Kommissionens beslutning

af 11. december 2002

om statsstøtteordning C 46/2001 - Finanscentraler ("Centrales de trésorerie") indført i Frankrig

(meddelt under nummer K(2002) 4827)

(Kun den franske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2003/883/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med denne artikel(1), og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFORLØB

(1) I 1997 vedtog Rådet (Økofin) en resolution om en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning(2) for at bringe den skadelige praksis på området til ophør. Som følge af de forpligtelser, der følger af denne adfærdskodeks, offentliggjorde Kommissionen i 1998 en meddelelse om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomheder(3) (herefter "meddelelsen"), hvori den bekræftede, at den ville påse, at reglerne blev anvendt strengt og under overholdelse af princippet om ligebehandling. Denne procedure skal ses i den sammenhæng.

(2) Ved brev af 4. august 1999 (D/63323) udbad Kommissionen sig oplysninger om den franske ordning vedrørende finanscentraler. Disse oplysninger blev fremsendt ved brev af 12. oktober 1999 (A/37816) fra Frankrigs Faste Repræsentation ved Den Europæiske Union.

(3) Ved brev SG(2001) D/289747 af 11. juli 2001 meddelte Kommissionen Frankrig, at den havde til hensigt at indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter traktatens artikel 88, stk. 2, vedrørende skatteordningen for finanscentraler. Frankrig fremsendte ved brev af 31. oktober 2001 (A/38577) sine bemærkninger til indledningen af proceduren.

(4) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(4). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede foranstaltning. Kommissionen har ikke modtaget bemærkninger fra interesserede parter.

II. BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN

(5) Reglerne for finanscentralerne, der blev godkendt den 3. november 1998, giver ret til en særlig skattemæssig behandling fastsat ved instruks af 16. april 1999 fra skattemyndighederne (herefter kaldet "instruksen"). Denne instruks, der trådte i kraft den 1. januar 1999, fastlægger anvendelsen af artikel 39(1)(3) og artikel 131 quater i den franske skattelov (herefter kaldet "skattelov") vedrørende den skattemæssige behandling af renter, som et selskab betaler til sine selskabsdeltagere af de beløb, som sidstnævnte stiller til selskabets rådighed.

(6) Artikel 39(1)(3) fastsætter et loft for fradrag af renter udbetalt til selskabsdeltagere af beløb, de stiller til rådighed for et selskab - uanset selskabets juridiske form - ud over deres kapitalandel. Muligheden for at fratrække renter er begrænset til renter beregnet efter en sats, der svarer til det årlige gennemsnit af kreditinstitutternes effektive gennemsnitlige rente for erhvervslån med variabel rente med en oprindelig løbetid på over to år. De franske skattemyndigheder tillader imidlertid fravigelser fra dette loft, når der er tale om finanscentraler.

(7) Artikel 131 quater i skatteloven foreskriver fritagelse for kildeskat for kontokuranttransaktioner udført af selskabsdeltagere etableret uden for Frankrig, hvis der er tale om tredjeparter eller associerede selskaber. Det understreges i instruksen, at foranstaltningen også finder anvendelse på kontokuranttransaktioner, der gennemføres mellem et moderselskab og dets datterselskaber eller datter-datterselskaber inden for rammerne af en aftale mellem selskaber, der tilhører én og samme koncern, vedrørende oprettelsen af en finanscentral, som anmeldes til skatteforvaltningen.

(8) For at kunne omfattes af disse bestemmelser skal en finanscentral være etableret i Frankrig i form af et datterselskab og inden for en koncern have til formål at centralisere likviditetsstrømmene mellem de selskaber, der indgår i koncernen. Dens opgave er at modtage likviditetsstrømme fra de selskaber i koncernen, der er knyttet til centralen via ovennævnte aftale, og opfylde de pågældende selskabers likviditetsbehov.

(9) Kun selskaber, der direkte eller indirekte er kontrolleret af ét og samme selskab, samt det pågældende selskab, kan deltage i aftalen. Endvidere kan foranstaltningen kun finde anvendelse på koncerner, der er etableret i mindst tre forskellige lande.

III. BEGRUNDELSE FOR INDLEDNING AF PROCEDUREN

(10) Ved vurderingen af de oplysninger, de franske myndigheder har fremsendt, mente Kommissionen, at det forhold, at undtagelsen fra reglerne om et loft for fradrag af renter, der udelukkende gælder for finanscentraler, så ud til at udgøre en selektiv fordel, der ikke var begrundet i systemets karakter eller forvaltning.

