KOMMISSIONENS BESLUTNING af 21. december 1988 vedroerende en procedure i henhold til EOEF-Traktatens artikel 85 (IV/31.866, LdPE) (Kun de engelske, franske, italienske, nederlandske, spanske og tyske udgaver er autentiske) (89/191/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85 og 86 (1), senest aendret ved akten vedroerende Spanien og Portugals tiltraedelse, saerlig artikel 3, stk. 1,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 24. marts 1988 om paa eget initiativ at indlede en procedure,

efter at have givet parterne lejlighed til at udtale sig vedroerende de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser

i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (2),

efter hoering af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal, og

ud fra foelgende betragtninger:

DEL I

SAGSFREMSTILLING

(1)

Denne beslutning vedroerer anvendelsen af EOEF-Traktatens artikel 85 paa hemmelige aftaler, der tager form af et kartel med deltagelse af naesten alle producenter, som leverer masseproduceret termoplastisk LdPE (polyethylen med lav massefylde) i Faellesskabet, og som i henhold til disse aftaler regelmaessigt har afholdt hemmelige moeder med henblik paa at koordinere deres kommercielle adfaerd, planlaegge samordnede prisinitiativer, fastsaette maalpriser og/eller mindstepriser, aftale maalkvoter og foere tilsyn med udviklingen i naevnte hemmelige aftaler.

A. Indledning

1. Virksomhederne

(2)

De virksomheder, som denne beslutning er rettet til, er alle foerende producenter inden for den petrokemiske industri. De fleste er etableret i EF, og selv om enkelte af dem har deres hovedsaede uden for Faellesskabet, handler de alle inden for EF og har i visse tilfaelde fabrikker i en eller flere medlemsstater.

Denne beslutning er rettet til foelgende 17 virksomheder:

Atochem

BASF

BP

Bayer

Chemie Holding (tidligere Chemie Linz)

DOW

DSM

Enichem

Hoechst

ICI

Monsanto

Montedison

Neste OY

Orkem (tidligere CdF Chimie) (3)

Repsol Quimica (tidligere Alcudia)

Shell

Statoil

(3)

Kommissionen rettede klagepunkter til yderligere én virksomhed - Exxon Chemicals International Inc (tidligere Essochem) paa grund af en formodning om periferisk inddragelse i kartellet - men proceduren

blev afsluttet, efter at denne virksomhed fremlagde beviser, som af Kommissionen blev betragtet som en acceptabel forklaring paa dens paaklagede adfaerd.

2. Produktet

(4)

LdPE - som foerst blev udviklet af ICI i 1936 - er et af de vigtigste masseproducerede termoplastiske polymerbasisprodukter. LdPE-industrien er en af de vigtigste aftagere af ethylen, som igen fremstilles ved omdannelse (eller krakning) af naphtha (der udvindes af raaolie) til dettes enkelte bestanddele.

Naesten alle LdPE-producenter i Europa opnaar deres forsyninger af ethylen fra egne integrerede krakningsanlaeg, selv om kun faa har forbindelser til olieraffinaderier i tidligere produktionsled.

LdPE fremstilles i pellets og kan let transporteres.

LdPE (og dets senere fremkomne, beslaegtede produkt LLdPE, dvs. lineaer polyethylen med lav massefylde) bearbejdes til faerdigvarer, hvoraf den vigtigste er fleksibel folie, som tegner sig for ca. 70 % af forbruget i Vesteuropa Den vigtigste endelige forbruger er emballageindustrien.

3. LdPE-markedet i Vesteuropa

(5)

LdPE omsaettes paa verdensplan, og det aarlige globale forbrug ligger paa omkring 10 mio tons, hvoraf Vesteuropa tegner sig for ca. 4 mio tons, De Forenede Stater for 3 mio tons og Japan for 1 mio tons.

Den samlede efterspoergsel i Vesteuropa i 1986 blev anslaaet til 3 940 000 tons, der naesten helt daekkedes af producenter etableret i Europa. Importerede varer, hovedsagelig fra nye produktionsfaciliteter i Mellemoesten, repraesenterede kun 7 % af det samlede forbrug af LdPE i Vesteuropa.

De europaeiske producenter - i alt 14 virksomheder mod 22 i 1974 - eksporterede ca. 660 000 tons til oversoeiske markeder.

Den anslaaede produktionskapacitet i Vesteuropa i 1986 var paa 4 750 000 tons, idet kapaciteten er blevet skaaret ned med ca. 1 250 000 tons siden omstruktureringen af 1980. Udnyttelsesgraden i de sidste tre aar laa mellem 87 % og 91 % af den »officielle« kapacitet svarende til naesten 100 % »faktisk« kapacitetsudnyttelse.

Der foregaar en betydelig mellemstatslig handel med LdPE, og 50 % af handelen i Vesteuropa foregaar over landegraenserne.

(6)

LdPE kan betragtes som en gaengs handelsvare, fordi ca. 70 til 80 % af de solgte maengder er kvaliteter, som fremstilles eller kan fremstilles af de fleste producenter. For de begraensede maengder af specialkvaliteter er merprisen i forhold til standardkvaliteterne relativt begraenset.

Syv af LdPE-producenterne fremstiller ogsaa LLdPE, som kan erstatte LdPE til mange anvendelsesformaal. Overgangen til det nyere produkt har imidlertid vaeret langsommere i Europa end i De Forenede Stater. LLdPE tegnede sig i 1986 kun for ca. 15 % af det samlede LdPE/LLdPE-marked i Europa sammenlignet med 35 % i De Forenede Stater.

Den stoerste LdPE-producent i Europa er i oejeblikket Enichem med en markedsandel paa 12 % i 1986, efterfulgt af BP, Exxon og DOW med henholdsvis 11 %, 10 % og 9 %.

Tyskland er det stoerste nationale marked for LdPE i EF og tegnede sig i 1986 for ca. 20 % af forbruget i Vesteuropa efterfulgt af Italien (14,3 %), Frankrig (13,6 %) og Det Forenede Kongerige (12,2 %).

4. Overkapacitet

(7)

Kommissionen godtager, at LdPE-markedet i Europa i en stor del af den af denne beslutning omfattede periode var kendetegnet ved en strukturbestemt overkapacitet. Saa at sige alle producenter led indtil 1982 betydelige tab i denne sektor.

Foruden overkapaciteten angives bl.a. foelgende andre faktorer at ligge til grund for denne situation:

- det kraftige fald i efterspoergslen i 1980 og 1981 efter et rekordaar i 1979;

- ustabile priser paa udgangsmaterialer;

- usikre forhold som foelge af etablering af produktionskapacitet i Mellemoesten.

Det godtages tillige, at de gaeldende priser i laengere perioder var saa lave, at producenterne opererede med tab. Overkapaciteten er imidlertid som foelge af kapacitetsnedskaeringer og lukninger af fabrikker, industriel omstrukturering og stigning i efterspoergslen siden 1984 nu i vid udstraekning blevet elimineret, og i de seneste aar har branchen haft overskud.

5. Kommissionens kontrolundersoegelser

(8)

Den foerste formodning om en overtraedelse opstod i slutningen af 1983 i forbindelse med en undersoegelse vedroerende et andet termoplastprodukt. Mellem den 21. november og den 6. december 1983 blev der aflagt kontrolbesoeg hos ICI, DSM og Shell, i henhold til en bemyndigelse, der specifikt havde relation til en formodning om, at der bestod aftaler, som var i strid med artikel 85, vedroerende masseproduceret termoplast (PVC, polystyren, HdPE og LdPE). Kommissionen opnaaede derefter, i 1984, ved beslutninger vedtaget i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17 oplysninger fra DSM og ICI. I januar 1987 blev der aflagt yderligere, uanmeldte kontrolbesoeg i hen-

hold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 hos Atochem, CdF, DOW, Enichem og Repsol. Senere blev der aflagt kontrolbesoeg hos BASF, Bayer, BP og Exxon. Kommissionen var tillige noedt til at vedtage en raekke beslutninger i henhold til artikel 11, stk. 5, fordi en lang raekke virksomheder naegtede eller undlod at fremlaegge oplysninger. I de fleste tilfaelde fastholdt virksomhederne deres afslag.

B. De naermere enkeltheder ved overtraedelsen

1. Kartellets oprindelse

(9)

Efter den kraftige stigning i oliepriserne i 1973 og 1974 og en nedgang i industriens efterspoergsel begyndte der paa det vesteuropaeiske LdPE-marked at danne sig en betydelig overskydende kapacitet fra omkring andet halvaar af 1974.

Det fremgaar af planlaegningsdokumenter og rapporter dateret september 1976, som blev fremfundet hos DSM (men hvis oprindelse er ukendt), at der blev gjort forsoeg paa at indfoere en ordning med opdeling af markedet mellem vesteuropaeiske LdPE-producenter paa grundlag af en »ligelig udnyttelse« af deres respektive anlaeg, men ordningen viste sig at vaere utilfredsstillende. Producenterne koncentrerede sig derefter indtil september 1976 i hovedsagen om samordnede »prisinitiativer«.

Prisinitiativerne var blevet planlagt paa moeder mellem saakaldte »Heads of State« (administrerende direktoerer), som tilsyneladende fandt sted i Zuerich. Den indenlandske producent paa hvert nationalt marked havde ansvaret for, at priserne steg, mens »importoererne« (dvs. producenter, som ikke havde LdPE-produktionsfaciliteter paa det nationale marked) skulle foelge efter i loebet af kort tid.

Denne ordning blev kun en begraenset succes, og derfor blev der nedsat en »arbejdsgruppe« bestaaende af en raekke producenter, der fik til opgave at udarbejde en ny plan for kontrol med produktionen og markedsandelene. Gruppen fremkom med en rapport, men der bestod stadig visse meningsforskelle, som blev henvist til behandling paa et moede mellem »Heads of State« i Zuerich den 17. september 1976.

(10)

Formanden for arbejdsgruppen fremlagde derfor paa dette moede en kompromisplan, hvori han foreslog en ny maengdekontrolordning, der skulle vaere fuldt effektiv den 1. april 1977. Kvoterne eller »de ideelle markedsandele« skulle baseres paa de enkelte producenters »etablerede kapacitet«, en teoretisk stoerrelse, der opnaaedes ved hjaelp af en beregningsmetode med strafpoint for ny kapacitet, som blev taget i brug efter medio 1974.

Han foreslog tillige en raekke generelle regler for eventuelle fremtidige prisinitiativer, hvis der skulle naas til enighed om et maengdekontrolsystem. Formaalet var at fastlaegge en »europaeisk« pris, der kun varie-

rede lidt eller slet ikke fra land til land, men som stadig gav importoerer mulighed for at saelge lidt billigere end de indenlandske producenter. Det naeste forslag til prisinitiativ gjaldt en minimumspris paa 1,70 DM/kg, som skulle have virkning fra den 1. oktober 1976. Til rapporten var der knyttet en liste over de tilsvarende priser i de enkelte nationale valutaer.

(11)

Det blev foreslaaet at afholde maanedlige moeder mellem »eksperter« med henblik paa at udveksle statistikker, foere tilsyn med udviklingen og loese problemer. Det var formandens tanke, at Fides' system for udveksling af statistiske oplysninger loebende skulle benyttes som grundlag.

Fides-systemet er en statistisk service for hele branchen, som varetages af en i Zuerich etableret regnskabsvirksomhed. Deltagende producenter indgiver hver maaned individuelle data vedroerende deres produktion, salg og lagerbevaegelser til en central, som samler oplysningerne og udgiver samlede, anonyme statistikker for det vesteuropaeiske marked. Paa grundlag heraf kan hver producent fastslaa sin egen markedsandel, men ikke sine konkurrenters. Systemet indeholder visse mekanismer til at sikre fortroligheden, men der er intet til hinder for, at konkurrenter selv udveksler oplysninger i et andet forum. De officielle Fides-totaler vil derefter, som planlagt, kunne benyttes til at efterproeve noejagtigheden af de tal, som producenterne udvekslede.

Den planlagte »ekspert«-gruppe bestod af foelgende virksomheder: ATO, BASF, Bayer eller Hoechst, CdF, Carbide-koncernen (1), DOW, DSM, ICI, Pekema og to uidentificerede »italienske« repraesentanter.

