*****

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 11. februar 1987

om stoette, der er ydet i Forbundsrepublikken Tyskland, i form af koeb og udlejning af fiskeforarbejdningsvirksomheden Seeadler i Cuxhaven, Niedersachsen

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(87/515/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

under henvisning til Raadets forordning (EOEF) nr. 3796/81 af 29. december 1981 om den faelles markedsordning for fiskerivarer (1), senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 2315/86 (2),

efter i overensstemmelse med artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, i traktaten at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger (3), samt under henvisning til disse bemaerkninger, og

ud fra foelgende betragtninger:

I

Baggrund

Efter Kommissionens udtrykkelige anmodning paa baggrund af en klage fra nogle interesserede parter gav den tyske regering ved skrivelse af 23. april 1985 Kommissionen en redegoerelse for en kombineret transaktion bestaaende i, at forbundslandet Niedersachsen har koebt og derefter udlejet virksomheden Seeadler.

Denne transaktion fandt sted i efteraaret 1983. Den paagaeldende fabrik, der fremstiller fiskekonserveres og -tilberedninger, ligger i Cuxhaven. Den er en del af Nordsee-koncernen, der tilhoerer det multinationale selskab Unilever. Den ligger paa en grund i forbundslandet Niedersachsen, som den har forpagtet (normal periode paa 99 aar). Efter forpagtningskontraktens ophoer gaar dette omraade tilbage til forbundslandet Niedersachsem med de bygninger, der er opfoert derpaa.

I efteraaret 1983 koebte forbundslandet Niedersachsen fabriksbygningerne for et beloeb paa 30 mio DM. Denne pris omfattede 25 mio DM til selve koebet og 5 mio DM til vedligeholdelse og forbedring af bygningerne, og disse beloeb skulle udbetales ved forelaeggelse af fakturaer. Forbundslandet Niedersachsen udlejede samtidig de koebte bygninger for 500 000 DM om aaret til samme virksomhed.

Regeringen i Forbundsrepublikken Tyskland bestrider, at den paagaeldende transaktion kan betragtes som stoette, idet den mener, at lejen maa anses som rimelig og svarende til de beloeb, der betales af konkurrerende virksomheder.

I henhold til artikel 28 i forordning (EOEF) nr. 3796/81 falder stoetten ind under artikel 92 til 94 i traktaten.

Efter en indledende undersoegelse finder Kommissionen, at den paagaeldende koebs-/lejetransaktion er statsstoette efter artikel 92, stk. 1, i EOEF-Traktaten til en virksomhed, idet kontraktens vilkaar er meget gunstige og ikke svarer til

almindelige finansieringsvilkaar. Desuden er der tale om en stoette, der udbetales uden faktisk modydelse fra modtagerens side. En saadan stoette har en betydelig direkte virkning paa konkurrencen og samhandelen, fordi den paagaeldende virksomhed derved stilles konkurrencemaessigt bedre end konkurrerende virksomheder i Tyskland og EF.

Kommissionen har derfor besluttet at indlede proceduren i artikel 93, stk. 2, i EOEF-Traktaten md hensyn til denne stoette og har ved skrivelse af 24. juli 1985 anmodet den tyske regering om at fremsaette sine bemaerkninger.

De interesserede parters bemaerkninger

En medlemsstat og flere interesserede parter har indsendt deres bemaerkninger til Kommissionen. De deler alle Kommissionens opfattelse.

II

Den tyske regerings bemaerkninger

I sine svar af 30. oktober 1985 og 6. januar 1986 har den tyske regering fremfoert foelgende argumenter:

1. Efter praksis i andre havne i Tyskland og EF tilhoerer de grunde, som fabrikkerne i Cuxhaven ligger paa, normalt de offentlige myndigheder, der administrerer havnene. Paa denne maade tilhoerer bygningerne forbundslandet Niedersachsen og stilles til raadighed for virksomhederne ved forpagtning eller udlejning. Kun undtagelsesvis har virksomhederne selv opfoert bygninger paa de grunde, som de forpagter. Det var tilfaeldet for den paagaeldende virksomhed.

2. Fabrikkens koebspris svarer til bygningernes objektive handelsvaerdi, som fastsat af eksperter efter gaeldende regler. Beloebet er saaledes ikke for stort, og betalingen deraf kan ikke i sig selv betragtes som en stoette efter artikel 92 i EOEF-Traktaten. Desuden andrager den aarlige leje for bygningerne 23,176 DM/m2, hvilket ligger inden for den af andre virksomheder saedvanligvis betalte leje, som befinder sig paa et niveau mellem 16,30 DM og 42,60 DM/m2.

