KOMMISSIONENS BESLUTNING af 25. juli 1990 om statsstoette i henhold til lovdekret nr. 174 af 15. maj 1989 og nr. 254 af 13. juli 1989 samt lovforslag nr. 4230 om ratihabering af disse lovdekreters virkninger (Kun den italienske udgave er autentisk) (92/389/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger, jf. artikel 93, og under henvisning til disse bemaerkninger, og

ud fra foelgende betragtninger:

I

Ved skrivelse af 23. december 1988 underrettede den italienske regering Kommissionen om sit lovforslag nr. 3435 om skatteforanstaltninger til fremme af omstruktureringen af industriproduktionen.

Ved skrivelse af 1. marts 1989 til de italienske myndigheder anmodede Kommissionen om de oplysninger, der var noedvendige, for at den kunne undersoege lovforslaget.

Den italienske regering svarede ved skrivelse af 20. april 1989 paa nogle af de spoergsmaal, Kommissionen havde stillet.

Ved skrivelse af 26. maj 1989 fremsendte den italienske regering lovdekret nr. 174, der var offentliggjort i Gazzetta ufficiale della Repubblica Italiana (den italienske stats tidende) af 15. maj 1989. Italiens Faste Repraesentation supplerede ved telex af 14. juni 1989 svaret paa de spoergsmaal, Kommissionen tidligere havde stillet, og som kun var blevet besvaret delvist.

Det fremgaar af lovdekret nr. 174, at naar selskaber, der eksisterede paa dekretets ikrafttraedelsestidspunkt, overfoerer virksomheder, bestemte virksomhedsaktiviteter og andre materielle eller immaterielle afskrivningsberettigede aktiver, samt aktieposter og andre kapitalandele til bestaaende eller planlagte selskaber, gaelder det for saadanne overfoersler inden den 31. december 1990, at 75 % af forskellen mellem de modtagne aktiers eller andeles vaerdi og de overdragne aktivers seneste vaerdi ikke skal medregnes i de overdragende selskabers skattepligtige indkomst, foer de er realiseret, udloddet til selskabsdeltagerne, overfoert til kapitalen eller anvendt til daekning af tab for regnskabsaaret; det er dog en betingelse, at de er opfoert i regnskabet og angivet under en saerlig reserve eller i et saerskilt bilag. Den resterende del, dog hoejst en fjerdedel, skal derimod medregnes i indkomsten, men det overdragende selskab kan selv vaelge, om den skal medregnes samlet for det regnskabsaar, hvor den er realiseret, eller med tre lige store andele fra samme regnskabsaar eller fra det foelgende regnskabsaar.

Overfoerslerne skal tage sigte paa en betydelig strukturomlaegning i landets industri og paa udvikling af industriproduktionen. CIPE (tvaerministerielt udvalg for oekonomisk planlaegning) traeffer paa grundlag af en skoensmaessig vurdering en beslutning om, hvorvidt dette formaal er opfyldt. Desuden skal kapitaludvidelsen i det bestaaende selskab eller kapitalen i det planlagte selskab vaere paa over 50 mia lire.

Den italienske regering udstedte den 13. juli 1989 lovdekret nr. 254, der blev offentliggjort i Gazzetta ufficiale della Repubblica Italiana af 15. juli 1989 og har samme indhold som lovdekret nr. 174.

De paagaeldende foranstaltninger er en undtagelse fra det generelle princip i det italienske skattesystem, at overfoersler helt er undergivet beskatning af den paaviste vaerdiforoegelse.

De italienske foranstaltninger skal ikke betragtes som en permanent aendring af det italienske skattesystem, da de kun gaelder for overfoersler, der foretages inden den 31. december 1990, forudsat at kapitaludvidelsen i det bestaaende selskab eller kapitalen i det planlagte selskab er paa over 50 mia lire, og CIPE i sin beslutning har fastslaaet, at overfoerslerne opfylder de i lovdekretet fastsatte formaal.