(11) Kommissionen mente ligeledes, at udvidelsen af fritagelsen for kildeskat af renter betalt uden for Frankrig af finanscentralerne ikke kunne betragtes som en specifik fordel, da en sådan fritagelse allerede gælder for renter, som et hvilket som helst selskab betaler uden for Frankrig til tredjeparter eller associerede selskaber.

IV. FRANKRIGS KOMMENTARER

(12) De franske myndigheder konstaterer, at Kommissionen ved indledningen af proceduren ikke anvendte betegnelsen statsstøtte for fritagelsen for kildeskat af renter betalt uden for Frankrig af finanscentralerne. Frankrig finder det derfor usammenhængende, at Kommissionen betragter det forhold, at finanscentralerne er undtaget fra loftet for rentefradrag, som en fordel, da de to foranstaltninger har samme formål og anvendelsesområde.

(13) Frankrig mener ikke, at finanscentralernes undtagelse fra loftet for rentefradrag kan give en fordel. Undtagelsen har siden indførelsen i januar 1999 i praksis kun været anvendt ved meget få lejligheder, da maksimumssatsen, der er defineret som kreditinstitutternes gennemsnitlige rente for erhvervslån med variabel rente, i de fleste tilfælde har ligget tæt på markedsrenten.

(14) Endvidere har Frankrig meddelt, at skattemyndighedernes kontor for statistiske undersøgelser kun har registreret otte aftaler anmeldt af selskaber, der opfylder betingelserne for anvendelsen af disse to foranstaltninger. Det nævnes som et tegn på, at ordningen ikke i praksis giver fordele.

(15) Ifølge de franske myndigheder er undtagelsen fra loftet for rentefradrag for finanscentraler tilhørende koncerner, der er etableret i mindst tre lande, ikke en selektiv foranstaltning, da den ikke giver en relativ fordel i forhold til de koncerner, der er udelukket fra foranstaltningens anvendelsesområde. Med udgangspunkt i skattegrundlaget på koncernniveau flytter ordningen simpelthen beskatningen fra finanscentralen til den enkelte selskabsdeltager, således at de renter, der kan fratrækkes finanscentralens resultat, beskattes hos selskabsdeltageren som finansielle produkter, hvorimod ikke-fradragsberettigede renter, der beskattes hos datterselskabet, i de tilfælde, hvor der er fastsat et loft for rentefradraget, vil blive fratrukket moderselskabets resultat efter at være blevet omdannet til udloddet overskud, der er fritaget i henhold til fritagelsesordningen for kapitalinteresser mellem moderselskab og datterselskab.

(16) Ifølge de franske myndigheder skyldes finanscentralernes undtagelse fra loftet for rentefradrag karakteren og forvaltningen af rentefradragsordningen for selskabsdeltageres kontokuranttransaktioner. Logikken bag loftet for fradrag af renter, som et selskab betaler deltagerne, er at indføre en berettiget forventning om, at renter normalt ikke kan fradrages over et vist niveau, der fastsættes i forhold til markedsrenten, hvorved man undgår uenighed om, hvilken standardrente der skal fastsættes. En sådan formodning er ikke relevant, når forholdet mellem selskabsdeltagere og selskab er reguleret af en aftale om en central finansforvaltning, da det kommercielle forhold mellem långiver og låntager har forrang frem for forholdet mellem moderselskab og datterselskab. Den eneste betingelse for rentefradraget er således, at det skal være i overensstemmelse med markedsrenten mellem uafhængige tredjeparter. Samme logik ligger bag den franske administrative doktrin, der har været gældende siden 1984, ifølge hvilken der ikke er fastsat loft for renter, som et datterselskab betaler til et moderselskab, der er registreret som et kreditinstitut.

V. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN

Indledning

(17) Efter at have gennemgået Frankrigs bemærkninger fastholder Kommissionen den vurdering, der fremgår af brev af 11. juli 2001(5) om indledning af proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 2. Kommissionen mener ikke, at Frankrigs bemærkninger har fjernet den tvivl, der blev givet udtryk for i brevet, og den mener derfor, at den undersøgte skatteordning udgør driftsstøtte, der er ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1. Den mener imidlertid, at Frankrig og de støttemodtagende virksomheder i dette tilfælde havde god grund til at have en berettiget forventning om, at støtten ikke ville blive tilbagesøgt.