3. Grunden gaar foerst tilbage til ejeren efter 26 aar ifoelge en tillaegskontrakt af 1951 vedroerende ejendomsrettighederne til bygninger paa tredjemands grund (superficiaerrettighederne). I dette tilfaelde er der i artikel 14 i kontrakten vedroerende superficiaerrettighederne hjemlet en ret til erstatning, og forbundslandet Niedersachsen ville ikke med rimelighed have kunnet afslaa denne efter de almindelige bestemmelser paa omraadet.

4. Forbundslandet Niedersachsen erhverver fast ejendom med henblik paa den bedst mulige forvaltning af det offentliges interesser. Driften af fiskerihavnen i Cuxhaven betragtes som en offentlig opgave. Forbundslandets interesse er saaledes isaer at sikre, at infrastrukturen i form af anlaeg og udstyr muliggoer en optimal udnyttelse af hele havnen til de laveste omkostninger. Hvis store dele af havneomraadet blev utilstraekkeligt udnyttet, ville dette medfoere en ringe udnyttelsesgrad for samtlige infrastrukturanlaeg og saaledes en betydelig foroegelse af enhedsudgifterne. Da moderselskabet havde til hensigt at flytte sit anlaeg fra Cuxhaven til Bremerhaven, risikerede havnekapaciteten at blive betydeligt underudnyttet. Havde forbundslandet Niedersachsen grebet ind senere, f. eks. ved udloebet af kontrakten vedroerende superficiaerrettighederne i aar 2011, havde det ikke laengere vaeret muligt at hindre denne forringelse.

5. Den tyske regering bemaerker desuden, at Cuxhaven er et prioriteret regionaludviklingsomraade ifoelge det 13. EF-rammeprogram vedroerende forbedring af de oekonomiske strukturer paa regionalt plan, hvis principper er godkendt af Kommissionen.

6. Transaktionens formaal er foruden at fastholde virksomheden i Cuxhaven at modernisere denne uden at oege kapaciteten. Den umiddelbare foelge af denne omstrukturering er, at arbejdspladser bevares, og investeringerne giver forhaabninger om skabelse at nye jobs.

Derfor er et beloeb paa 5 mio DM ud over koebsprisen paa 25 mio DM forbeholdt reparationsarbejder (som der er taget hensyn til ved ekspertvurderingen) samt den renovering og modernisering af bygninger, der, skoent den i princippet skulle foretages af ejeren, er blevet udfoert af lejeren af hensyn til virksomhedens drift. I oktober 1985 udbetalte forbundslandet Niedersachsen 4,8 mio DM. Forbundslandet betragtede overtagelsen af udgifterne til renoveringsarbejdet som en noedvendig foelge af ejerskiftet, og disse kan saaledes ikke betragtes som en stoette.

7. Af de tidligere anfoerte grunde kan forholdet mellem leje og koebspris ikke sammenlignes med normal kapitalforrentning. Den aftalte leje svarer til niveauet paa stedet. Den oejeblikkelige forrentning af bygninger til erhvervsformaal ligger almindeligvis paa hoejst 2-3 %. Det er derfor heller ikke paa dette grundlag muligt at vurdere, om der er tale om stoette, da afskrivningssatserne i status tjener fiskale formaal og ikke er relevante i dette tilfaelde. En vurdering af vaerdien boer snarere foretages ved hjaelp af afskrivningssatser baseret paa en omkostningsberegning. De indirekte virkninger paa omkostningerne til havneinfrastrukturen er derimod det vigtigste element med henblik paa at paavise, at der ikke er tale om stoette i den her anvendte betydning. Erhvervelsen er sket af hensyn til forvaltningen af offentlig ejendom og maa saaledes betragtes som udfoerelsen af en offentlig opgave. 8. Desuden er det en undtagelse, at det paagaeldende selskab er ejer af fast ejendom i havneomraadet. Den eneste virksomhed, der - i en meget beskeden maalestok - ligeledes forpagtede gik fallit i 1983. De oevrige konkurrerende virksomheder i Cuxhaven lejede straks fra begyndelsen arealer og bygninger, der tilhoerte forbundslandet. Det samme gaelder for Bremerhaven samt for havne i de oevrige EF-medlemsstater. Der kan saaledes ikke vaere tale om konkurrenceforvridning. Der foreligger desuden heller ikke konkurrenceforvridning, eftersom eksporten (sildekonserves, produkter i marinade og konserves i olie) er beskeden, og den konkurrerende import fortsat er begraenset. Der kan saaledes ikke vaere tale om vaesentlige virkninger for den internationale samhandel.