De detaljerede tabeller, der var vedlagt arbejdsgruppens rapport, og som tjente som grundlag for beregningen af producenternes »etablerede kapacitet« og angav hver producents markedsandel i de sidste tre aar, viser, at saa at sige hele den vesteuropaeiske LdPE-industri var involveret i foretagendet. Kun Exxon og Shell synes ikke at have vaeret inddraget i ordningen paa davaerende tidspunkt.

2. Ordningen med regelmaessige moeder

(12)

Flere af producenterne paastaar, at forslagene af 1976 aldrig blev foert ud i livet, men dokumenterede beviser, som Kommissionen har fremskaffet, modbeviser dette.

En ordning med moeder paa to niveauer med »chefer« eller »direktoerer« (udtrykket »Heads of State« synes at vaere blevet opgivet), hvor der blev droeftet brede strategiske spoergsmaal, og med »eksperter«, der foerte tilsyn med gennemfoerelsen i enkeltheder, var i realiteten blevet indfoert noejagtig som planlagt af formanden for arbejdsgruppen.

Det vides imidlertid ikke noejagtigt, hvornaar moederne begyndte. Ifoelge oplysninger, som ICI fremlagde i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 den 5. juni 1984, begyndte moederne mellem LdPE-producenterne midt i halvfjerdserne, og »sansynligvis fra og med 1979« blev der afholdt moede to gange om maaneden »med deltagelse af ledende personligheder paa forskellige niveauer«. Visse af virksomhederne paastaar, at der ikke foreligger noget egentligt bevis for, at der blev afholdt saadanne moeder foer eller endog efter 1979. Der er dog ingen grund til at betvivle ICI's udtalelse om, at moederne begyndte »midt i halvfjerdserne«, selv om der ikke foreligger enkeltheder herom. »Prisinitiativerne« blev gennemfoert i perioden op til 1979, hvilket tyder paa, at planen var sat i kraft. Det fremgaar af et memorandum fremfundet hos Exxon, at ICI saa tidligt som i januar 1977 forsoegte at faa Exxons tilslutning til en prisforhoejelse til 1,53 DM/kg den 1. februar (den 1. oktober 1976 var prismaalet paa 1,70 DM/kg sandsynligvis ikke blevet naaet). I Exxon-memorandummet henvises der til LdPE-producentmoeder, som »tilsyneladende er blevet afholdt hyppigt i de sidste maaneder i et forsoeg paa at finde en »mekanisme«, som kan bevirke en maerkbar prisstigning«, og paa hvilke der ogsaa foregik en »brancheplanlaegning med hensyn til maengder«. Yderligere »lokale moeder« mellem britiske LdPE-producenter synes at vaere begyndt i 1976.

ICI angav i sit svar de virksomheder, som deltog i det mindste i nogle af de »internationale« moeder, som vaerende ATO (Atochems forgaenger), BASF, Bayer, BP, CdF, Danubia, DOW, DSM, Enichem, Enpetrol, ICI, Neste OY, Hoechst, Norpolefin, Montedison, Saeta og Unifos (som blev overtaget af Neste OY i 1985) (1).

Deltagerlisten er i vid udstraekning blevet bekraeftet af DSM, som har angivet ATO, BASF, CdF, DOW, DSM, ICI, Montedison, Enichem, Pekema (som en del af Neste OY-koncernen siden 1978) og Saga som deltagere.

(13)

»Chef«- eller »direktoer«-moederne blev holdt hver maaned med flere tekniske »ekspert«-moeder i perioderne mellem moederne paa ledelsesniveau.

I begyndelsen af 1982 synes der at vaere opstaaet et spoergsmaal om, hvorvidt »ekspert«-moederne skulle fortsaette.

Det blev besluttet af »direktoererne« paa moedet den 20. januar 1982, at »ekspert«-moederne skulle fortsaette, fordi de var »virkelig nyttige«. Ifoelge moedenotaterne skulle eksperterne ikke kunne aendre de af direktoererne fastlagte politiske retningslinjer, men kun aftale de naermere enkeltheder ved deres gennemfoerelse.

(14)

Der er dog kun fremfundet to detaljerede notater vedroerende de anliggender, som blev vedtaget eller droeftet paa moederne, i begge tilfaelde hos Repsol under kontrolundersoegelserne i januar 1987.

Det foerste notat vedroerer et moede paa direktoerniveau i Zuerich den 20. januar 1982, og det andet vedroerer et ekspertmoede i Milano den 10. maj 1982.

Notatet vedroerende moedet paa direktoerniveau den

20. januar 1982 indeholder en tidsplan for moederne paa ledelsesniveau for resten af aaret sammen med navnene paa de virksomheder, som skulle tilrettelaegge de enkelte moeder; her naevnes ATO, BASF, CdF, DOW, Enoxy (senere en afdeling af Enichem), ICI, Montedison, Chemie Linz, Pekema, Unifos og »de spanske producenter«. (Pekema var allerede en del af Neste OY, og Unifos blev senere optaget i Neste-koncernen.)

Paa »ekspert«-moedet den 10. maj 1982 var de ni deltagere ATO, BASF, CdF, DOW, Enoxy, ICI, Montepolimeri (en virksomhed i Montedison-koncernen), Repsol og Chemie Linz.

Ifoelge et notat fra et moede mellem DOW og Repsol i Zuerich den 30. oktober 1984 skulle otte LdPE-producenter moedes i Zuerich den 13. november 1984 til, hvad der forventedes at blive »det sidste moede«, nemlig ATO, BASF (der var sat spoergsmaalstegn ved denne virksomheds navn), Bayer, CdF, DOW, DSM, Enichem og Pekema. Repsol var ogsaa officielt indbudt. Det vides ikke, om moedet faktisk fandt sted som planlagt. Dokumentets betydning ligger imidlertid deri, at det - uanset om det paagaeldende moede blev afholdt eller ej - viser, at de naevnte producenter stadig var engageret i et vedvarende, hemmeligt samarbejde.

(15)

Til trods for det klart dokumenterede bevis for deres deltagelse i moederne har naesten alle virksomhederne i det mindste indtil et sent stadium i proceduren benaegtet ethvert kendskab hertil, eller de har af forskellige grunde naegtet at efterkomme Kommissionens anmodninger og beslutninger i henhold til artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17.

Af de virksomheder, som denne beslutning er rettet til, er kun Shell og Monsanto blevet angivet som ikke

havende deltaget i systemet med »internationale« moeder.

Shell deltog ikke i plenarmoederne, men indroemmer, at det »lejlighedsvis« havde haft telefonisk kontakt med ICI om dets salgsmaengder, og at Shells britiske salgsselskab deltog i lokale moeder fra og med slutningen af 1977.

Monsanto deltog ogsaa i nationale britiske moeder i lighed med BP, som ogsaa erkender at have deltaget i to »internationale« moeder i 1980 og andre kontakter med konkurrenter, men det benaegter, at saadanne internationale moeder eller kontakter vedroerte nogen form for konkurrencestridige arrangementer.

I 1976 fandt der lokale moeder sted i Det Forenede Kongerige, og deltagerne var oprindeligt ICI, Shell Chemicals (UK) Ltd, BXL (som BP overtog fra Union Carbide i 1978, og som derefter tog navneforandring til BP Chemicals Ltd) og Monsanto. Fra og med 1980 deltog sammen med de lokale producenter ogsaa importoerer, men disses identitet kendes ikke. Ifoelge BP ophoerte Monsanto med at deltage omkring 1980.

Repsol var i naer kontakt med de andre spanske producenter, herunder DOW's spanske datterselskab, og tillige med DOW's europaeiske hovedkvarter i Zuerich.

Den eneste anden omtale af lokale moeder i dokumenterne vedroerer Italien. Ifoelge Repsols notat vedroerende moedet i maj 1982 i Milano, blev disse moeder afholdt hver uge.

Det vides ikke paa nuvaerende tidspunkt, om moederne er ophoert. Fagpressen omtaler stadig prisinitiativer. Stoerstedelen af de europaeiske LdPE-producenter havde fortsat en form for hemmeligt samarbejde i november 1984, et aar efter at Kommissionen indledte sine kontrolundersoegelser. Saa sent som i december 1985 telefonerede en ledende personlighed i Enichem saaledes til Exxon for alle fortaelle, at »polyethylenindustrien vil forsoege at opnaa 2 DM/kg fra den 1. februar, og jeg synes, I skulle vide det«. Omstaendighederne omkring denne meddelelse til Exxon tyder paa, at der stadig foregik en form for samordning mellem andre producenter.

3. Moedeemnerne

(16)

Flere af producenterne paastaar (uden dog at fremlaegge nogen form for notater, referater eller memoranda til stoette for deres paastand), at der paa moederne udelukkende blev droeftet faelles problemer af saa generel karakter, at der paa ingen maade kunne blive tale om konkurrencebegraensning. Andre haevder, at det er muligt, at der fra tid til anden blev fremsat vage forslag om samordnet aktion vedroerende priser eller kvoter, men at disse forslag aldrig blev konkretiseret.

Disse argumenter gendrives klart af det dokumenterede bevis, som Kommissionen har fremfundet. Det fremgaar af planlaegningsdokumenterne af 1976, at moederne paa ledelsesniveau, som allerede foregik paa det tidspunkt, drejede sig om aftale af samordnede prisinitiativer. Formaalet med de planlagte »ekspert«-moeder var at foere tilsyn med udviklingen af de planer, som blev vedtaget paa direktionsniveau. Selv om der ikke foreligger nogen form for referat af de moeder, som senere fandt sted, maa Kommissionen kunne konkludere, at deres formaal og emner var dem, som omhandles i arbejdsgruppens rapporter.

I den indledende fase af undersoegelsen i 1983 og 1984 benaegtede baade DSM og ICI paa det kraftigste, at der forelaa nogen form for moedereferater, og med undtagelse af Repsol (hos hvem Kommissionen fremfandt moedenotater i januar 1987) har ingen af de virksomheder, som denne beslutning er rettet til, vaeret i stand eller villig til at fremlaegge dokumentation vedroerende moederne.

Kommissionen raader i denne sag imidlertid over mere end blot indicier vedroerende moedeemnerne. De detaljerede notater vedroerende to moeder, som blev fremfundet hos Repsol, viser med al tydelighed, at moederne (a) vedroerte fastsaettelse af maalpriser, samordning af salgspriser, samt administration af en kvota- eller maengdekontrolordning, og (b) indgik som led i et egentligt system med moeder to gange om maaneden.

At moederne havde til formaal at begraense konkurrencen bekraeftes af et dokument af 4. juli 1983, som blev fremfundet hos DSM, og som vedroerer prisfastsaettelsen paa »chef«-moederne i 1983, samt af et ICI-dokument, der omtaler et moede i Paris i august 1982 og fastsaettelse af en ny maalpris for LdPE.

(17)

Det kan derfor paa grundlag af de dokumenterede bevis fastslaas, at »chef«-moederne, og »ekspert«-moederne drejede sig om:

a) forhandling af aarlige salgsmaal eller -kvoter for hver producent;

b) fastsaettelse af »maalpriser«, dvs. det niveau, til hvilket producenterne skulle forsoege at haeve priserne gennem et samordnet »prisinitiativ« med en prisliste i hver enkelt national valuta;

c) vedtagelse af foranstaltninger til stoette af gennemfoerelsen af de samordnede prisinitiativer;

d) tilsyn med anvendelsen af kvotaordningen og andre maengdekontrolordninger samt udviklingen i de vedtagne prisinitiativer.

4. Kvoteordninger

(18)

Formanden for arbejdsgruppen havde i september 1976 foreslaaet en kompromisordning for maengdekontrol, hvorefter markedet skulle opdeles i forhold til de enkelte producenters »etablerede kapacitet«, som blev beregnet ved fradrag af 25 %, 50 % eller 75 % ny kapacitet, som var tilkommet paa forskellige tidspunkter efter midten af 1974. Det var tilsyneladende de virksomheder, der havde etableret denne nye kapacitet, som fik ansvaret for overkapacitetsproblemet.

Ifoelge baade DSM's og ICI's oprindelige svar paa 1984-beslutningerne i henhold til artikel 11 var der blot tale om et forslag, som aldrig blev gennemfoert.

(19)

Af dokumenter, som senere blev fremfundet hos Repsol (og som sandsynligvis hidroerer fra ICI) fremgaar det imidlertid, at der var blevet aftalt salgsmaal for 1980 ved hjaelp af en formel baseret paa den »etablerede kapacitet«, en idé, som fandtes i det oprindelige forslag af 1976. Der blev tildelt salgsmaal, i hvilke der var taget hensyn til nyligt tilfoert kapacitet efter en »aftalt formel«, men enhver kvotaforhoejelse paa grund af ny kapacitet blev afpasset i nedadgaaende retning under hensyn til prognoserne for markedsvaeksten.