(18) Kommissionen kan bl.a. ikke acceptere de franske myndigheders bemærkning om, at fritagelsen for kildeskat af renter betalt uden for Frankrig kan knyttes til undtagelsen fra rentefradragsloftet for selskabsdeltageres kontokuranttransaktioner. Kommissionen mener, at de to foranstaltninger har forskellig rækkevidde og skal behandles særskilt.

Fritagelse for kildeskat

(19) Hvad angår fritagelse for kildeskat for renter betalt uden for Frankrig, foreskrev artikel 131 quater i skatteloven allerede en generel fritagelse for kildeskat(6). Instruksen præciserede blot, at renter betalt uden for Frankrig af finanscentraler, der er underkastet betingelserne i punkt 3-9 i instruksen, er omfattet af den eksisterende fritagelse.

(20) I overensstemmelse med punkt 13 i meddelelsen udgør rent skattetekniske foranstaltninger, som f.eks. fritagelse for kildeskat, en almindelig foranstaltning, der ikke falder ind under anvendelsesområdet for traktatens artikel 87, stk. 1, da fordelene gælder for alle økonomiske beslutningstagere på det pågældende geografiske område.

(21) Kommissionen kan derfor konkludere, at det generelle anvendelsesområde for fritagelsen for kildeskat for renter betalt uden for Frankrig, bekræftet ved instruksen for så vidt angår anvendelsen af fritagelsen på finanscentraler, ikke giver anledning til at betragte foranstaltningen som statsstøtte efter traktatens artikel 87, stk. 1.

Fradragsordning for renter udbetalt til selskabsdeltagere

(22) Hvad angår undtagelsen fra loftet for rentefradrag for beløb, selskabsdeltagere stiller til rådighed for et selskab, mener Kommissionen, at denne skattemæssige foranstaltning udgør støtte efter traktatens artikel 87, stk. 1, da den opfylder alle de fire kriterier, der er nævnt nedenfor.

Fordel

(23) For det første skal foranstaltningen give en fordel, der letter de omkostninger, der normalt belaster virksomhedernes budget. Undtagelsen fra loftet for rentefradrag for selskabsdeltageres kontokuranttransaktioner udført af finanscentraler giver dem mulighed for at nedbringe beskatningsgrundlaget. Som nævnt i meddelelsens punkt 9 kan en fordel bestå i en nedbringelse af virksomhedens skattebyrde, navnlig en nedbringelse af beskatningsgrundlaget som følge af et yderligere undtagelsesvist fradrag. Finanscentralerne og de koncerner, de tilhører, får en fordel, hver gang centralerne har mulighed for i deres beskatningsgrundlag at fradrage alle de renter, der betales til selskabsdeltagerne, hvorimod andre franske virksomheder i samme situation skal holde sig under loftet.

(24) Hvad angår Frankrigs bemærkning som nævnt i betragtning 13, ifølge hvilken foranstaltningen i virkeligheden kun har begrænset betydning, da den anvendte maksimumssats i de fleste tilfælde ligger tæt på markedsrenten, bemærker Kommissionen, at selv om der kun i få tilfælde er tale om fordele, vil alene den mulighed, at ordningen kan give anledning til fordele, være tilstrækkelig til at tale om en statsstøtteordning, hvis de øvrige betingelser i traktatens artikel 87, stk. 1, er opfyldt.

(25) Kommissionen bemærker Frankrigs argument som nævnt i betragtning 15, ifølge hvilket undtagelsen fra loftet udelukkende flytter beskatningen fra finanscentralen til den enkelte selskabsdeltager og derfor ikke giver nogen fordel for den pågældende koncern i forhold til andre koncerner, der er udelukket fra foranstaltningen. Den sammenligning, som de franske myndigheder har foretaget af en koncerns effektive beskatningsniveau afhængig af, om de beløb, en finanscentral betaler til moderselskabet, tager form af fradragsberettigede renter eller udloddet overskud (dividende), giver ikke mulighed for under alle omstændigheder at udelukke, at der er tale om en fordel, da den er baseret på en sammenligning af forskellige situationer, der varierer efter eksterne parametre. Hvor meget dividende, der udloddes, afhænger faktisk af, hvor stort et overskud til udlodning, datterselskabet opnår, samt af de forvaltningsmæssige valg selskabet foretager, og den skattemæssige behandling afhænger af størrelsen af moderselskabets kapital samt af de skatteregler - herunder de internationale - der vil kunne finde anvendelse. I den henseende er den situation, Frankrig nævner, kun relevant i meget få tilfælde, der bl.a. kræver, at moderselskab og datterselskab er underkastet samme effektive beskatningsniveau. Dette ræsonnement er ligeledes baseret på en hypotese om, at datterselskabets overskud i sin helhed udloddes til moderselskabet. Endelig forudsætter Frankrigs ræsonnement, at moderselskabet kan omfattes af en fritagelsesordning for kapitaldeltagelse mellem moderselskaber og datterselskab, hvilket ikke altid er tilfældet.