9. Den tyske regering goer endelig foelgende gaeldende:

- i sagen Arbed Saarstahl erklaerede Kommissionen udtrykkeligt, at den ikke betragter Arbed Saarstahl GmbH's salg paa normale vilkaar af fast ejendom til forbundslandet som stoette;

- Kommissionen har erkendt, at det som led i programmet for forbundslandene med kystlinje i Nordtyskland med henblik paa udvikling og rationalisering af forarbejdningen og afsaetningen af fiskerivarer, jf. Raadets forordning (EOEF) nr. 355/77 (1), er noedvendigt af stoette omstruktureringen inden for fiskeforarbejdningsindustrien;

- som ved nationalisering af private virksomheder er overdragelse af fast ejendom til det offentlige heller ikke stoette, hvis transaktionen tjener almennyttige formaal. Offentlig ejendoms rentabilitet kan saaledes ikke betragtes som et relevant kriterium for vurdering af, om der er tale om stoette;

- uanset ovennaevnte begrundelser er ydelse af en saadan stoette efter de af Kommissionen fastlagte kriterier under de givne omstaendigheder forenelig med Faellesmarkedet ifoelge artikel 92, stk. 3, litra a) og c), EOEF-Traktaten;

- arbejdsgruppen vedroerende soehavne har i en rapport fra 1977 undersoegt finansieringen af de overordnede strukturer i de forskellige medlemsstater og har i sin rapport fra 1980 fastslaaet, at de forskellige former for finansiering ikke har foert til alvorlige konkurrenceforvridninger mellem medlemsstaterne.

III

Retlig vurdering

1. Med hensyn til den erstatning, der eventuelt skal betales for de af virksomheden opfoerte bygninger paa det forpagtede areal, og som kan udledes af den nye administrative praksis, henviser den tyske regering til det ministerielle cirkulaere vedroerende stiftelse af superficiaerrettigheder (Finansministeriets cirkulaere af 14. juni 1978 - 262129/1-(11)), hvorefter der paa foelgende betingelser kan udbetales erstatning:

a) hvis ejeren ved udoevelsen af retten til paa det fastsatte tidspunkt at faa ejendommen tilbageleveret ikke overtager grunden i dens oprindelige tilstand, men ogsaa de bygninger, som er opfoert derpaa;

b) hvis den paagaeldende fra grundens ejer har faaet skriftlig tilladelse til byggeprojektet;

c) med to tredjedele af handelsvaerdien, uden at kostprisen dog overskrides.

Cirkulaeret af 14. juni 1978 anvendes dog ikke paa tidligere kontrakter, idet der i stk. 8 fastsaettes foelgende: »Bestaaende forpagtningskontrakter beroeres ikke«.

I det konkrete tilfaelde er forbundslandets regering altsaa ikke forpligtet til at betale en erstatning, og dette kan derfor ikke paaberaabes for at reducere udgifterne til koebet til et minimum under henvisning til en uundgaaelig fremtidig udgift.

Da bygningerne vederlagsfrit tilfalder forbundlandet Niedersachsen efter 26 aar, kan man paa nuvaerende tidspunkt konstatere, at virksomheden i denne periode vil have opnaaet en nettofortjeneste paa ca. 12 mio DM, nemlig 25 mio DM - 26 × 500 000 DM, uden at der tages hensyn til fordelene i forbindelse med den kombinerede koebs-/lejetransaktion.

2. Vedroerende udbetalingen af 5 mio DM til modernisering af virksomheden haevdes det, at den har fundet sted som foelge af ejendommens overdragelse. Det foelger imidlertid af forpagtningskontrakten, at lejeren skal afholde udgifterne til vedligeholdelsen af de opfoerte bygninger og for egen regning udfoere de reparationer og den fornyelse, som forbundslandet Niedersachsen kraever. Bygningerne skulle derfor paa salgstidspunktet vaere i en tilstand, der ikke kraever modernisering fra koebers side eller bringes i en saadan stand paa lejerens regning.