II

Kommissionen har efter sin undersoegelse af de oplysninger, den har modtaget i denne sag, indledt proceduren i artikel 93, stk. 2, med hensyn til lovdekret nr. 174, jf. Domstolens retspraksis (dom af 20. marts 1984 i sag 84/82) (1), som paalaegger Kommissionen at indlede en saadan procedure, naar den efter en foerste undersoegelse er i tvivl om, hvorvidt det paagaeldende projekt er foreneligt med faellesmarkedet. Kommissionen havde nemlig begrundet mistanke om, at de paagaeldende skatteforanstaltninger var forbeholdt ganske faa virksomheder, om ikke direkte begraenset til virksomheden Montedison i forbindelse med Enimont-projektet.

Den italienske regering blev underrettet herom ved skrivelse af 7. november 1989. Kommissionens beslutning om at indlede proceduren i denne sag blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (2). Samtidig opfordrede Kommissionen de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter til at fremsaette deres bemaerkninger i denne sag.

Ved telex af 12. september 1989 meddelte den italienske regering Kommissionen, at den havde besluttet at vedtage et nyt lovdekret paa baggrund af de bemaerkninger, Kommissionen fremsatte ved skrivelse af 7. august 1989.

Ved skrivelse af 18. september 1989 forelagde den italienske regering Kommissionen ordlyden af lovdekret nr. 318 af 13. september 1989 om »presserende skatteforanstaltninger til fremme af omstruktureringen af industriproduktionen, samt forklarende bestemmelser vedroerende artikel 14 og 21 i lovdekret nr. 69 af 2. marts 1989, der med visse aendringer blev ophoejet til lov ved lov nr. 154 af 27. april 1989«.

Kommissionen meddelte ved skrivelse af 24. oktober 1989 den italienske regering, at den havde faaet kendskab til, at det italienske parlament den 27. september 1989 havde modsat sig, at lovdekret nr. 318 blev ophoejet til lov, og at den italienske regering derefter havde forelagt parlamentet lovforslag nr. 4230 om ratihabering af virkningerne af lovdekret nr. 174 og 254.

Samtidig meddelte Kommissionen den italienske regering, at den af samme aarsager, som havde faaet den til at indlede proceduren i artikel 93, stk. 2, med hensyn til lovdekret nr. 174, ville lade den omfatte det nye lovforslag.

I skrivelse af 3. november 1989 bestred den italienske regering ikke Kommissionens argumenter, men forsikrede, at der snarest - og i hvert fald inden aarets udgang - ville blive udarbejdet generelle regler for, hvilke skatteordninger der kan finde anvendelse paa omstrukturering af industriproduktionen. Disse generelle regler ville vaere i overensstemmelse med EOEF-Traktatens konkurrenceregler og blive baseret paa det EF-direktiv om en faelles ordning for fusioner, spaltning af selskaber og overdragelse af aktiver, der var ved at blive vedtaget i Ministerraadet.

Den italienske regering fremfoerte desuden, at det ikke var i strid med regeringens ovennaevnte holdning, at den omgaaende havde forelagt parlamentet lovforslag nr. 4230 om ratihabering af virkningerne af lovdekret nr. 174 og 254, da dette, ifoelge en fast forfatningspraksis, var noedvendigt, fordi de to lovdekreter ikke var blevet ophoejet til lov.

Ved skrivelse af 21. november 1989 til den italienske regering besluttede Kommissionen at udvide proceduren i EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, som den havde indledt den 7. august 1989, til ogsaa at omfatte lovforslag nr. 4230, der var blevet forelagt parlamentet den 4. oktober, og som hovedsagelig skulle sikre de vedtagne foranstaltninger og virkningerne af lovdekret nr. 174 og 254 (3).

Kommissionen opfordrede samtidig de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter til at fremsaette deres bemaerkninger i denne sag.

Som led i proceduren vedroerende lovdekret nr. 174 og lovforslag nr. 4230 fremsatte den britiske regering, selskabet Montedison og koncernen CID-ITAL-Business deres bemaerkninger, som blev forelagt den italienske regering.