(26) Kommissionen bemærker endvidere, at en undersøgelse af, om en given foranstaltning udgør en fordel, skal foretages i forhold til det gældende nationale system i den omhandlede medlemsstat, og ikke i forhold til et system, der sikrer en hypotetisk lighed mellem medlemsstaterne, således som Frankrig indirekte anfører.

(27) På det grundlag konkluderer Kommissionen, at undtagelsen fra loftet for fradrag af renter udbetalt til selskabsdeltagere kan give en fordel til finanscentralerne og de koncerner, de tilhører.

Statsmidler

(28) For det andet skal fordelen være baseret på statsmidler. I dette tilfælde medfører nedsættelsen af beskatningsgrundlaget for finanscentraler etableret i Frankrig faldende skatteindtægter, der udgør statsmidler.

Påvirkning af konkurrencevilkårene og samhandelen mellem medlemsstaterne

(29) For det tredje forvrider foranstaltningen konkurrencevilkårene og påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Dette kriterium er opfyldt, da finanscentralerne skal handle i en multinational ramme, der bl.a. omfatter samhandel mellem medlemsstaterne. På grund af den fordel, der er tillagt finanscentralerne, vil situationen for alle de selskaber og de koncerner, de tilhører, blive styrket i forhold til situationen for konkurrerende selskaber og koncerner i forskellige sektorer, hvoraf i hvert fald nogle deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne.

(30) Som nævnt i punkt 11 i meddelelsen ændrer det forhold, at støtten har et forholdsvis begrænset omfang(7), intet ved denne konstatering.

Selektivitet

(31) Endelig mener Kommissionen, at bestemmelserne i instruksen er selektive, da de begunstiger visse virksomheder, idet de i realiteten udelukkende angår finanscentraler tilhørende koncerner, der er etableret i mindst tre lande. Selskaber, der tilhører koncerner, som kun er etableret i Frankrig eller i to lande, er derfor udelukket.

Foranstaltningen begrundet i systemets karakter eller forvaltning

(32) Frankrig fremfører som argument, at undtagelsen fra reglerne om rentefradragsloftet, der gælder for finanscentralerne, er begrundet i selve den logik, der ligger bag loftet. På grund af det særlige forhold mellem en selskabsdeltager og selskabet, vil loftet medføre en berettiget forventning om, at det er anormalt at fradrage renter over et vist niveau, der fastsættes i forhold til markedsrenten, hvorved man undgår tvister om, hvilken sats der skal anvendes. En sådan formodning vil ikke være relevant i forbindelse med en aftale om centralisering af finansforvaltningen, da det kommercielle forhold mellem långiver og låntager vil have forrang frem for associeringsforholdet mellem moderselskab og datterselskab. Den eneste betingelse for rentefradraget er således, at det skal være i overensstemmelse med markedsrenten mellem uafhængige tredjeparter.

(33) Kommissionen kan ikke acceptere dette argument, da Frankrig ikke forklarer, hvorfor det kommercielle forhold har forrang frem for forholdet mellem moder- og datterselskab udelukkende i forbindelse med finanscentraler sammenlignet med de centraliseringsfunktioner for likviditetsflow, der udføres af datterselskaber, som ikke er dækket af en aftale ifølge instruksen. Frankrig forklarer heller ikke, hvorfor de centraliseringsaktiviteter, der udføres af et fransk selskab på vegne af en koncern, der kun er etableret i Frankrig eller i to lande, skulle være anderledes end de aktiviteter, der udføres af de finanscentraler, som er omfattet af ordningen. Kommissionen mener derfor ikke, det er påvist, at den generelle regel om fastsættelse af et loft er irrelevant for de finanscentraler, der er omfattet af ordningen, på grund af disse finanscentralers særlige karakteristika i modsætning til andre selskaber, der udøver samme aktiviteter. Det forhold, at renter, som et datterselskaber betaler til et moderselskab, der er et kreditinstitut, indrømmes en lignende fritagelse, ændrer ikke vurderingen, da undtagelsen ikke i sig selv kan begrunde den specifikke ordning, der udelukkende tager sigte på visse finanscentraler. Undtagelsen fra det generelle loft, der udelukkende gælder for finanscentraler i en koncern, der er etableret i mindst tre lande, kan således ikke begrundes med systemets karakter eller forvaltning.

