrundet i hensynet til en faelles interesse, der kunne vaere tilstraekkelig til at opveje stoettens konkurrencefordrejende virkninger.

Den paagaeldende stoette opfyldte derfor ikke de noedvendige betingelser, for at undtagelsesbestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3, kan bringes i anvendelse. Da stoetten endvidere blev ydet i modstrid med bestemmelserne i artikel 93, stk. 3, er den ulovlig, hvorfor den maa kraeves tilbagebetalt - VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den stoette paa 8 mio DM, som delstaten Rheinland-Pfalz i 1983 og 1984 ydede en producent af primaere aluminiumsprodukter i Ludwigshafen, er ulovlig, da den blev ydet under tilsidesaettelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3. Den er endvidere uforenelig med faellesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92. Denne stoette skal derfor tilbagebetales.

Artikel 2

Den tyske regering skal senest to maaneder efter datoen for meddelelsen af denne beslutning underrette Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den har truffet for at efterkomme denne.

Artikel 3

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 14. december 1985.

Paa Kommissionens vegne

Peter SUTHERLAND

Medlem af Kommissionen