Ved skrivelse af 14. maj 1990 gjorde Kommissionen den italienske regering opmaerksom paa, at den ikke havde modtaget nogen bemaerkninger paa baggrund af ovennaevnte skrivelse af 21. november 1989. Kommissionen opfordrede derfor den italienske regering til at fremsaette sine eventuelle bemaerkninger, inden der blev vedtaget en endelig beslutning i henhold til artikel 93, stk. 2.

Ved telex af 18. juni 1990 meddelte den italienske regering Kommissionen, at lovforslag nr. 4230 ikke paa davaerende tidspunkt var opfoert paa parlamentets arbejdsplan og derfor umuligt kunne vedtages i saa god tid, at Enimontprojektet kunne komme i betragtning, idet det paagaeldende selskab, Montedison, skulle til at godkende sine regnskaber og derefter skulle indgive en selvangivelse (selskabsbeskatning).

Kommissionen bemaerker, at lovdekret nr. 174 og det efterfoelgende lovdekret nr. 254 er blevet ugyldige, da parlamentet ikke har ophoejet dem til lov inden for den fastsatte frist, og at de derfor ikke kan faa juridiske virkninger for de potentielle stoettemodtagere. Da stoetteprojektet i henhold til disse lovdekreter hermed er bortfaldet, har Kommissionen besluttet at indstille proceduren i denne forbindelse.

Derimod finder Kommissionen det noedvendigt at udtale sig om lovforslag nr. 4230, der har til formaal at sikre virkningerne af lovdekret nr. 174 og 254 for de transaktioner, der er gennemfoert i deres korte gyldighedsperiode, nemlig fra den 15. maj 1989 til den 12. september 1989. Hvis dette forslag blev vedtaget af parlamentet og ivaerksat, ville de virksomheder, der var omfattet af foranstaltningerne i de to lovdekreter, opnaa uberettigede fordele.

III

Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at lovforslag nr. 4230 af 4. oktober 1989 ikke har nogen selvstaendig begrundelse og ikke tjener andet formaal end at sikre virkningerne af lovdekret nr. 174 og 254. De hermed indfoerte skatteforanstaltninger maa betragtes som stoette i henhold til artikel 92, stk. 1, af nedenstaaende aarsager.

Skatteforanstaltninger kan falde ind under begrebet statsstoette i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1.

Dette blev fastslaaet i Domstolens dom af 23. februar 1961 i sag 30/59 (4) og senere bekraeftet i dom af 10. december 1969 i de forenede sager 6 og 11/69 (5).

De skatteforanstaltninger, der indfoeres ved ovennaevnte lovdekreter, og som absolut indebaerer betydelige fordele for de begunstigede virksomheder, er udformet saaledes, at de er forbeholdt ganske faa projekter, om ikke udelukkende Enimont-projektet. Dette kan udledes af de oplysninger, Kommissionen er i besiddelse af, ligesom de italienske myndigheder heller aldrig har benaegtet dette. Som yderligere bevis understreger Kommissionen, at CIPE ved en beslutning har fastslaaet, at lovkravene er opfyldt, naar det drejer sig om Montedisons overfoersel med henblik paa oprettelse af selskabet Enimont. Kommissionen har ikke kendskab til, at CIPE skulle have truffet saadanne beslutninger til fordel for andre virksomheder, og den italienske regering har heller ikke underrettet Kommisionen derom.

De foranstaltninger, der indfoeres ved lovdekret nr. 174, er tidsbegraensede. De vedroerer kun overfoersler inden den 31. december 1990 og kan derfor ikke betragtes som en permanent aendring af de italienske skatteregler.

En anden begraensning i lovdekretet vedroerer det nye selskabs stoerrelse. Saaledes skal kapitaludvidelsen i det eksisterende selskab eller kapitalen i det nye selskab andrage over 50 mia lire. Paa denne maade vil den planlagte skattelettelse kun kunne komme nogle virksomheder til gode.