(34) Kommissionen konkluderer således, at der er tale om statsstøtte efter traktatens artikel 87, stk. 1.

Forenelighed

(35) Som allerede nævnt i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure synes ordningen ikke at kunne omfattes af nogen af undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, og de franske myndigheder har ikke bestridt Kommissionens vurdering i den henseende, der kan resumeres som følger:

(36) Undtagelserne fra traktatens artikel 87, stk. 2, om støtte af social karakter til enkelte forbrugere, støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder og støtteforanstaltninger i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, kan ikke finde anvendelse i dette tilfælde.

(37) Undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), der giver mulighed for støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, kan ikke påberåbes, da der er tale om en ordning, hvis geografiske anvendelsesområde ikke er begrænset.

(38) På samme måde indgår ordningen for finanscentralerne ikke i kategorien projekter af fælleseuropæisk interesse, der kan omfattes af undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra b), og da den heller ikke tager sigte på at fremme kulturen eller bevare kulturarven, kan undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, artiklens litra d) heller ikke finde anvendelse.

(39) De skattefordele, der indrømmes inden for rammerne af ordningen for finanscentralerne, kan ikke omfattes af undtagelsen i traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), der giver mulighed for støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. Der er faktisk tale om driftsstøtte, der fritager de støttemodtagende virksomheder, eller de koncerner de tilhører, for visse byrder, de under normale forhold ville skulle bære.

(40) Støtteordningen er derfor uforenelig med fællesmarkedet.

Tilbagesøgning

(41) De omhandlede foranstaltninger kan ikke betragtes som eksisterende støtte efter traktatens artikel 88, stk. 1, og artikel 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93(8). Faktisk blev de indført efter traktatens ikrafttrædelse, de er aldrig blevet anmeldt til Kommissionen efter traktatens artikel 88, stk. 3, de er ikke omfattet af forældelsesfristen, og de udgjorde støtte straks ved ikrafttrædelsen. De udgør derfor nye støtteforanstaltninger. Når ulovligt indrømmet statsstøtte viser sig at være uforenelig med fællesmarkedet, er det en naturlig følge, at støtten tilbagesøges hos støttemodtagerne i overensstemmelse med artikel 14 i forordning (EF) nr. 659/1999. Formålet med tilbagesøgningen er i videst muligt omfang at genoprette den konkurrencesituation, der var, før støtten blev ydet. Hverken en manglende præcedens for anvendelsen af statsstøttereglerne på sådanne sager eller den påståede manglende klarhed for EU's statsstøttepolitik vil kunne begrunde en fravigelse af dette grundprincip.

(42) Ikke desto mindre hedder det i artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999: "Kommissionen kræver ikke tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen". Det fremgår af EF-Domstolens retspraksis og Kommissionens egen beslutningspraksis, at et krav om tilbagebetaling af støtten ville krænke et generelt princip i fællesskabsretten, når støttemodtageren som følge af Kommissionens reaktion har en berettiget forventning om, at foranstaltningen er i overensstemmelse med fællesskabsreglerne.

(43) EF-Domstolen fastslog i sagen Van den Bergh og Jurgens(9):

"Det fremgår af domstolens faste praksis, at adgangen til at påberåbe sig princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning står åben for enhver erhvervsdrivende i forbindelse med begrundede forventninger, som en institution har givet anledning til. Når forudseende og påpasselige erhvervsdrivende kan påregne gennemførelsen af en fællesskabsforanstaltning, der kan påvirke deres interesser, kan de imidlertid ikke påberåbe sig et sådant princip, når foranstaltningen gennemføres."

Frankrig har ikke over for Kommissionen fremført noget argument om berettiget forventning hos støttemodtagerne. Det følger imidlertid af EF-Domstolens retspraksis(10), at Kommissionen skal tage højde for særlige forhold, der ifølge artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 kan betyde, at den ikke kræver tilbagebetaling af ulovlig udbetalt støtte, hvis en sådan tilbagebetaling vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen, som f.eks. hensynet til støttemodtagernes berettigede forventning.