3. Man maa gaa ud fra, at forrentningen af offentlige udgifter til almennyttige formaal ikke kan sammenlignes med forrentningen i den private sektor. Imidlertid fremfoeres det her til stoette for en enkelt virksomhed af betydelig stoerrelse, at det er noedvendigt at sikre den fulde udnyttelse af infrastrukturerne, og denne virksomhed modtager saaledes et betydeligt finansielt tilskud, hvilket ikke er tilfaeldet for de oevrige virksomheder inden for sektoren. Desuden har lokalmyndighederne i forbundslandet Niedersachsen maattet finansiere koebet af Seeadlers bygninger med et beloeb af 30 mio DM. En saadan finansiering medfoerer normalt betaling af renter af den laante kapital. Denne finansiering ville efter den paa det paagaeldende tidspunkt gaeldende rentesats koste ca. 2 til 2,4 mio DM (rentesats mellem 7,5 og 8 %). Imidlertid har Niedersachsen med 500 000 DM om aaret kun opnaaet en forrentning paa 1,7 til 2 % om aaret for sin investering. Over for

denne beskedne forrentning staar betaling til virksomheden af 25 mio DM, for hvilken det aarlige renteafkast ved placering paa laanemarkedet langt overstiger den aarlige leje. Dette understoetter i oevrigt de tal, som de interesserede parter har fremlagt vedroerende forholdet mellem bygningernes handelsvaerdi og deres afkast (jf. punkt 5).

4. Det er klart, at overdragelsen af fast ejendom til det offentlige af hensyn til almennyttige formaal, ligesom nationalisering af en privat virksomhed, ikke i sig selv er statsstoette. Rentabiliteten af offentlig ejendom, der er blevet overdraget, kan imidlertid anvendes som et vaesentligt kriterium for vurderingen af, om der er tale om stoette. Kommissionen har saaledes klart meddelt medlemsstaterne kriterierne for at betragte offentlige myndigheders kapitalinteresser i virksomheder som statsstoette (1). Erhvervelsen kan vedroere hel eller delvis overdragelse af ejendom fra den private til den offentlige sektor. Der er tale om statsstoette ved en saadan transaktion, naar kapitaltilfoerslen foregaar paa betingelser, der ikke ville vaere acceptable for en privat investor, som handler paa normale markedsoekonomiske vilkaar, f.eks. naar erhvervelsen af kapitalinteresser er en midlertidig foranstaltning, hvor varigheden og tilbagekoebsprisen er fastsat paa forhaand, paa en saadan maade, at kapitalindskyderens afkast bliver betydeligt mindre, end hvad han ville have kunnet forvente af en investering for en tilsvarende periode paa kapitalmarkedet. Dette kriterium anvendes ved overdragelse af den paagaeldende virksomheds faste ejendom til den offentlige sektor; der er derfor tale om statsstoette efter traktatens artikel 92, stk. 1.

5. Den tyske regering finder desuden, at koebet saavel som lejemaalet har fundet sted paa normale vilkaar og til de lokalt gaeldende priser. En oversigt over lejen for erhvervslokaler i omraadet og oplysninger indhentet baade for de tyske kystomraader og andre byer viser, at lejen kan variere staerkt efter tidspunktet for kontraktens indgaaelse og konjunkturerne, ligesom stedet er afgoerende. Efter den tyske regerings oplysninger befinder lejen for den paagaeldende fabrik sig snarere i den nederste del inden for den gaeldende margen. Efter konkurrerende selskabers oplysninger maa det imidlertid konkluderes, at virksomhedens fordel netop ligger i denne rimelige leje set i relation til koebs-/lejetransaktionen. Dette stoettes af foelgende forhold:

- et selskab, der er etableret paa samme sted, betaler i aarlig leje ca. 40 DM pr. m2 mod ca. 20 DM pr. m2 i det konkrete tilfaelde;

- hvis man med henblik paa en beregning af erhvervsbygningers handelsvaerdi multiplicerer deres forrentning med 12 (efter saedvane i de paagaeldende erhverv), konstateres foelgende for den paagaeldende virksomhed:

a) en handelsvaerdi paa 6 mio DM paa grundlag af en aarlig leje paa 500 000 DM, eller

b) en aarlig leje paa 2,5 mio DM (en tolvtedel af koebsprisen paa 30 mio DM), subsidiaert paa 2 mio DM ved en koebspris paa 25 mio DM (fratrukket 5 mio DM til reparationer).

Det forhold, at transaktionen ligeledes tog sigte paa at hindre, at virksomheden flyttede, synes at vise, at der er tale om en saadan fordel.

6. Sammenligningen med sagen vedroerende Arbed Saarstahl GmbH's salg af en grund er ikke relevant, fordi der ikke er tale om en dobbelt samtidig transaktion bestaaende af koeb og leje, eller om at virksomheden udnytter de solgte arealer.