Kommissionen mener, at ovennaevnte to begraensninger indskraenker reglernes anvendelsesomraade vaesentligt, da reglerne saaledes ikke er generelle og varige, som det er blevet fremfoert. Det skal bemaerkes, at Domstolen i dom af 2. juli 1974 i sag 173/73 (6) stadfaestede, at delvis nedsaettelse af de sociale byrder til fordel for virksomheder i en bestemt sektor - i dette tilfaelde tekstilindustrien - skal betragtes som stoette i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92. Der er en tredje aarsag til, at Kommissionen ikke mener, at de paagaeldende regler har den generelle karakter, der praeger ordningerne i de oevrige medlemsstater. De italienske bestemmelser anvendes nemlig ikke automatisk, idet CIPE har skoensmaessige befoejelser til at fastslaa, dels at overfoerslerne tager sigte paa strukturomlaegning i landets industri og paa udvikling af industriproduktionen, dels at der er taget tilstraekkeligt hensyn til erhvervsudviklingen i Syditalien (Mezzogiorno), til beskaeftigelsen samt til miljoeet. Naar CIPE har til opgave at tage stilling til saa oemtaalelige spoergsmaal, er det efter Kommissionens opfattelse et klart tegn paa, at dette hoejtstaaende organ har omfattende skoensmaessige befoejelser, der er uforenelige med det princip, at stoetten skal vaere gennemsigtig, og at der ikke maa udoeves forskelsbehandling mellem de paagaeldende virksomheder.

Kommissionen ser principielt positivt paa fusioner, navnlig fusioner paa tvaers af graenserne, og den ville slet ikke modsaette sig, hvis den italienske lovgivning blev aendret og tilpasset de oevrige medlemsstaters lovgivning, som, i stoerre eller mindre grad, indeholder gunstigere betingelser for fusioner end den italienske.

Det tilkommer dog ikke Kommissionen at optraede i den italienske lovgivers sted eller at undersoege i detaljer, hvorfor de har indfoert en lovgivning, der kunne vaere til skade for fusioner.

Kommissionen agter heller ikke at foretage en vurdering af den fusion, der er gennemfoert i forbindelse med oprettelsen af Enimont, men at vurdere den stoette, i form af skattelettelser, der ville blive ydet selskabet Montedison i forbindelse med oprettelsen af det nye selskab Enimont.

Montedison kunne nemlig med disse skattelettelser, der ydes som driftsstoette, opnaa betydelige likviditetsfordele og dermed styrke sin finansielle stilling og paavirke konkurrencen paa det italienske marked over for virksomheder i samme sektor og, i videre omfang, konkurrencen paa EF-markedet.

Montedison ville saaledes kunne forbedre sine regnskaber og kunstigt foroege sine aktiver. Den finansielle fordel bestaar isaer i, at afgiften af vaerdiforoegelsen ikke skal betales. Da vaerdiforoegelsen i 1989 androg 1 647 mia lire, ville den afgift, selskabet var fritaget for at betale, svare til 774 mia lire. Det skal understreges, at den italienske regering ikke har bestridt disse oplysninger, der saaledes maa betragtes som korrekte.

Kommissionen finder den indvending uholdbar, at vaerdiforoegelsen skulle vaere rent teoretisk, fordi afgiften skulle betales, hvis vaerdiforoegelsen blev til en indkomst, og at den paagaeldende skatteforanstaltning ikke oeger stoettemodtagerens likvditet, idet den kun ville betyde, at virksomheden var fritaget for en afgift, der i vaesentlig grad er formuebetinget. Efter Kommissionens opfattelse fordrejer det konkurrencen, at selskabet Montedison fritages for en afgift, uanset dennes art, som derimod er paalagt selskabets konkurrenter i Italien.

Endelig deler Kommissionen ikke den italienske regerings opfattelse af, at lovforslag nr. 4230 er en noedvendig foelge af, at parlamentet ikke har ophoejet de to lovdekreter nr. 174 og 254 til lov. Ifoelge artikel 77 i den italienske forfatning bliver dekreter nemlig ugyldige ex tunc, medmindre de ophoejes til lov inden tres dage efter offentliggoerelsen. Parlamentet kan dog ved lov regulere de juridiske forhold, der er opstaaet paa grundlag af de dekreter, der ikke er ophoejet til lov.