(44) I dette tilfælde bemærker Kommissionen, at den franske ordning for finanscentraler har visse lighedspunkter med den ordning, som Belgien indførte ved kongelig anordning nr. 187 af 30. december 1982 om beskatning af koordinationscentre. De to ordninger vedrører koncerninterne aktiviteter og anvender særlige regler til at beregne beskatningsgrundlaget. I beslutning af 2. maj 1984 vurderede Kommissionen, at ordningen ikke medførte støtte efter traktatens artikel 92, stk. 1. Selv om beslutningen ikke blev offentliggjort, blev det forhold, at Kommissionen ikke gjorde indsigelse mod den belgiske ordning for koordinationscentre, offentliggjort i den 14. beretning om konkurrencepolitikken samt i et svar på en skriftlig forespørgsel(11).

(45) Kommissionen bemærker i den forbindelse, at beslutningen om den belgiske ordning for koordinationscentre blev vedtaget, før den franske ordning trådte i kraft. Ordningen blev i øvrigt vedtaget, før meddelelsen blev offentliggjort. Kommissionen konkluderer derfor, at støttemodtagerne og den franske forvaltning havde en berettiget forventning om, at støtten ikke ville blive tilbagesøgt og ikke kan kræves tilbagebetalt.

VI. KONKLUSION

(46) Kommissionen konkluderer, at den franske ordning for finanscentraler udgør statsstøtte efter traktatens artikel 87, stk. 1, og at Frankrig ulovligt har iværksat den omhandlede støtte i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 88, stk. 3.

(47) Den holdning, Kommissionen hidtil i nogle tilfælde har givet udtryk for vedrørende visse skattemæssige foranstaltninger til fordel for multinationale selskaber, kan imidlertid hos de franske myndigheder og støttemodtagerne have skabt en berettiget forventning om, at ordningen for finanscentralerne var forenelig med statsstøttereglerne. Kommissionen mener, at tilbagebetaling af støtten ville være i modstrid med det generelle princip om hensynet til berettiget forventning, og den har derfor besluttet ikke at kræve tilbagebetaling -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den statsstøtte, Frankrig har iværksat i form af en undtagelse fra rentefradragsloftet for finanscentraler ifølge instruks af 16. april 1999 udstedt af skattemyndighederne vedrørende ordningen for finanscentraler med virkning fra den 1. januar 1999, er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

Frankrig skal fjerne de i artikel 1 nævnte selektive støtteelementer i den ordning, der er reguleret af skattemyndighedernes instruks af 16. april 1999 vedrørende finanscentraler.

Artikel 3

Frankrig underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.

Udfærdiget i Bruxelles, den 11. december 2002.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) EFT C 302 af 27.10.2001, s. 7.

(2) EFT C 2 af 6.1.1998, s. 1.

(3) EFT C 384 af 10.12.1998, s. 3.

(4) Se fodnote 1.

(5) Se fodnote 1.

(6) Artikel 131 quater i skatteloven, foreskriver følgende: "afkast af lån indgået uden for Frankrig af franske juridiske personer med godkendelse af Økonomi-, Finans- og Privatiseringsministeriet (denne godkendelse vil normalt blive givet automatisk efter administrativ instruks fra skattemyndighederne) er fritaget for den kildeskat, der er foreskrevet i artikel 125 A III" ("les produits des emprunts contractés hors de France par des personnes morales françaises avec l'autorisation du ministre de l'économie, des finances et de la privatisation sont exonérés du prélèvement prévu au paragraphe III de l'article 125 A"), og artikel 125 A III, der omhandler kildeskat af afkast af fast forrentede investeringer, foreskriver, at "kildeskat skal anvendes på ovennævnte indtægter, som personer, der ikke har deres hjemsted i Frankrig, modtager; den samme bestemmelse gælder for indtægter, der udbetales uden for Frankrig, eller som udbetales til juridiske personer, der ikke har hjemsted i Frankrig" ("le prélèvement est obligatoirement applicable aux revenus visés ci-dessus qui sont encaissés par des personnes n'ayant pas en France leur domicile fiscal; la même disposition s'applique aux revenus qui sont payés hors de France ou qui sont encaissés par des personnes morales n'ayant pas leur siège social en France").

(7) EF-Domstolens dom af 14. september 1994, forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. 1994 I, s. 4103, præmis 42.

(8) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.

(9) EF-Domstolens dom af 11.3.1987, sag 265/85, Van den Bergh og Jurgens m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1987, s. 1155, præmis 44.

(10) EF-Domstolens dom af 24.11.1987, sag 223/85, RSV mod Kommissionen, Sml. 1987, s. 4617.

(11) Se beslutning vedrørende de belgiske koordinationscentre SG(84) D/6421 af 16.5.1984 og svar på skriftlig forespørgsel nr. 1735 (EFT C 63 af 11.3.1991, s. 37).