For 1981 blev det som foelge af den ringe efterspoergsel foreslaaet at foretage en aendring af maalene beregnet efter de »vedtagne procedurer«. Ifoelge denne formel ville »maalene« sammenlagt komme til at udgoere 4,27 mio tons. Den samlede efterspoergsel forventedes imidlertid kun at blive 3,65 mio tons i 1981. Selv om der tilsyneladende (ifoelge et dokument fremfundet hos ICI) i april 1981 endnu ikke var opnaaet nogen endelig aftale om aarets kvoter, foregik der tydeligvis en form for maengdekontrol og indberetning af maengder ved udgangen af aaret med angivelse af saavel en maanedlig som en aarlig kvote og prognoser for hver produ-

cents maanedlige salg (notater fra direktoermoedet den 20. januar 1982). I loebet af 1981 blev der tillige fremsat et forslag til en »kompensations«-ordning til at sanktionere producenter, som havde overskredet deres maanedlige tildeling; men det er tvivlsomt, om den nogen sinde blev ivaerksat. Hos Repsol fremfandt Kommissionen endvidere dokumenter, hvori der omtales et forslag af 1982 til en »fredsformel« med forslag til procentvise kvoter for hver producent sammenholdt med de faktiske salg i 1981 (1).

I 1982 blev der igen anvendt en form for kvotaordning. Det hedder i notaterne fra direktoerernes moede den 20. januar 1982, at »de maanedlige kvoter som

saedvanlig vil blive tildelt med forbehold af en sikkerhedsmargen paa (for oejeblikket) 10 % (oversaettelse fra den originale spanske tekst). (Margenen paa 10 % var sandsynligvis et kompromis som foelge af visse uoverensstemmelser om en endelig kvotaordning). Paa det senere »ekspert«-moede den 10. maj udvekslede de ni deltagere enkeltheder om deres anslaaede salg i de to foregaaende maaneder. Deres samlede salg blev sammenlignet med Fides-totalen. Formaalet med denne informationsudveksling var tydeligt en form for maengdekontrol.

At der bestod en maengdekontrolordning i 1984 fremgaar af et dokument fremfundet hos CdF, hvori der foretages (i) en sammenligning af de enkelte producenters faktiske salg i januar/oktober 1984 med samme periode i 1983 og (ii) en sammenholdelse af totalerne med Fides' globale statistikker for den paagaeldende periode. (Sammenligningen med Fides-

totalerne maa anses for at vaere en efterproevning af noejagtigheden af de af producenterne opgivne salgstal og leder tanken hen paa 1976-planlaegningsdokumentets omtale af, at Fides skulle benyttes »i verifikationsoejemed«. CdF haevder, at det ikke er i stand til at identificere dokumentets herkomst eller give andre oplysninger herom.

5. Maalpriser

(20)

En af opgaverne for deltagerne paa producentmoederne var at fastsaette en maalpris for LdPE og at planlaegge en samordnet indsats eller et »initiativ«, som skulle sikre, at dette prisniveau blev indfoert paa et givet tidspunkt. De prisinitiativer, der var soegt gennemfoert foer september 1976, havde kun til dels haft et heldigt udfald, og med de nye forslag soegte man at styrke den bestaaende ordning ved at kombinere periodiske prisinitiativer med en loebende maengdekontrol.

Af den dokumentation, som Kommissionen har tilvejebragt, fremgaar det, at »cheferne« vedtog strategien for fremtidige prisinitiativer og overlod til LdPE-produktcheferne at fastlaegge de naermere enkeltheder paa »ekspert«-moederne.

(21)

Det fremgaar saaledes Repsols notat vedroerende »ekspert«-moedet i Milano den 10. maj 1982, at maalet for juni oprindeligt var blevet fastsat til 2,00 DM/kg, men at DOW havde foreslaaet en forhoejelse til 2,05 DM/kg som foelge af en prisforhoejelse for ethylenen. Paa dette moede udvekslede deltagerne foerst skoen vedroerende deres respektive leverancer i de foregaaende to maaneder, og aflagde derefter rapport om den generelle pristendens paa de nationale markeder samt om de forskellige priser, som hver producent anvendte.

Dokumentet af 4. juli 1983, som blev fremfundet hos DSM, giver et lignende indblik i, hvorledes prisinitiativerne blev planlagt. Paa det seneste »chef«-moede (den 15. juni i Helsinki) var det fastsat et prisniveau paa 2,00-2,05 DM (1) for september 1983, medens august-priserne forblev paa juli-niveauet. I DSM-notatet goeres der rede for efterfoelgende kontakter med BASF, og det foreslaas, at DSM skal stoette det forslag, som BASF sandsynligvis ville fremkomme med paa »chef«-moedet i juli 1983, om, at prisinitiativet fremskyndes til 1. august i stedet for 1. september.

Af planlaegningsdokumentet af 1976 og moedenotaterne, som blev fremfundet hos Alcudia, fremgaar det, at prisen i DM blev benyttet som det »europaeiske« maal, medens den tilsvarende pris blev omregnet for hvert nationalt marked i den paagaeldende valuta.

(22)

Kommissionen anmodede i denne sag virksomhederne om at fremlaegge al dokumentation vedroerende interne prismaal, prislister prisinstrukser til nationale salgskontorer. I de fleste tilfaelde haevdede virksomhederne enten, at al saadan dokumentation rutinemaessigt var blevet destrueret, eller at den aldrig havde eksisteret, eftersom alle prisinstrukser blev givet telefonisk. Andre haevdede, at alle prisbeslutninger blev truffet fra sag til sag afhaengigt af kunden, og at der aldrig var blevet lagt nogen samlet politik herfor. Kommissionen kan ikke acceptere, at disse virksomheder i en saa prisfoelsom sektor ikke skulle have specifikke prismaal, eller at der ikke skulle vaere opbevaret skriftlig dokumentation, saerlig i betragtning af, at de faa virksomheder, som blev besoegt i november 1983, havde en meget komplet dokumentation.

Det har derfor ikke vaeret muligt at sammenligne alle producenternes interne prismaal med kendte maalpriser eller indbyrdes.

(23)

Kommissionen har dog til trods for, at flertallet af producenterne ikke er i besiddelse af dokumentation vedroerende deres prismaal, vaeret i stand til at identificere over tolv pris-»initiativer« for LdPE i branchen i den af denne beslutning omfattede periode. Naermere enkeltheder gives i tabel 1.

Der berettes med regelmaessige mellemrum i fagpressen om periodiske »initiativer«, som traeffes af erhvervet med henblik paa at haeve den europaeiske pris til et saerligt »maal«-niveau. Der redegoeres samtidig for de herskende markedsvilkaar, og der opgives saa at sige altid et nyt »maalpris«-niveau og tidspunktet, hvor forhoejelsen faar virkning.

Fagpressens omtale af et givet prisfremstoed eller pris-»initiativ« stemmer overens med oplysninger i dokumenter fra de producenter, for hvem der foreligger prisdokumentation, om, at branchen havde fastsat et saerligt »maal«, og at der var planlagt en samordnet indsats for at naa dette.

(24)

Kommissionen har imidlertid vaeret i stand til at fremskaffe prisdokumentation for den relevante periode fra flere virksomheder, saerlig ICI og DSM for perioden forud for 1983, og i mindre udstraekning ogsaa DOW.

Alle disse tre producenter deltog i de internationale »chef«-moeder og »ekspert«-moeder.

De tre producenters interne prislister antyder i sig selv staerkt, at der var et hemmeligt samarbejde, selv hvor man ikke ved, om de deltog i moederne. Prisdokumentationen viser et saet af identiske listepriser, som blev indfoert med virkning fra samme tidspunkt. I flere tilfaelde er ICI's, DSM's og DOW's prislister - for kunder i kategori »a« og »b« i de enkelte nationale valutaer - identiske, ikke blot med hensyn til de faktiske priser, men ogsaa til prisernes noejagtige raekkefoelge.

Disse identiske prislister staar tidsmaessigt i naer forbindelse med de kendte tidspunkter for moedernes afholdelse, og i visse tilfaelde (f.eks. DSM's notat af 4. juli 1983) bestaar der en udtrykkelig forbindelse mellem moederne og indfoerelsen af nye listepriser.

Kommissionen er paa grund af en saa at sige total mangel paa prisdokumentation fra producenterne ikke i stand til at paavise, at de alle samtidig indfoerte identiske prislister eller anvendte »europaeiske« maalpriser i DM. Der kan dog paavises en klar forbindelse mellem de samordnede prisinitiativer og den moedeordning, som naesten alle deltog i.

(25)

Virksomhederne naegter ikke, at der forekom prisinitiativer omfattende hele branchen. De fleste haevder dog, at saadanne initiativer ikke var en foelge af samordnet praksis, men en spontan og uafhaengig reaktion paa prisfoererskab paa et oligopolistisk marked. De henfoerer den parallelle prisadfaerd til den oekonomiske teori om »barometrisk prisfoererskab«, hvor en af de stoerre producenter fastsaetter en pris, som nogenlunde svarer til den pris, der under alle omstaendigheder ville opstaa under forhold med fuld konkurrence, og som derefter foelges af de andre uden nogen form for ulovlig kontakt mellem dem.

Hvis Kommissionen skulle godtage saadanne argumenter, ville den vaere noedt til at se bort fra en lang raekke dokumenterede beviser vedroerende (i) formaalet med »chef«- og »ekspert«-moederne, som angivet i planlaegningsdokumenterne af 1976, (ii) det deltaljerede notat vedroerende moederne, som blev fremfundet hos Repsol,

samt DSM-notatet af 4. juli 1983, (iii) deltagelsen i

disse moeder af naesten alle LdPE-producenter, (iv) de identiske prislister, som blev fremfundet hos flere producenter, samt (v) ordlyden af producenternes interne rapporter, som staerkt antyder, at prisinitiativerne udgjorde en del af en samordnet plan.

I betragtning af, at de deltog i moederne, er det tom snak, naar producenterne paastaar (som nogle af dem goer), at de hoerte om forestaaende prisinitiativer gennem fagpressen og uden paavirkning udefra besluttede at stoette dem.

6. Prisinitiativer

(26)

Prisdokumentation i saerdeleshed fra DSM, DOW og ICI opviser et moenster af samtidige og identiske stigninger i »liste«-priserne, hver gang der traeffes prisinitiativer. De lokale salgskontorer fik strengt paabud om hverken at saelge under listepriserne eller tillade en »overfoersel« af ordrer til gamle priser fra en maaned til den naeste. Kunders forsoeg paa at foretage massive indkoeb forud for et forventet prisinitiativ, skulle modarbejdes. Maengdebegraensningsordningerne skulle anvendes til at bakke initiativerne op.

Kommissionen er dog klar over, at de samordnede prisinitiativer inden for LdPE til trods for producenternes bestraebelser paa at sikre en faelles prisdisciplin ofte blev en blandet succes og i visse tilfaelde endog betragtedes som en fuldstaendig fiasko.

Forskellige faktorer ville kunne forklare forskellen mellem »listepriserne« og de gaeldende »markedspriser«. I visse tilfaelde foretog kunderne massive forhaandsindkoeb til gammel pris, naar der forventedes eller blev bebudet prisinitiativer. Visse af producenterne kan have vaeret langsomme til at anvende de nye prislister paa bestemte nationale markeder; andre kan have tilbudt saerrabatter eller -nedslag til udvalgte kunder; andre igen kan have forsoegt at foelge en mellemvej mellem en forhoejelse af priserne til maalniveauet og bevarelse af deres markedsandel; lave priser paa et nationalt marked kan ogsaa have haft en negativ indvirkning paa et tilstoedende marked; saerlig i 1981 skabte et kraftigt fald i efterspoergslen vanskeligheder for en samordnet prisfastsaettelse.

Det er ogsaa korrekt, at visse af de producenter, som deltog i moederne, blev betegnet som »aggressive« paa visse markeder af andre producenter, som betragtede sig selv som staerke stoetter af prisinitiativer og var rede til at miste salg for at gennemtvinge en forhoejelse. (Prisunderbydning kan have vaeret emne for droeftelser paa ekspertmoederne, som det fremgaar af Repsols notat vedroerende moedet i Milano).