7. Desuden gaelder udtalelsen fra 1977 fra arbejdsgruppen vedroerende soehavne, hvorefter de forskellige finansieringsformer for overordnede strukturer ikke har foert til alvorlige konkurrencefordrejninger mellem medlemsstaterne, ikke for fiskerisektoren, fordi denne analyse vedroerte transportomraadet.

8. Den tyske regering henviser til det 13. EF-rammeprogram vedroerende forbedring af de oekonomiske strukturer paa regionalt plan, hvorefter Cuxhaven er centrum for udviklingen af kystomraaderne ud mod Nordsoeen i Niedersachsen og kan modtage en stoette paa 20 %.

Dette rammeprogram viser, at den dominerende stilling, som fiskerisektoren indtager, bremser en sund oekonomisk udvikling i Cuxhaven. I den forbindelse kan den paagaeldende koebs-/lejetransaktions formaal ikke afhjaelpe fiskeriets dominerende stilling i den regionale oekonomi, fordi den tager sigte paa at bevare det bestaaende fiskeri og ikke paa at dirigere offentlige midler mod andre erhverv, der kan supplere dette.

Hertil kommer, at virksomheden er blevet moderniseret, hvilket, saafremt kapaciteten ikke udvides, normalt foerer til et fald i beskaeftigelsen. I naervaerende tilfaelde bevares beskaeftigelsen, hvilket i forbindelse med en modernisering skulle foere til den foroegelse af kapaciteten for at sikre beskaeftigelsen paa laengere sigt.

9. Forbundsregeringen anfoerer, at transaktionen er gennemfoert for at bringe en undtagelsessituation til ophoer; den normale situation var, at bygninger, der tilhoerer det offentlige, udlejes til virksomhederne. De interessede parters reaktion viser, at dette almindeligvis ikke er tilfaeldet, og at lejevilkaarene i hvert fald er betydeligt mindre gunstige end dem, som Seeadler nyder godt af.

10. Forbundslandets koeb af driftsbygningerne udgoer sammen med den derpaa foelgende udlejning heraf paa gunstige vilkaar til virksomheden en stoette i den forstand, at de regionale myndigheder saaledes giver afkald paa indtaegter, som de normalt ville have. Stoetten kan medfoere en likviditetsforbedring for virksomheden og saenker dens driftsomkostninger. Den har saaledes en direkte indflydelse paa konkurrencen, isaer fordi konkurrerende virksomheder i EF ikke har mulighed for samme fordele som den paagaeldende virksomhed. Desuden er den paagaeldende transaktion ikke knyttet til et omstruktureringsprogram eller til investeringer af et omfang, der staar i forhold til de anvendte stoettemidler.

Den forbedrede konkurrencesituation som foelge af ydelsen af den paagaeldende stoette har derfor negative virkninger for konkurrenceevnen hos de producenter i de oevrige medlemsstater, der ikke modtager en saadan stoette.

Den paagaeldende virksomhed fremstiller fiskekonserves og -tilberedninger og har en markedsandel for disse produkter paa over 50 % af det tyske marked. Den nationale produktion daekker naesten to tredjedele af markedet, og importen tegner sig for ca. en tredjedel, hvoraf halvdelen kommer fra de oevrige medlemsstater. Tyskland eksporterer ca. en fjerdedel af sin produktion, heraf naesten 70 % til de oevrige medlemsstater. Da den paagaeldende virksomhed er en betydelig eksportoer af disse produkter, isaer til nabolandenes markeder, er konkurrencevilkaarene mellem medlemsstaterne utvivlsomt aendret til ulempe for de oevrige medlemsstaters producenter.

IV

Saafremt statsstoetten styrker en virksomheds position i forhold til andre konkurrerende virksomheder i EF, maa disse betragtes som beroert af den paagaeldende stoette. I det foreliggende tilfaelde vil stoetten, der har nedbragt de omkostninger, som virksomheden Nordsee normalt selv skulle have baaret, kunne paavirke samhandelen og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkaarene mellem medlemsstaterne ved at begunstige den naevnte virksomhed, jf. artikel 92, stk. 1, i traktaten, hvorefter stoette med det formaal, der naevnes deri, er uforenelig med Faellesmarkedet.