Parlamentet har derfor i denne forbindelse en skoensmaessig befoejelse og er ikke forpligtet til at udarbejde love for at styrke de midlertidige virkninger af lovdekreter, der ikke er ophoejet til lov. Som naevnt ovenfor drejer det sig desuden i det foreliggende tilfaelde om at regulere juridiske forhold, der er opstaaet paa grundlag af lovdekreter om stoette, der er ulovlig, fordi den er ydet i strid med EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3, og som endvidere er uforenelig med faellesmarkedet, fordi den ikke kan falde ind under undtagelserne i artikel 92, stk. 3. Parlamentet kan derfor ikke benytte sine skoensmaessige befoejelser til at goere overtraedelsen af EOEF-Traktaten definitiv i et konkret tilfaelde.

Endelig bekraefter den italienske regering selv indirekte, at der ikke er tale om en noedvendig handling, idet den i sit seneste telex af 18. juni 1990 fremfoerer, at lovforslaget ikke kan ophoejes til lov i saa god tid, at det kan faa virkninger for selskabet Montedison. Der er dog ingen garanti for, at dette ikke sker, og parlamentet kan paa et hvilket som helst tidspunkt beslutte at vedtage lovforslaget. Endvidere boer regeringen traekke lovforslaget definitivt tilbage, hvis det ikke laengere har nogen praktisk vaerdi.

Paa baggrund af ovenstaaende mener Kommissionen ikke, at de foranstaltninger, der indfoeres ved lovdekret nr. 174, kan anses for at vaere generelle foranstaltninger, men maa betragtes som stoette i henhold til artikel 92, stk. 1, med det formaal at begunstige ganske faa virksomheder, om ikke udelukkende virksomheden Montedison; ifoelge de oplysninger, Kommissionen er i besiddelse af, er Montedison nemlig den eneste virksomhed, der i den korte periode, lovdekret nr. 174 og 254 har vaeret i kraft, har gennemfoert i overfoersel, som CIPE i oevrigt har godkendt.

Fortsat paa baggrund af artikel 92, stk. 1, skal det bemaerkes, at Montedisonkoncernen opererer inden for den kemiske sektor sammen med selskabet Montefluos, der fremstiller fluorforbindelser, elastomerer, klorfluorderivater, peroxider osv., sammen med selskabet Himont, der fremstiller polypropylen og andre polymerer, og sammen med selskabet S.I.R., der fremstiller harpiks, polyestere osv.

Endelig er Montedison-koncernen hovedaktionaer i selskabet Enimont, der beskaeftiger sig med produktion inden for naesten samtlige kemiske sektorer. Inden for disse sektorer er konkurrencen mellem Faellesskabets medlemsstater meget intens, og ofte er der tale om en betydelig overkapacitet paa EF-plan.

Kommissionen har kunnet fastslaa, at Italien i 1987 eksporterede kemiske produkter for 4 234 mio ECU til de oevrige medlemsstater og for 3 813 mio ECU til tredjelande; i 1988 androg den italienske eksport henholdsvis 5 074 og 4 151 mio ECU.

Den italienske import fra andre medlemsstater var i 1987 og 1988 paa henholdsvis 9 633 og 10 974 mio ECU, medens importen fra tredjelande var paa henholdsvis 3 085 og 3 472 mio ECU.

Montedison-koncernen havde i 1988 en omsaetning paa 14 122 mia lire, heraf 7 412 mia (52,5 % af den samlede omsaetning) i Italien og 2 964 mia, dvs. 21 %, i Vesteuropa. Det er derfor indlysende, at Montedison-koncernen har en betydelig markedsandel i Italien og desuden goer sig kraftigt gaeldende i de oevrige medlemsstater.

Selv om man i koncernens samlede omsaetning paa 14 122 mia lire fratraekker omsaetningen i de virksomheder, der senere blev overdraget til selskabet Enimont, har selskabet Montedison stadig en betydelig omsaetning paa 5 446 mia lire.

Naar finansiel stoette fra staten styrker en virksomheds stilling i forhold til konkurrerende virksomheder i samhandelen mellem medlemsstaterne, maa stoetten anses for at paavirke denne samhandel, jf. Domstolens dom af 17. september 1980 i sag 730/79 (7).