(27)

Initiativerne bevirkede under alle omstaendigheder for de flestes vedkommende en prisforhoejelse, som det fremgaar af tabel 2. Kunderne havde saedvanligvis at goere med en kendt »vejledende pris« eller »referencepris« paa markedet. De enkelte kunder kunne ganske vist opnaa saervilkaar eller rabatter, men fastsaettelse af en given pris som et maal, bevirkede uvaegerligt, at kundernes forhandlingsmuligheder indskraenkedes.

C. Beviset for kartellets bestaaen og de enkelte

producenters deltagelse heri

1. Det »centrale« bevis for kartellets bestaaen

(28)

Det foelger af selve arten af den overtraedelse, som er genstand for naervaerende sag, at en beslutning i vid udstraekning maa baseres paa indicier. De forhold, som udgoer en overtraedelse af artikel 85, vil i det mindste til dels skulle bevises ved logisk raesonnement paa grundlag af andre fastslaaede kendsgerninger.

I naervaerende sag har Kommissionen ud over indicierne dog ogsaa fremskaffet en betydelig maengde direkte dokumenterede bevisligheder vedroerende de paagaeldende kendsgerninger.

Spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse af artikel 85, skal bl.a. besvares paa grundlag af:

a)

det forslag, som er beskrevet i arbejdsgruppens dokumenter af 1976 til en ny prisfastsaettelses- og maengdekontrolordning, som skulle administreres paa regelmaessige moeder paa to niveauer;

b)

eksistensen af et moedesystem, som i hovedsagen svarede til den skitserede plan;

c)

formaalet med og moedeemnerne for flere af disse moeder, som det fremgaar af den hos Repsol, DSM og ICI fremfundne dokumentation;

d)

beviset for, at de virksomheder, til hvilke denne beslutning er rettet, deltog i disse moeder;

e)

dokumentation vedroerende markedsopdelings-

og maengdekontrolordninger af netop den type,

som var naevnt i planlaegningsdokumenterne af 1976;

f)

faenomenet med ensartede prisforhoejelser i den periode, hvor virksomhederne moedtes med regelmaessige mellemrum.

(29)

Virksomhederne har under den administrative procedure forsoegt at behandle de enkelte beviselementer isoleret fra resten; de haevder (f.eks.), at der ikke

foreligger noget bevis for, at planen af 1976 nogen sinde blev gennemfoert, at det ikke er bevist, at moederne blev afholdt med henblik paa hemmelige droeftelser, at der ikke er paavist nogen forbindelse mellem »prisinitiativer« og moederne. Der blev fremsat paastaaede plausible hypoteser vedroerende hvert beviselement, der (haevdes det) beviser, at der ikke bestod noget kartel, eller at den paagaeldende producent ikke havde deltaget heri. I de fleste tilfaelde stoettes virksomhedernes argumenter i forbindelse med et givet dokument ikke af selve dokumentets udtrykkelige ordlyd.

Kommissionen skoenner, at de forskellige direkte beviselementer og indicier i naervaerende sag skal betragtes under ét. Navnlig kan ordningen med regelmaessige moeder ikke udskilles af den helhedsplan, som blev foreslaaet i 1976; prisinitiativerne kan heller ikke siges ikke at have nogen forbindelse med moederne; de relativet faa moeder, for hvilke der foreligger dokumentation, maa betragtes som vaerende typiske eksempler paa de andre regelmaessige moeder. Set paa denne baggrund underbygger det ene beviselement det andet med hensyn til kendsgerningerne i denne sag og foerer til den konklusion, at der fandtes et markedsopdelings- og prisfastsaettelseskartel i LdPE-sektoren.

2. De enkelte producenters deltagelse

(30)

Det »centrale« bevis for kartellets bestaaen findes i planlaegningsdokumenterne af 1976, i bevislighederne vedroerende systemet med afholdelse af regelmaessige moeder mellem virksomheder, der angiveligt er konkurrenter, samt i dokumenterne vedroerende kvota- og kompensationsordningerne.

Hvad angaar bevisets praktiske beskaffenhed, skoenner Kommissionen, at det ud over at paavise kartellets eksistens med oplagte beviser ogsaa er noedvendigt at bevise, at hver af de virksomheder, der mistaenkes for at have deltaget i kartellet, har vaeret tilsluttet den faelles ordning. Dette betyder imidlertid ikke, at der skal foreligge dokumenteret bevis for, at de enkelte deltagere deltog i alle aspekter af overtraedelsen. Det er hoejst usandsynligt, at et dokumenteret bevis i en sag af denne art skulle kunne genfindes hos hver af deltagerne. Det er heller ikke noedvendigvis tilfaeldet, at alle deltagerne i kartellet angives ved navns naevnelse i hvert dokumenteret bevis. I naervaerende sag har det paa grund af manglende prisdokumentation ikke vaeret muligt at bevise hver enkelt producents faktiske deltagelse i samordnede prisinitiativer. Kommissionen har derfor for hver enkelt deltager, om hvem der bestaar en mistanke, taget stilling til, om der foreligger et tilstraekkelig paalideligt bevis til at paavise tilhoersforholdet til kartellet som helhed snarere end bevis for deltagelsen i alle former for dets virksomhed.

I naervaerende sag fremgaar det ikke blot af det »centrale« bevis, at der bestod en faelles ordning, men det identificerer tillige saa at sige alle deltagerne i kartellet. Naesten alle virksomhederne er angivet ved navn i arbejdsgruppens dokumenter af 1976, og DSM og ICI har identificeret flertallet af dem, som deltog i moederne. Beviset bekraeftes af de dokumenter, der blev fremfundet som led i undersoegelserne i 1987, saerlig hos Repsol. Flertallet af producenterne - Atochem, BASF, Bayer, CdF, Chemie Linz, (nu Chemie Holding), DOW, DSM, Enichem (eller Enoxy), ICI, Montedison, Repsol selv, Pekema og Unifos (de to sidstnaevnte nu sammensluttet i Neste OY) - er impliceret i systemet med regelmaessige moeder. Andre - BP, Hoechst, Monsanto, Shell og Saga (senere Statoil) - identificeres i dokumenterne vedroerende kvoter paa en maade, som sammen med andre bevisligheder (1) tilkendegiver, at de var inddraget i ordningen, om end i visse tilfaelde i mindre grad end andre producenter.

(31)

Skoent et kartel set ud fra artikel 85 er en sammenslutning af virksomheder, som forfoelger et faelles ulovligt maal, hvor overtraedelsen i hovedsagen har form af et faellesforetagende, i hvilket virksomhederne maa baere hver sin del af ansvaret, har Kommissionen ogsaa set naermere paa den rolle, som de enkelte producenter har spillet, og beviset for de enkeltes deltagelse i kartellet. Udtoemmende enkeltheder i denne forbindelse blev forelagt de enkelte producenter som led i den administrative procedure.

Producenterne kan klassificeres i to store kategorier: de, som deltog i kartelmoederne, og de, som kun spillede en periferisk rolle.

Atochem, BASF, Bayer, CdF, Chemie Linz (nu Chemie Holding), DOW, DSM, Enichem, Hoechst, ICI, Montedison, Pekema og Unifos (nu sammensluttet i Neste OY), Repsol og Saga (nu Statoil) falder ind under den foerste kategori. De deltog alle i plenarmoederne. Bortset fra Chemie Linz, Repsol og Saga blev de alle foreslaaet som medlemmer af »ekspert«-gruppen i 1976. Det har ikke vaeret muligt noejagtigt at fastslaa, hvor regelmaessigt producenterne deltog i moederne, fordi virksomhederne har naegtet at give de fornoedne oplysninger.

I betragtning af, at kartellet fungerede i flere aar, er det under alle omstaendigheder ikke af praktisk betydning, om nogle medlemmer ikke var til stede ved visse moeder eller deltog mindre hyppigt end andre.

DSM haevder f.eks, at det ikke deltog i moeder mellem begyndelsen af 1981 og midten af 1983, men det fremgaar saavel af kvotadokumentationen som af dets egne prisinstrukser, at det maa have vaeret fuldt aktivt i kartellet i denne periode.

Atochem, Bayer, CdF, DOW, DSM, Enichem, Pekema og sandsynligvis ogsaa BASF planlagde stadig moeder saa sent som i november 1984. Repsol - som var i kontakt med DOW - blev ogsaa indbudt. Eftersom Montedison og Hoechst paa davaerende tidspunkt havde afhaendet deres LdPE-aktiviteter, og ICI's LdPE-forretninger i Det Forenede Kongerige var blevet overdraget til BP, var stoerstedelen af branchen fortsat involveret i hemmeligt samarbejde. Blandt de vesteuropaeiske producenter skulle kun BP, Chemie Linz, ICI, Shell og Statoil ikke deltage i moedet den 13. november, og af disse virksomheder synes kun BP ikke fortsat at have vaeret involveret i en eller anden form for informationsudveksling (i CdF-dokumentet med sammenligningen af salget i 1983 og 1984 er der ud for BP og Exxon angivet et »E«, som sandsynligvis betyder »estimated« (anslaaet) (1).

Den omstaendighed, at der hos de fleste virksomheder, som foerste gang blev kontaktet i 1987, praktisk taget ikke blev fremfundet nogen intern prisdokumentation, fritager dem ikke for deres ansvar for dette aspekt af kartellets drift. Kommissionen kan ikke godtage, at disse producenter skulle have kunnet drive forretning med dette prisfoelsomme produkt uden nogen intern styring af deres prispolitik. Omfanget af de enkelte deltageres ansvar afhaenger imidlertid ikke af de dokumenter, som - tilfaeldigt eller af andre grunde - foreligger hos virksomheden, men snarere af deres deltagelse i kartellet som helhed betragtet. De foreliggende notater fra moeder, som de deltog i, viser, at moederne i vid udstraekning drejede sig om hemmeligt prissamarbejde, og den maengdekontrolordning, som naesten alle producenterne tydeligvis var impliceret i, kan ikke udskilles fra prisinitiativerne.

(32)

Tilfaeldet med BP, Shell og Monsanto kraever en saerlig undersoegelse. Deres inddragelse i kartellet kan kun betragtes som en delvis deltagelse. Spoergsmaalet er, om dette engagement er tilstraekkeligt til at inddrage dem i overtraedelsen, om end som deltagere af mindre betydning.

Det er klart, at alene viden om kartellets bestaaen ikke kan betragtes som inddragelse i overtraedelsen. Hvis en virksomhed paa den anden side staar i direkte eller indirekte kontakt med kartellet og knytter forbindelse

til det ulovlige foretagende, kan den stadig anses for at have deltaget i en samordnet praksis, selvom den ikke spiller nogen stoerre rolle i kartellet som helhed.

BP, Shell og Monsanto blev alle tildelt kvoter i 1981 og er tillige naevnt i forbindelse med »fredsformlen« fra 1982. De haevder, at tildelingen til hver af dem af en kvote ikke betyder, at de noedvendigvis var impliceret i selve systemet. Producenter, som opstiller et kvotasystem, maa (paastaar de) tage hensyn til udenforstaaendes forventede salg, for at systemet kan fungere. Selvom de ikke foretog maanedlige indberetninger, er det dog tydeligt, at deres faktiske salg i 1981 blev meddelt kartellet med rimelig noejagtighed.

Det antydes i dokumenter fra saavel BP og Shell, at disse to producenter var bekendt med forestaaende prisinitiativer fra branchens side og planlagde deres egen politik paa dette grundlag. Enhver prisparallelisme skyldes ifoelge disse virksomheder noedvendigheden af at foelge markedet. De haevder, at deres kendskab til prisinitiativer planlagt af andre udelukkende stammede fra lovlig »markedsefterretning« eller fra offentliggjorte kilder.

(33)

Da der ikke foreligger noget bevis for, at de tre virksomheder deltog i moeder eller andre kontakter, kunne Kommissionen have ladet tvivlen komme dem til gode.

Det forbliver dog en kendsgerning, at BP, Shell (UK) Ltd og Monsanto alle deltog i regelmaessige lokale moeder i Det Forenede Kongerige. BP og Shell har selv indroemmet, at »markedslederen« (dvs. ICI) paa disse moeder meddelte de andre deltagere sine planlagte prisforhoejelser i den aabenlyse hensigt at faa dem til at foelge trop.