I artikel 92, stk. 3, i traktaten, der omhandler de eneste undtagelser herfra, der er relevante i dette tilfaelde, fremhaeves det, at stoetten skal vaere i Faellesskabets interesse; det er ikke tilstraekkeligt, at den er til fordel for en bestemt sektor i en medlemsstat. Disse undtagelsesbestemmelser skal fortolkes strengt ved undersoegelsen af et program om ydelse af regional eller sektorbestemt stoette eller i tilfaelde af konkrete anvendelser af generelle stoetteordninger. Tilladelse kan kun gives, saafremt Kommissionen kan fastslaa, at stoetten er noedvendig for gennemfoerelsen af de maal, der er omhandlet i disse bestemmelser.

At anvende de paagaeldende undtagelsesbestemmelser paa stoette, der ikke er forbundet med en modydelse, vil vaere ensbetydende med at give samtykke til begraensninger i samhandelen mellem medlemsstaterne og til fordrejninger af konkurrencen, der ikke er begrundet i Faellesskabet interesse.

Det har i det foreliggende tilfaelde ikke kunnet bevises, at der foreligger en saadan modydelse, og den tyske regering har ikke kunnet begrunde og Kommissionen ikke kunnet fastslaa, at den paagaeldende stoette opfylder betingelserne for anvendelsen af en af undtagelserne i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3.

Der er nemlig ikke tale om stoette til fremme af udviklingen i visse omraader, hvorfor artikel 92, stk. 3, litra a) og c), i traktaten ikke kan anvendes, for saa vidt angaar dens regionale aspekter.

Denne stoette udgoer bestemt heller ikke et vigtigt projekt af faelleseuropaeisk interesse og vil ikke kunne afhjaelpe en alvorlig forstyrrelse i den tyske oekonomi; traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), kan derfor ikke anvendes.

For saa vidt angaar undtagelsen for stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene, kan den paagaeldende stoette, der ydes til nedsaettelse af visse driftsomkostninger, ikke medfoere den efter traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kraevede oekonomiske udvikling. Desuden kan det ikke paa baggrund af den store samhandel inden for Faellesskabet med fiskerivarer haevdes, at samhandelsvilkaarene ikke herved er aendret paa en maade, der strider mod den faelles interesse.

Kommissionen goer i sine retningslinjer for gennemgangen af national stoette til fiskerisektoren (1) opmaerksom paa, at stoette til virksomhedernes drift i princippet er uforenelig med Faellesmarkedet, undtagen for saa vidt den er direkte forbundet med en omstruktureringsplan, der skoennes at vaere forenelig med Faellesmarkedet. Dette gaelder ikke for den paagaeldende stoette.

Den paagaeldende stoette maa betragtes som ulovlig, fordi den tyske regering ikke har overholdt sine forpligtelser efter EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3.

Det fremgaar af Kommissionens undersoegelse, at stoetten ikke opfylder betingelserne for at falde ind under en af undtagelserne i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, hvorfor den maa tilbagebetales -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den stoette, som forbundslandet Niedersachsen har ydet i form af en kombineret transaktion bestaaende i for 30 mio DM at koebe fabrikken Seeadler i Cuxhaven og umiddelbart derefter at udleje den for 500 000 DM om aaret til virksomheden Nordsee, der sogte den, i efteraaret 1983, hvorom Kommissionen foerst ved skrivelse af 23. april 1985 fik meddelelse, der blevet ydet i strid med artikel 93, stk. 3, i EOEF-Traktaten og er derfor ulovlig. Den er ligeledes uforenelig med Faellesmarkedet efter traktatens artikel 92.

Artikel 2

Forbundsrepublikken Tyskland skal annullere den i artikel 1 omhandlede transaktion eller aendre vilkaarene for den med henblik paa at etablere et forhold mellem vilkaarene for koeb og leje, der er i overensstemmelse med forretningspraksis paa dette omraade.

Artikel 3

Forbundsrepublikken Tyskland underretter senest to maaneder fra meddelelsen af naervaerende beslutning Kommissionen om de bestemmelser, som den har truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 11. februar 1987.

Paa Kommissionens vegne

António CARDOSO E CUNHA

Medlem af Kommissionen

(1) EFT nr. L 379 af 31. 12. 1981, s. 1.

(2) EFT nr. L 202 af 25. 7. 1986, s. 1.

(3) EFT nr. C 227 af 7. 9. 1985, s. 2.

(1) EFT nr. L 51 af 23. 2. 1977, s. 1.

(1) EF-Bull. 9-1984, s. 98-100.

(1) EFT nr. C 268 af 19. 10. 1985, s. 2.