I denne forbindelse er der ingen tvivl om, at skattelettelserne paa 774 mia lire ville styrke Montedisons finansielle stilling vaesentligt. Artikel 92, stk. 1, indeholder et generelt forbud mod stoette, som opfylder de deri fastsatte kriterier, og i det foreliggende tilfaelde er der tale om en saadan stoette.

IV

De i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 2, fastsatte undtagelser fra ovennaevnte forbud finder ikke anvendelse i det foreliggende tilfaelde paa grund af stoettens art og formaal.

I artikel 92, stk. 3, er det fastsat, hvilke stoetteforanstaltninger der kan betragtes som forenelige med faellesmarkedet. Hvorvidt stoetten er forenelig med Traktaten, skal vurderes ud fra Faellesskabets og ikke ud fra den enkelte medlemsstats synspunkt. For at sikre at faellesmarkedet fungerer tilfredsstillende og under hensyntagen til principperne i Traktatens artikel 3, litra f), skal de i artikel 92, stk. 3, omhandlede undtagelser fra forbuddet i stk. 1, fortolkes snaevert.

Undtagelserne finder navnlig kun anvendelse, naar Kommissionen har kunnet fastslaa, at markedskraefterne alene ikke ville kunne faa de potentielt begunstigede virksomheder til - uden en saadan stoette - at traeffe dispositioner, der kan bidrage til virkeliggoerelsen af et af de i undtagelserne omhandlede maal.

Anvendes undtagelsesbestemmelserne paa stoetteforanstaltninger, der ikke bidrager til virkeliggoerelsen af et saadant maal, eller hvor stoetten ikke er noedvendig for at naa dette maal, vil det give visse medlemsstaters industrier eller virksomheder uberettigede fordele og blot tjene til at styrke deres finansielle stilling, ligesom det vil medfoere, at samhandelen mellem medlemsstaterne paavirkes og konkurrencevilkaarene fordrejes, uden at dette paa nogen maade er begrundet i hensynet til Faellesskabets interesse, jf. artikel 92, stk. 3.

I det foreliggende tilfaelde har den italienske regering ikke kunnet bevise og Kommissionen ikke kunnet konstatere, at den paataenkte stoette opfylder betingelserne for at vaere omfattet af en af undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3.

Da der ikke er tale om stoette til investeringer men om driftsstoette, kan undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra a) og c), vedroerende stoette til fremme af udviklingen i visse omraader ikke finde anvendelse.

Hvad angaar undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra b), er det indlysende, at den paagaeldende stoette ikke har til formaal at fremme virkeliggoerelsen af et vigtigt projekt af faelleseuropaeiske interesse eller at afhjaelpe en alvorlig forstyrrelse i Italiens oekonomi.

Med hensyn til undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra c), vedroerende stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene, skal det bemaerkes, at der i det foreliggende tilfaelde ikke er tale om stoette til finansiering af erhvervsinvesteringer men om driftsstoette. Markedsvilkaarene inden for den paagaeldende sektor synes at kunne sikre en normal udvikling uden statsintervention. Stoetten er derfor ikke berettiget ud fra hensynet til Faellesskabets interesse -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Skatteforanstaltningerne i lovforslag nr. 4230 af 4. oktober 1989 er uforenelige med faellesmarkedet i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1.

Italien undlader at gennemfoere naevnte foranstaltninger og undlader isaer at indroemme nogen skattelettelse i forbindelse med selskabet Montedisons eller andre virksomheders overfoersler i henhold til lovdekret nr. 174 af 15. maj 1989 og nr. 254 af 13. juli 1989.

Artikel 2

Italien underretter inden to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme artikel 1.

Artikel 3

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik. Udfaerdiget i Bruxelles, den 25. juli 1990. Paa Kommissionens vegne

Leon BRITTAN

Naestformand

(1) Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 1451. (2) EFT nr. C 281 af 7. 11. 1989, s. 9. (3) EFT nr. C 48 af 28. 2. 1990, s. 6. (4) Gezamenlijke Steenkolenmijnen mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1961, s. 40. (5) Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1969, s. 523. (6) Italien mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 709. (7) Philip Morris mod Kommissionen, Sml. 1980, s. 2671.