I BP's tilfaelde er det unoedvendigt at afklare spoergsmaalet om, hvorvidt det overhovedet tog del i kartellets plenarmoeder i betragtning af, at det har indroemmet at have deltaget i lokale moeder i Det Forenede Kongerige fra 1978 til 1982. Uanset BP's holdning til kvotesystemet (ICI antog, at det ikke ville gaa med i kompensationsordningen), foreligger der bevis for, at det fra tid til anden havde forhaandsviden om prisinitiativer og »stoettede« dem. Dette bekraeftes af, at der hyppigt forekommer sammenfald mellem BP's egne »listepriser« og de kendte maalpriser i perioder, for hvilke der foreligger tilstraekkelig dokumentation til at muliggoere en sammenligning. I betragtning af BP's deltagelse i de lokale moeder kan Kommissionen ikke godtage, at det opnaaede kendskab til kartellets hensigter udelukkende stammer fra lovlige kilder.

Shell deltog ikke i plenarmoederne, men indroemmer dog, at det lejlighedsvis var i telefonisk kontakt med

ICI, som soegte at faa bekraeftet »skoen« over Shell-virksomhederns salg paa det europaeiske marked.

Shell haevder, at det ikke gav »praecise oplysninger«, men (i modsaetning til Exxon) afviste det ikke ICI's henvendelser, og de oplysninger, det gav, maa have lettet kartellets arbejde i forbindelse med maengdekontrollen.

Shells engagement kan saaledes betragtes som samarbejde med kartellet. Dets telefoniske kontakter med ICI samt Shells britiske operative selskabs deltagelse i lokale moeder maa mindst betragtes som en tovejs-informationsudveksling til gensidig fordel for Shell og kartellets medlemmer. Shell blev underrettet om planlagte prisinitiativer og kunne saaledes afpasse sin egen adfaerd derefter, og kartellet blev underrettet om Shells salg med henblik paa administrationen af maengdekontrolordningerne.

Der foreligger ikke noget dokumenteret bevis vedroerende Monsantos handels- eller prispolitik, men dets deltagelse i lokale moeder, hvor ICI i det mindste underrettede de andre om sine planlagte priser, er sammen med dokumenter, hvoraf det fremgaar, at Monsanto (om end kun til dels) var engageret i kvotaordningen, tilstraekkeligt til at inddrage det i overtraedelsen.

D. Procedurespoergsmaal

(34)

Under den administrative procedure haevdede flere virksomheder, at Kommissionen havde tilsidesat deres ret til forsvar ved at naegte dem fuldstaendig adgang til aktindsigt.

Kommissionens holdning til dette spoergsmaal forklaredes i den foelgeskrivelse, som blev udsendt sammen med meddelelsen af klagepunkter til alle af sagen beroerte virksomheder, som hver isaer modtog al fornoeden dokumentation til stoette for de i klagepunkterne fremsatte paastande sammen med samtlige svar afgivet i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17. Kommissionen har ogsaa fremlagt en fortegnelse over sagens akter med angivelse af, hvilke de enkelte virksomheder ville kunne faa adgang til, hvis de maatte oenske dette; det blev dog paapeget, at ingen virksomhed af fortrolighedsaarsager ville faa adgang til interne kommercielle dokumenter, som var indhentet hos konkurrenter i henhold til artikel 11 og 14 i forordning nr. 17, med undtagelse af de dokumenter, der var vedlagt meddelelsen af klagepunkter. Kommissionen stillede derefter paa eget initiativ saadanne yderligere dokumenter til raadighed for de enkelte virksomheder, som kunne vaere dem til nytte i deres forsvar.

Efter udloebet af fristen for besvarelse af klagepunkterne rettede flertallet af virksomhederne i faellesskab en henvendelse til Kommissionen og anmodede - efter gensidigt frafald af kravet om fortrolighed - om tilladelse til at besigtige de dokumenter, som Kommis-

sionen havde modtaget fra de andre deltagere. Kommissionen meddelte omgaaende disse virksomheder, at de hver isaer havde eksemplarer af de dokumenter,

som de havde indsendt til Kommissionen, og at den, saafremt de skoennede, at en gensidig aabenhed tjente noget nyttigt formaal, ikke havde indvendinger mod en saadan indbyrdes udveksling af dokumenter.

Det skal paapeges, at der ved virksomheders frafald af kravet om fortrolighed omkring deres interne forretningsdokumenter skal tages hensyn til offentlighedens interesse i, at konkurrenter ikke informeres om hinandens kommercielle aktiviteter og hensigter paa en saadan maade, at konkurrencen mellem dem begraenses.

Saafremt der i Kommissionens akter eksisterede noget dokument, som ikke alle virksomhederne havde haft adgang til, og som kunne have kastet tvivl over de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter, ville den virksomhed, som et saadant dokument hidroerte fra, utvivlsomt have gjort opmaerksom herpaa under den administrative procedure. Ingen saadanne dokumenter blev fremlagt.

Domstolen har ved adskillige lejligheder udtalt (f.eks. i dom af 17. januar 1984 i forenede sager 43 og 63/82 VBVB og VBBB mod Kommissionen (Sml. 1984, s. 19)), at der ingen bestemmelser findes, der paalaegger Kommissionen at goere virksomhederne bekendt med samtlige sagsakter. Retten til forsvar er fuldt ud tilgodeset, hvis virksomhederne har haft lejlighed til at tilkendegive deres synspunkter vedroerende de dokumenter, som Kommissionen har anvendt til at tilvejebringe de resultater, som ligger til grund for dens senere beslutning. I det omfang, Kommissionen i en beslutning baserer sine konklusioner paa dokumenter, som parterne ikke er bekendt med, kan en saadan beslutning ophaeves. Kommissionen er i naervaerende sag gaaet endnu videre end kraevet af Domstolen og har gjort virksomhederne bekendt ikke blot med den til grund for paastandene i meddelelsen af klagepunkter liggende dokumentation, men har ogsaa givet dem adgang til dokumenter (hidroerende fra forskellige af dem), som ikke var omtalt i meddelelsen af klagepunkterne, men som blev anset for eventuelt at kunne vaere nyttige for virksomhederne i deres forsvar. Virksomhederne har benyttet disse dokumenter, og de er i fuldt omfang taget i betragtning i denne beslutning.

DEL II

RETLIG VURDERING

A. Artikel 85

1. Artikel 85, stk. 1

(35)

I henhold til EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, er aftaler mellem virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at

hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden

for faellesmarkedet, uforenelige med faellesmarkedet og forbudt, navnlig saadanne, som bestaar i direkte eller indirekte fastsaettelse af koebs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser og i opdeling af markeder eller forsyningskilder.

2. Aftalernes art og struktur

(36)

Fra i det mindste 1976 har naesten alle de LdPE-producenter, som forsyner markedet i EF, deltaget i et kompleks af hemmelige ordninger, aftaler og foranstaltninger paa grundlag af en faelles plan og udarbejdet som led i et system med regelmaessige moeder.

Moederne vedroerte arrangementer, som begraensede konkurrencen paa LdPE-markedet, herunder:

- fastsaettelse af maalpriser,

- retningslinjer for samordnede »prisinitiativer«, der sigtede paa at haeve prisen til de aftalte »maal«,

- opdeling af det vesteuropaeiske marked paa grundlag af »ideelle« markedsandele eller maalkvoter,

- udveksling af detaljerede oplysninger om de enkeltes markedsaktiviteter med henblik paa at lette samordningen af deres kommercielle adfaerd.

(37)

Det er ikke, for at en begraensning kan betragtes som en »aftale« efter artikel 85 noedvendigt, at parterne betragter den som lovligt bindende. I et hemmeligt kartel, hvor parterne er helt klar over, at deres adfaerd er ulovlig, kan de selvsagt ikke forventes at give deres hemmelige arrangementer karakter af en bindende aftale. Der foreligger en »aftale« efter artikel 85, naar parterne naar til almindelig enighed om en plan, der begraenser eller kan begraense deres kommercielle handlefrihed derved, at der fastlaegges retningslinjer for faelles optraeden paa markedet eller afstaaelse fra at optraede paa markedet. Det kraeves ikke, at der skal vaere fastsat fuldbyrdelsesforanstaltninger af den art, der findes i civilretlige kontrakter. Det er heller ikke noedvendigt, at en saadan aftale, er skriftlig.

I naervaerende sag har LdPE-producenternes vedvarende konkurrencestridige arrangementer over en aarraekke paa grundlag af deres hovedkendetegn tydeligvis deres oprindelse i det forslag, som blev fremsat i 1980, og hvis gennemfoerelse i praksis de udgoer.

Kommissionen skoenner derfor, at det kompleks af ordninger og arrangementer, som producenterne har vedtaget, udgoer én enkelt, varig »aftale«, som er forbudt i henhold til artikel 85, stk. 1.

(38)

Som led i denne overordnede plan planlagde producenterne fra tid til anden forskellige prisinitiativer, og

ordningen med aarlige kvoter kan ogsaa vaere blevet revideret i takt med aendringer i branchen. En given producent eller gruppe af producenter kan i relation til det ene eller det andet aspekt af aftalerne fra tid til anden have haft forbehold eller vaeret utilfreds med visse specifikke punkter. I visse anliggender - saerlig vedroerende kvoterne - er der eventuelt indgaaet kompromiser. Det hemmelige arrangement skal dog ikke saa meget betragtes som en raekke diskrete aftaler, men som gennemfoerelsen af en bred varig aftale med samme deltagere, samme procedure og samme faelles maal, nemlig at etablere en ordning for maengdekontrol og at samordne priser.

Den af Kommissionen paaklagede »aftale« vedroerer med andre ord et varigt foretagende eller kompagniskab mellem producenter med henblik paa at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen paa LdPE-markedet i en aarraekke.

Aftalen var en uafbrudt aftale, og den omstaendighed, at nogle producenter muligvis deltog mindre hyppigt i moederne end andre, eller i mangel af bevis ikke kan paavises at have gennemfoert prisinitiativerne, aendrer intet ved den konklusion, at de var engageret i et faelles forehavende.

Det centrale i den foreliggende sag er, at producenterne i en lang periode gik sammen om at naa et faelles, ulovligt maal, og de enkelte deltagere maa baere ikke blot ansvaret for den direkte rolle, de selv spillede heri, men ogsaa deres del af ansvaret for driften af kartellet som helhed.

3. Samordnet praksis

(39)

Kommissionen skoenner saaledes, at driften af kartellet udgoer en »aftale« efter artikel 85, stk.1.

Artikel 85, stk. 1, omtaler saavel »aftaler« som »samordnet praksis«, men der kan forekomme tilfaelde (saerlig i forbindelse med et kompliceret og laenge bestaaende kartel med talrige deltagere), hvor de hemmelige arrangementer opviser visse elementer af begge former for forbudt samarbejde.

Samordnet praksis er en form for samarbejde mellem virksomheder, der, uden at vaere naaet til det stadium, hvor der indgaas en egentlig aftale, bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med konkurrence, med et praktisk samarbejde.

(40)

Det saerskilte begreb »samordnet praksis« blev medtaget i Traktaten for at forhindre, at virksomheder omgaar artikel 85, stk. 1, ved at foretage en form for konkurrencebegraensende samordning, der ikke kan betragtes som en endelig aftale, (f.eks.) ved i forvejen at underrette hinanden om, hvilken holdning de hver isaer vil indtage, saaledes at hver enkelt part i sin kommercielle adfaerd kan handle ud fra sin viden om, at konkurrenterne vil foelge samme adfaerd, jf. EF-Domstolens dom af 14. juli 1972, Imperial Chemical Industries Ltd mod Kommissionen, Sag 48/69 (Sml. 1972, s. 619).

I sin senere dom af 16. december 1975 i sagen vedroerende Det Europaeiske Sukkerkartel - Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, forenede sager 40 til 48, 50, 54 til 56, 111 og 114/73 (Sml. 1975, s. 1663) statuerede Domstolen i en udvidet fortolkning af begrebet »samordnet praksis«, at der kriterier, Domstolen i sin retspraksis har fastlagt for samordning og samarbejde, og som paa ingen maade kraever, at der forefindes en egentlig plan, skal fortolkes i lyset af det princip, der er indeholdt i Traktatens konkurrencebestemmelser, nemlig at enhver erhvervsdrivende uafhaengigt skal fastlaegge den kommercielle politik, han agter at foere paa markedet. Selv om dette krav om uafhaengighed ikke beroever de erhvervsdrivende retten til at foretage de noedvendige tilpasninger til deres konkurrenters konstaterede eller forventede adfaerd, forhindrer det dog kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem erhvervsdrivende, som har til formaal eller til foelge enten at paavirke en aktuel eller potentiel konkurrents markedsadfaerd eller at informere en saadan konkurrent om den markedsadfaerd, som man har besluttet sig til - eller overvejer - selv at foelge.

Hemmelig adfaerd, som ikke har form af en aftale, kan saaledes ogsaa vaere omfattet af artikel 85.

(41)

Paa grundlag af Domstolens definition af »samordnet praksis« maa ogsaa BP, Monsanto og Shell siges at vaere inddraget, fordi de, til trods for at de opererede i periferien af kartellet, alligevel samarbejdede med det og bevidst tilsluttede sig kartellets overordnede maal. Deres kontakter med kartellet maa have sat dem i stand til baade at tilpasse deres egen markedsadfaerd efter de andre deltageres og saette de andre i stand til at tage hensyn til deres hensigter.

Betydningen af begrebet samordnet praksis beror i mindre grad paa en sondring mellem dette begreb og begrebet »aftale« end paa en sondring mellem de former for hemmelige aftaler, der er omfattet af artikel 85, stk. 1, og simpel parallel adfaerd, der ikke er forbundet med nogen samordning. I denne sag er det derfor ikke vaesentligt at fastlaa de hemmelige arrangementers praecise karakter.

4. Aftalens formaal og foelger

(42)

Blandt konkurrencebegraensende aftaler naevnes i artikel 85, stk. 1, udtrykkeligt aftaler, der gaar ud paa direkte eller indirekte at fastsaette salgspriser eller opdele markeder mellem producenter, hvilket netop er de vigtigste kendetegn ved den her omhandlede aftale.

I den foreliggende sag var hovedformaalet ved indfoerelsen af systemet med regelmaessige moeder og den uafbrudte hemmelige samordning mellem producenterne at skabe en permanent ordning for kontrol med solgte maengder og at opnaa samordnede prisforhoejelser.

Ved at planlaegge faelles foranstaltninger i form af prisinitiativer med fastsaettelse af maalpriser, som skulle traede i kraft paa et aftalt tidspunkt, soegte producenterne at eliminere den risiko, der ville have vaeret forbundet med ensidige prisforhoejelser.

Maengdekontrollen havde ogsaa til formaal kunstigt at skabe markedsvilkaar, der kunne danne grundlag for prisforhoejelser, og var dermed uadskilleligt forbundet med prisinitiativerne.

Producenternes bestraebelser paa at naa disse maal var rettet mod LdPE-markedets organisation, idet de soegte at erstatte markedskraefternes fri spil med et institutionaliseret og systematisk hemmeligt samarbejde mellem producenter, som kunne sidestilles med et kartel.

(43)

Kommissionen er udmaerket klar over forholdene i branchen, saerlig at de fleste producenters LdPE-aktiviteter i en laengere periode var tabgivende, og at prisinitiativerne ofte kun skulle holde takt med de stigende priser paa udgangsmaterialer.

Disse betragtninger aendrer imidlertid intet ved det forhold, at aftalen havde et konkurrencebegraensende formaal.

Hvis konkurrencevilkaarene paa et givet produktomraade (f.eks. hvor der findes et stort antal leverandoerer) er de (f.eks. hvor der findes et stort antal leverandoerer) er saadanne, at det er vanskeligt for producenterne at operere med overskud, ligger loesningen ikke i et hemmeligt samarbejde mellem producenterne om forhoejelse af priserne. I denne forbindelse maa i saerdeleshed Montedisons argument om, at hvis der fandt moeder sted, var de foranlediget af branchens oenske om at sikre »loyal konkurrence« (dvs. hindring af tabgivende prisnedsaettelser), afvises.

At der forekom saadanne prisnedsaettelser, kan i intet tilfaelde begrunde en tilsidesaettelse af Faellesskabets konkurrenceregler, jf. Domstolens dom af 17. januar 1984, VBVB og VBBB mod Kommissionen, forenede sager 43/83 og 63/83 (Sml. 1984, s. 63).

(44)

I betragtning af aftalens aabenlyst konkurrencebegraensende formaal er det ikke strengt noedvendigt, at der paavises negative foelger for konkurrencen.

Da der ikke foreligger prisinstrukser fra flertallet af producenternes side, har Kommissionen ikke forsoegt at paavise, at alle producenternes foretog ensartede og samtidige forhoejelser af listepriserne i den af denne beslutning omfattede periode. Man kan desuden kun beslutning omfattede periode. Man kan desuden kun gisne om, hvorvidt prisniveauerne paa laengere sigt ville have vaeret betydelig lavere, hvis der ikke havde vaeret et hemmeligt samarbejde.

Kommissionen kan dog ikke godtage visse producenters paastand om, at deres arrangementer var fuldstaendig uden indflydelse paa konkurrencen.

(45)

For det foerste - og helt bortset fra hvilke resultater de samordnede prisinitiativer gav - ivaerksatte producenterne en vedvarende ordning for tilsyn med deres individuelle handlinger som led i, hvad de forstod som gensidig solidaritet.

For det andet bevirkede branchens fastsaettelse af europaeiske »maal«-priser, at markedskraefternes frie spil i etableringen af et konkurrencedygtigt prisniveau blev begraenset. Under normale omstaendigheder ville de foerende producenter, saafremt udbuds- og efterspoergselsvilkaarene talte for en prisforhoejelse, teste markedet med forskellige prisniveauer, og markedet ville med tiden stabilisere sig paa et passende niveau. Naar der fastsaettes en enkelt »maal«-pris, eller listepris, begraenses eller hindres denne proces. I denne sag begraensede fastsaettelsen af en enkelt »liste«- eller »reference«-pris kundernes forhandlingsmuligheder. Eventuelle rabatter eller saervilkaar ville stadig blive indroemmet paa grundlag af listeprisen.

For det tredje steg de faktiske priser til maalniveauerne i takt med de fleste paaviste prisintiativer. Selv om producenterne ikke helt naaede prismaalene, blev mange af de dokumenterede initiativer betragtet som en succes, enten fordi de bremsede en faldende tendens eller medfoerte betydelig hoejere priser. Det fremgaar dog af producenternes interne rapporter, at prisinitiativernes succes eller fiasko i vid udstraekning afhang af faktorer, som de ikke havde nogen kontrol over. I betragtning af de saerlige kendetegn ved markedet, ville det vaere formaalsloest at forsoege at gennemfoere samordnede prisinitiativer, medmindre markedsforholdene tillod en stigning. Det er dog usandsynligt, at producenterne, saafremt arrangementerne som paastaaet var fuldstaendig virkningsloese, ville have fortsat med deres regelmaessige moeder og samordnede prisinitiativer i godt otte aar.

Hvad endelig angaar kvotaordningen, fremgaar det af oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, at der langt fra blot er tale om et fremsat forslag, som

aldrig blev fulgt op, men at der i realiteten blev indfoert kvotaarrangementer, om end med visse aendringer eller afvigelser fra de »ideelle« andele, og at der under moederne blev foert omhyggeligt tilsyn hermed.

5. Paavirkning af handelen mellem medlemsstater

(46)

Aftalen mellem LdPE-producenterne kunne maerkbart paavirke samhandelen mellem medlemsstater.

I den foreliggende sag omfattede den hemmelige aftale samtlige medlemsstater og daekkede praktisk taget al handel i Faellesskabet med dette vigtige industriprodukt. De fleste producenter leverer produktet overalt i EF, og den manglende balance mellem udbud og efterspoergsel paa de forskellige nationale markeder medfoerer en betydelig handel mellem medlemsstaterne.

De fastsatte maalpriser maa have fordrejet moenstret i handelsstroemmene mellem medlemsstaterne og den indvirkning paa priserne, som skyldes forskelle mellem producenternes effektivitet. De arrangementer, der skulle begraense saakaldt »kundevandring« - gennem afvisning af kunder eller henvendelser - sigtede klart paa at hindre udviklingen af nye forretningsforhold.

Ordningen med maengdekontrol synes ikke at have vaeret forbundet med en yderligere eksplicit opdeling i kvoter for hver af medlemsstaterne. Men selve denne bundethed ville begraense de konkurrencemuligheder, en producent raadede over. Desuden er det sandsynligt, at producenterne udvekslede oplysninger om deres salg paa »nationalt« plan paa lokale moeder. Den sondring, der somme tider foretages i dokumenterne mellem »nationale« eller »indenlandske« producenter og importoerer, er ogsaa et tydeligt tegn paa, at der var tale om saerskilt behandling paa nationalt grundlag.

6. Kompetence

(47)

EOEF-Traktatens artikel 85 finder anvendelse paa konkurrencebegraensende aftaler, der kan paavirke samhandelen mellem medlemsstater, selvom de implicerede virksomheder har hovedsaede uden for Faellesskabet.

I den foreliggende sag samordnede disse virksomheder ikke blot deres praksis indbyrdes, men deltog ogsaa sammen med producenter etableret i EF i en meget bredere aftale om begraensning af konkurrencen inden for Faellesskabet (1).

DOW er et amerikansk ejet selskab, men det er en af de stoerste LdPE-virksomheder i EF, og dets europaeiske LdPE-produktionsfaciliteter ligger i Nederlandene og i Spanien.

Den omstaendighed, at Chemie Holding, Neste OY og Statoil har deres LdPE-produktion og deres vigtigste forretningscentre uden for Faellesskabet, aendrer intet ved deres ansvar for aftaler, som gennemfoeres inden for EF. Faellesskabet er et vigtigt marked for alle disse producenter ot tegner sig for mellem en fjerdedel og halvdelen af deres samlede LdPE-aktiviteter.

(48)

Frihandelsoverenskomsten mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa den ene side og OEstrig, Finland og Norge paa den anden side er ikke til hinder for anvendelsen af EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, paa oestrigske, finske eller norske producenter, i det omfang aftalerne blev gennemfoert inden for EF, jf. Domstolens dom af 27. september 1988 i Ahlstroem Osakeyhtioe m.fl. mod Kommissionen, forenede sager 89, 104, 114, 116, 117 og 125 til 129/85.

I Repsols tilfaelde udelukker den omstaendighed, at beviset for dets deltagelse vedroerer perioden foer Spaniens tiltraedelse af Faellesskabet, ikke anvendelsen af artikel 85. Det er muligt (som Repsol paastaar), at de spanske producenter hovedsagelig forsoegte at beskytte deres nationale marked. Repsols salg til Faellesskabet voksede imidlertid betydeligt mellem 1982 og 1984. I det omfang Repsols deltagelse i kartellet paavirkede konkurrencen inden for Faellesskabet, finder EF's konkurrenceregler anvendelse.

7. Identificering af virksomhederne

(49)

I den af denne beslutning omfattede periode undergik den vesteuropaeiske petrokemiske industri - herunder LdPE-sektoren - en gennemgribende rationalisering, som blev stoettet af Kommissionen.

Visse virksomheder overdrog som led i rationaliseringsprogrammer deres LdPE-aktiviteter til konkurrenter, men opererer stadig i den petrokemiske sektor. I andre tilfaelde er der i en gruppering af industrivirksomheder foretaget en vaesentlig omlaegning af selskabsstrukturen.

Det saerlige problem i naervaerende sag med hensyn til anvendelsen af Faellesskabets konkurrenceregler er, hvorvidt en virksomhed, der bestaar i dag, efter denne omstrukturering kan holdes ansvarlig for en forgaengers deltagelse i kartellet.

EF's konkurrenceregler vedroerer virksomheder, og begrebet »virksomhed« er ikke identisk med begrebet juridisk person i henhold til national ret. Udtrykket »virksomhed« er ikke defineret i Traktaten. Det kan betegne enhver enhed, der udoever kommerciel virksomhed, og kan for en stoerre industrikoncerns vedkommende (afhaengigt af omstaendighederne) betegne

et moderselskab eller et datterselskab eller den oekonomiske enhed, der dannes af moderselskab og datterselskab tilsammen.

Hvor en producent har undergaaet en reorganisering eller afhaendet sine LdPE-interesser, er hovedopgaven:

ii) at identificere den »virksomhed«, som begik overtraedelsen,

ii) at fastslaa om denne virksomhed i det vaesentlige stadig eksisterer, eller om den er blevet oploest.

Spoergsmaalet om en virksomheds identitet skal afgoeres paa grundlag af faellesskabsretten, og aendringer i organisation i henhold til national selskabsret er ikke afgoerende.

Det er saaledes irrelevant, at en virksomhed har solgt sine LdPE-aktiviteter til andre; koeberen overtager ikke af denne grund saelgerens ansvar for dennes deltagelse i kartellet. Hvis den virksomhed, som begik overtraedelsen, fortsat eksisterer, er den trods overdragelsen fortsat ansvarlig herfor.

Hvis selve den virksomhed, som begik overtraedelsen, derimod er blevet overtaget af en anden producent, foelger ansvaret med og paahviler den fusionerede enhed.

Det er ikke noedvendigt at bevise, at den erhvervende virksomhed selv har fortsat eller fulgt den ulovlige adfaerd. Det afgoerende er, hvorvidt der bestaar en oekonomisk og funktionel kontinuitet mellem den virksomhed, som oprindelig begik overtraedelsen, og den virksomhed, som den er blevet optaget i.

(50)

Atochem overtog sit soesterselskab ATO Chimie (som deltog i kartellet lige fra begyndelsen) den 30. september 1983 som led i reorganiseringen af den kemiske industri i Frankrig. Indtil da var Atochem kendt under navnet Cloe Chimie, men overtog ved fusionen sit navn fra ATO. Det var udtrykkeligt fastsat i forbindelse med overtagelsen, at Atochem skulle overtage ATO's status som selvstaendig juridisk person under det nye navn, men hovedspoergsmaalet i henseende til EF's konkurrenceregler er dog virksomhedens funktionelle og oekonomiske kontinuitet snarere end

spoergsmaalet om dens juridiske identitet. Atochem har i realiteten viderefoert sin forgaenger ATO Chimies oekonomiske aktiviteter og deltog ogsaa efter reorganiseringen i 1983 stadig i kartellet.

Den oestrigske statsejede kemiske sektor blev for nylig reorganiseret, og Chemie Linz, som er den virksomhed, der deltog i kartellet, aendrede sit navn til Chemie Holding AG. Som det nye navn antyder, fungerer det

nu som et finansielt holdingselskab. Den tidligere plast-afdeling blev overfoert til en virksomhed ved

navn »Petrochemie Danubia GmbH«, hvori Chemie Holding nu kun besidder en tredjedel af aktierne. Trods de finansielle og organisatoriske aendringer bestaar Chemie Linz (eller »Chemie Holding«) stadig som virksomhed og er den rette adressat for denne beslutning.

(51)

Enichem er et selskab, bestaaende af virksomheder i den italienske statsejede kemiske sektor, som i kartelperioden har vaeret genstand for fortsatte organisatoriske aendringer. Fra og med 1980 koordinerede ANIC, som er ENI-koncernens kemiske gren, de to andre virksomheder SIR's og Rumiancas salg og forretningsaktiviteter. Den 1. januar 1982 blev ANIC's, SIR's og Rumiancas aktiviteter inden for termoplast samlet i Enoxy, i hvilket ENI og den amerikanske oliekoncern Occidental Petroleum hver ejede 50 % af aktierne. Efter kun et aar blev Enoxy-partnerskabet oploest, ved at ENI overtog Occidentals aktiepost. ENI-koncernen blev herved eneejer af foretagendet, som nu indgaar som en del af Enichem. Uanset de forskellige former for reorganisering, er den funktionelle og oekonomiske kontinuitet mellem ANIC, Enoxy og Enichem (som deltog under eget navn i kartellet fra og med 1983) en saadan, at de maa betragtes som samme »virksomhed« i henseende til artikel 85. (Kommissionen holder dog ikke Enichem ansvarlig for SIR's eller Rumiancas eventuelle deltagelse forud for 1980).

Montedison overdrog sine LdPE-aktiviteter til Enichem ved udgangen af 1983, men bestaar fortsat som virksomhed. Afhaendelsen af disse aktiviteter aendrer intet ved Montedisons ansvart i henseende til artikel 85.

(52)

Neste OY bestaar af to tidligere uafhaengige producenter, som deltog i kartellet, nemlig Pekema (Finland) og Unifos (Sverige). Pekema var inddraget i planlaegningen af kartellet i 1976. Fra og med 1978 blev det kontrolleret af Neste OY (91,5 % af aktierne) og optraadte som dettes distributoer; fra og med 1981 havde det i realiteten direktoeren for Nestes plast-afdeling som administrerende direktoer. I 1983 erhvervede Neste OY de resterende aktier i Pekema, og i november 1985 fusionerede de to virksomheder officielt.

Unifos, der er angivet som deltager i moederne, ejedes tidligere af Kemanobel AB, Sverige (50 %) og Union Carbide Corporation (50 %). Unifos blev overtaget af Neste OY-koncernen i april 1984 og hedder nu Neste Polyeten AB. Havde en saadan overtagelse ikke fundet sted, ville Kommissionen have rettet sine klagepunkter til Unifos (frem for moderselskaberne Union Carbide og Kemanobel), eftersom det synes at have fungeret som en selvstaendig »virksomhed«. Unifos

indgaar nu som en integrerende del af Neste OY-koncernen, og dets regnskaber er konsolideret i koncer-

nens regnskaber. Beslutningen er derfor rettet til Neste OY for saa vidt angaar Unifos' deltagelse i kartellet baade foer og efter overtagelsen.

(53)

Repsol er et nyt navn for Nueva Alcudia, der blev dannet i 1986 ved fusion af EMP's fire petrokemiske datterselskaber, hvoraf et, der ogsaa hed Alcudia, deltog i kartellet. Den officielle fusion af de fire datterselskaber betyder ikke, at det oprindelige Alcudia fritages for sit ansvar, og denne beslutning rettes derfor til Repsol.

Statoil fralaegger sig ethvert ansvar for Saga Petrokjemis eventuelle deltagelse i kartellet. Indtil 1984 ejede IS Norpolefin polyethylenforarbejdningskapaciteten i den norske petrokemiske industri (et partnerskab paa lige fod med Norsk Hydro, Statoil og Saga Petrokjemi), men Saga Petrokjemi var ansvarlig for driften

af fabrikken og markedsfoeringen af produkterne.

Saga Petrokjemi har haft forskellige ejere, men den 1. januar 1984 ophoerte det med at eksistere som retlig enhed og blev optaget i Statoil som dettes petrokemiske afdeling. Statoil udoever nu noejagtig samme funktioner som Saga Petrokjemi tidligere, og Statoil har i sine offentlige tilkendegivelser understreget kontinuiteten mellem Saga Petrokjemi og den nye afdeling. Der foreligger bevis (i form af CdF-dokumentet for 1983-1984, jf. nr. 19) for, at Statoil efter overtagelsen fortsatte med at deltage i kartellet, men dette er ikke den afgoerende faktor. Det vigtigste er, at den »virksomhed«, som begik overtraedelsen, fortsat bestaar, om end nu som en afdeling af en stoerre enhed. Statoil har viderefoert Saga Petrokjemis oekonomiske aktiviteter og bibeholdt dets grundlaeggende funktioner (jf. Kommissionens beslutning 86/398/EOEF i sag IV/31.149-Polypropylen (1). Denne beslutning er derfor rettet til Statoil.

(54)

Tilfaeldet Union Carbide Corporation (som ikke er inddraget i denne procedure) kraever saerlig omtale. I planlaegningsdokumenterne af 1976 blev det foreslaaet, at en repraesentant for Union Carbide skulle deltage i »ekspert«-gruppen. Paa det tidspunkt fremstillede to helejede datterselskaber under Union Carbide (UCC i Belgien og BXL i Det Forenede Kongerige) LdPE ligesom Unifos (50 : 50 Union Carbide/Kemanobel). Der foreligger dog ikke noget bevis paa, at Union Carbide faktisk deltog i moederne; ICI har som deltager kun angivet Unifos, som synes at vaere blevet drevet som en uafhaengig virksomhed. Union Carbide trak sig ud af sit direkte engagement i den vesteuropaeiske LdPE-sektor ved udgangen af 1978, men

beholdt sine 50 % af aktierne i Unifos. Det kan ikke udelukkes, at Union Carbide forud herfor faktisk

repraesenterede UCC Belgium, BXL og Unifos i kartellet. Kommissionen vil derfor ikke tilskrive BP noget ansvar for BXL's eventuelle deltagelse forud for overtagelsen. Paa samme maade anses Unifos for foerst at have deltaget i kartellet fra det tidspunkt, hvor Union Carbide trak sig ud af sit direkte engagement i LdPE-sektoren i Europa i slutningen af 1978.

8. Beslutningens rette adressater

(55)

Selv om definitionen af begrebet virksomhed som genstand for EF's konkurrenceregler ikke afhaenger af selskabsretten, er det med henblik paa haandhaevelsen af disse regler altid noedvendigt at identificere en enhed, der har status som juridisk person. Der vil kunne opstaa store vanskeligheder med inddrivelse af en boede i henhold til EOEF-Traktatens artikel 192, hvis beslutningen ikke rettes til en retlig enhed. Hvis der er tale om en stor industrikoncern, er det derfor normalt at rette en beslutning til koncernens holdingselskab eller »hovedsaede«, ogsaa hvis selve virksomheden bestaar af den enhed, der udgoeres af moderselskabet og alle dets datterselskaber.

Enichem og Montedison haevder, at eventuelle beslutningers rette adressat maa vaere det datterselskab i koncernen, som har det loebende ansvar for termoplast-aktiviteterne. Kommissionen bemaerker dog, at ansvaret for markedsfoering i begge tilfaelde blev delt med andre virksomheder i samme koncern. F.eks. er Enichem Anic SpA ansvarlig for Enichems salg af LdPE i Italien, medens dets internationale markedsfoeringstransaktioner ledes af Enichem International SA, der er etableret i Zuerich, og LdPE-salget i de enkelte medlemsstater varetages af det paagaeldende nationale datterselskab af Enichem. Kommissionen finder det derfor rimeligt at rette denne beslutning til det ledende holdingselskab i Enichem- og Montedison-koncernerne.

(56)

Royal Dutch/Shell-koncernen giver anledning til saerlige problemer, fordi den bestaar af et stort antal virksomheder, i hvilke koncernens to holdingselskaber Royal Dutch og Shell ejer henholdsvis 60 % og 40 % af interesserne. Der findes ikke noget enkelt selskab, som kan betegnes som koncernhovedkvarter, og til hvilket det ville vaere rimeligt at rette en beslutning. Shell International Chemical Company Ltd (»SICC«) er et »serviceselskab«, der har ansvaret for samordning og strategisk planlaegning af koncernens aktiviteter inden for termoplast, og selvom de forskellige »operative« selskaber inden for den kemi-

ske sektor tilsyneladende har udtalt selvstaendighed i ledelseshenseende, udgoer SICC »centret« for Shells aktiviteter i den kemiske sektor. I naervaerende sag var det SICC, som stod i kontakt med kartellet gennem

ICI, selv om det var det lokale operative selskab, som deltog i de lokale moeder i Det Forenede Kongerige. Shell International Chemical Company Ltd betragtes i kraft af dets overordnede ansvar for planlaegning og samordning af Shell-koncernens aktiviteter inden for termoplast af Kommissionen som vaerende den rette adressat for denne beslutning.

(57)

DOW haevder, at den virksomhed i DOW-koncernen, som er genstand for naervaerende procedure, er DOW Europe SA, som leder koncernens europaeiske transaktioner fra Horgen, Schweiz. Senere under den mundtlige hoering naevnte det ogsaa DOW AG, som er den virksomhed, der ejer datterselskaberne i EF, som alternativ adressat for en eventuel beslutning.

Trods den betydelige funktionsmaessige selvstaendighed, som The DOW Chemical Company tillader i de regionale transaktioner uden for De Forenede Stater (Mellemamerika og Sydamerika, Europa osv.), udgoer de alle en del af DOW-foretagendet, og deres finansielle resultater er konsolideret i koncernens. Direktoeren for DOW Europe er vicedirektoer i The DOW Chemical Company og medlem af dets bestyrelse. Derfor rettes denne beslutning til det amerikanske moderselskab - som i sidste ende ejer samtlige DOW-datterselskaber i Vesteuropa.

9. Raadets forordning (EOEF) nr. 2988/74 (1)

(58)

Flere producenter har fremfoert, at Kommissionen ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2988/74 er afskaaret fra at paalaegge dem boeder i relation til deres eventuelle deltagelse i det paastaaede kartel forud for november 1978.

Ifoelge ovenstaaende forordning foraeldes adgangen til at paalaegge boeder efter fem aar. Foraeldelsesfristen regnes fra den dag, overtraedelsen er begaaet, og i tilfaelde af vedvarende eller gentagne overtraedelser regnes fristen fra den dag, overtraedelsen er ophoert. Foraeldelsesfristen kan afbrydes ved ethvert skridt, der foretages af Kommissionen med henblik paa at foretage undersoegelser hos parter, der har deltaget i den formodede overtraedelse.

Det foerste skridt i den i forordningens artikel 2 anvendte betydning, som Kommissionen tog i denne sag, var undersoegelserne i henhold til artikel 14 i forordning nr. 17 den 21. november 1983.

Der vil saaledes i henhold til forordning (EOEF) nr. 2988/74 ikke kunne paalaegges boeder for nogen overtraedelse, som ophoerte forud for den 21. november 1978.

I det foreliggende tilfaelde kan virksomheden dog ikke paaberaabe sig forordningens bestemmelser (1). For at foraeldelsesfristen kan goeres gaeldende, skal to indbyrdes forbundne betingelser vaere opfyldt: a) enhver retsstridig aftale eller praksis skal vaere endelig ophoert i november 1978, og b) naevnte aftale skal vaere helt adskilt fra enhver adfaerd efter november 1978.

(59)

Ingen af disse betingelser er opfyldt. For det foerste er der dokumenteret bevis for, at den plan, der omtales i 1976-arbejdsgruppens rapport, langt fra var skrinlagt i 1978 og fortsat fungerede i form af regelmaessige prisinitiativer i 1978 og i adskillige aar derefter. For det andet kan det ikke accepteres, at virksomhedernes adfaerd efter november 1978 ikke laengere havde nogen forbindelse med den oprindelige plan, som blev udarbejdet i 1976. I betragtning af deres faelles maalsaetninger, og den omstaendighed, at kartellet netop fungerede paa den maade, som blev foreslaaet i planen, finder Kommissionen, at aftalen af 1976 og den senere paaklagede adfaerd indgaar i samme vedvarende overtraedelse.

10. Overtraedelsens varighed

(60)

Til trods for, at der allerede foer forslaget af 1976 til en ny moedestruktur bestod hemmelige aftaler vedroerende LdPE, tager Kommissionen som udgangspunkt, at naervaerende overtraedelse blev paabegyndt omkring september 1976.

Det var paa det tidspunkt, at arbejdsgruppens rapport blev aflagt, og det er tydeligt, at det nye system med moeder paa to planer blev introduceret omkring denne tid.

Det er imidlertid ikke muligt med sikkerhed at fastslaa, paa hvilken dato de enkelte producenter begyndte at deltage i moederne. Flertallet af dem naegter - trods den overvaeldende bevisbyrde - ethvert kendskab til moederne.

Dokumentet af 1976 indeholder imidlertid oplysninger om, hvem der var involveret i planlaegningen af de hemmelige arrangementer, og om de foreslaaede medlemmer af »ekspert«-gruppen.

Saga (som senere blev Statoils petrokemiske afdeling) kom foerst ind paa markedet i 1978. Med denne undtagelse og de saerlige omstaendigheder omkring BP og Neste OY/Unifos maa samtlige virksomheder antages at have deltaget fra og med 1976.

(61)

Til trods for, at der kun foreligger faa enkeltheder om de forskellige moeder, er det tydeligt, at kartellet

fortsatte, efter at Kommissionen foretog sine foerste undersoegelser i LdPE-sektoren i slutningen af 1983.

Det hos CdF fremfundne dokument, viser, at der foregik en vis form for maengdekontrol eller -tilsyn, og at der blev udvekslet oplysninger i oktober 1984. Af Repsol-notatet fremgaar det, at otte eller flere producenter planlagde moeder saa sent som i november 1984. I december 1985 underrettede Enichem Exxon om en planlagt prisforhoejelse i branchen under omstaendigheder, der staerkt tyder paa, at der fortsat bestod et hemmeligt samarbejde mellem Enichem og andre producenter.

I mangel af oplysninger fra producenternes side er det end ikke muligt at fastslaa, om det hemmelige samarbejde - i den ene eller den anden form - nogensinde er bragt til ophoer.

Faenomenet med »initiativer«, hvor flere producenter samtidig forsoeger at haeve priserne til et bestemt niveau, omtales stadig i fagpressen. Selv om der ikke foreligger noget konkret bevis paa kartelmoeder, er det sandsynligt, som det fremgaar af kontakterne mellem Enichem og Exxon, at saadanne initiativer maa tilskrives en vedvarende gensidig solidaritet mellem producenter og ikke en tilfaeldighed.

Kommissionen vil imidlertid foretage en sondring mellem overtraedelsens varighed med henblik paa fastsaettelsen af boeder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og med henblik paa at afgoere, om der skal rettes en henstilling i henhold til artikel 3 til virksomhederne om at bringe overtraedelsen til ophoer.

B. Kommissionens forholdsregler og sanktioner

1. Artikel 3 i forordning nr. 17

(62)

Konstaterer Kommissionen, at der foreligger en overtraedelse af artikel 85, kan den efter artikel 3 i forordning nr. 17 paalaegge de deltagende virksomheder at bringe de konstaterede overtraedelser til ophoer.

Alle virksomhederne har benaegtet, at der er sket en overtraedelse af artikel 85. De fleste har - trods beviserne - afvist, at der paa de regelmaessige moeder overhovedet blev behandlet emner, som paavirkede konkurrencen. Andre har naegtet ethvert kendskab til moederne. Enkelte virksomheder har meddelt Kommissionen, at de har taget skridt til at sikre, at deres repraesentanter undgaar at optage mistaenkelige kontakter med konkurrenter, men det vides ikke, hvorvidt moederne eller i det mindste en vis kommunikation mellem virksomhederne om priser og maengder faktisk er ophoert.

Det er derfor noedvendigt, at enhver beslutning indeholder et formelt krav om, at de virksomheder, som stadig opererer i LdPE-sektoren, bringer overtraedelsen til ophoer og i fremtiden afstaar fra at indgaa nogen form for hemmelige aftaler, som har samme formaal eller virkning.

2. Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17

(63)

I henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan Kommissionen ved beslutning paalaegge virksomheder boeder paa mindst tusind og hoejst en million ECU, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10 % af omsaetningen i det sidste regnskabsaar for hver af de virksomheder, der har medvirket ved overtraedelsen, saafremt de forsaetligt eller uagtsomt har overtraadt bestemmelserne i artikel 85, stk. 1. Ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal der tages hensyn til baade overtraedelsens grovhed og dens varighed.

De virksomheder, som denne beslutning er rettet til, overtraadte forsaetligt artikel 85. De oprettede og opererede forsaetligt med et hemmeligt og institutionaliseret system med regelmaessige moeder med henblik paa at fastsaette priser og maengdemaal for et vigtigt industriprodukt. Flere af de beroerte virksomheder - BASF, Hoechst, ICI - var allerede tidligere blevet paalagt boeder af Kommissionen for hemmeligt samarbejde i den kemiske industri (Dyestuffs - Kommissionens beslutning 69/243/EOEF (1)).

Kommissionen har ogsaa taget hensyn til beviset for, at i det mindste Atochem, Bayer, CdF, DOW, DSM, Enichem og Pekema, (der bestaar en vis tvivl med hensyn til BASF) fortsat var forsaetligt engageret i hemmelige aftaler og moedeafholdelse i mindst et aar efter, at Kommissionen indledte sine undersoegelser i november 1983. (Enichem vil ikke blive paalagt en yderligere boede for sine aktiviteter indtil udgangen af 1985).

(64)

Ved fastsaettelsen af boedernes stoerrelsesorden har Kommissionen tillige taget hensyn til foelgende:

- hemmelig samordning af priser og deling af markeder udgoer i sagens natur alvorlige konkurrencebegraensninger;

- LdPE er et vigtigt industriprodukt, der tegner sig for et aarligt salg i Vesteuropa paa over 3 000 mio ECU;

- de virksomheder, der medvirkede ved overtraedelsen, tegnede sig for ca. 90 % af dette marked;

- der var tale om et institutionaliseret hemmeligt samarbejde inden for rammerne af et system med regelmaessige kartelmoeder, der havde til formaal i alle enkeltheder at organisere LdPE-markedet;

- moederne blev afholdt i allerstoerste hemmelighed.

Det accepteres dog som en formildende omstaendighed ved fastsaettelsen af boederne, at de beroerte virksomheder i en stor del af den periode, som denne

beslutning vedroerer, led betydelige tab i LdPE-sektoren.

Kommissionen har ogsaa taget hensyn til, at flertallet af virksomhederne allerede er blevet paalagt betydelige boeder for deres deltagelse i et andet kartel i termoplastsektoren (polypropylen) i stort set den samme som den af denne beslutning omfattede periode.

(65)

Ved fastsaettelsen af de boeder, der skal paalaegges de enkelte virksomheder, har Kommissionen taget hensyn til, i hvilken grad de var inddraget, og (i det omfang den kan fastslaas) til den rolle, som de hver for sig spillede i de hemmelige arrangementer, samt til deres relative betydning paa LdPE-markedet.

Der kan dog ikke foretages nogen vaesentlig sondring mellem de producenter, der deltog i moederne, paa grundlag af deres egne eller andres opfattelse af omfanget af de enkeltes engagement i aftalerne. De enkeltes interesser kan have vaeret varierende fra tid til anden, men samtlige producenter, der deltog i moederne var - uanset deres respektive betydning paa markedet - inddraget i et faelles forehavende.

I Repsols tilfaelde finder Kommissionen, at der kan paalaegges en betydelig lavere boede end for de andre producenters vedkommende til trods for dets deltagelse i kartelmoederne, i betragtning af det iberiske markeds »saerskilte« karakter forud for Spaniens og Portugals tiltraedelse, Repsols »in-out«-ordning samt virksomhedens relativt ringe salg til Faellesskabet.

Ved fastsaettelsen af boeden til Chemie Holding, Neste OY og Statoil tages der ogsaa hensyn til, at en stor del af deres samlede europaeiske salg foregaar uden for Faellesskabet. Det samme gaelder DOW, til trods for at virksomheden er en af de foerende LdPE-producenter, fordi ca. halvdelen af dens LdPE-salg foregik i Spanien, som indtil til 1986 ikke var medlem af Faellesskabet.

(66)

Kommissionen vil ogsaa ved fastsaettelsen af boedernes stoerrelse sondre mellem de fuldgyldige medlemmer af kartellet og dem, som kan siges kun at have opereret i yderkanten.

Shell og BP vil blive paalagt boeder, som afspejler, at de var inddraget i betydelig mindre grad end de producenter, som deltog i kartellets plenarmoeder.

I Monsantos tilfaelde finder Kommissionen, at det i betragtning af denne virksomheds periferiske engagement, dets ringe betydning som producent og det tidsrum paa omkring syv aar, som er forloebet mellem virksomhedens sidste deltagelse i lokale moeder i Det Forenede Kongerige og indledningen af proceduren, vil vaere rimeligt kun at paalaegge en beskeden boede.

(67)

I mangel af detaljerede oplysninger om producenternes deltagelse i moederne, er det umuligt med noejagtighed at fastslaa, paa hvilket tidspunkt deres medvirken

til overtraedelsen er ophoert, hvis den overhovedet er det. I visse tilfaelde - Hoechst og Montedison - kan deltagelse udelukkes, fordi de havde forladt LdPE-sektoren. I andre tilfaelde - BP, ICI og muligvis Shell - kan deltagelsen i moeder eller andre direkte kontakter udmaerket vaere ophoert med indledningen af undersoegelserne i oktober 1983. Atochem, Bayer, CdF, DOW, DSM, Enichem og Neste OY's datterselskab Pekema var stadig aktivt involveret i et hemmeligt samarbejde i slutningen af 1984, hvilket ogsaa, om end i mindre omfang, var tilfaeldet med Repsol.

Kommissionen vil derfor ved fastsaettelsen af boedernes stoerrelse laegge det forhold til grund, at de fleste involverede virksomheder deltog i overtraedelsen indtil november 1984 -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Atochem SA, BASF AG, BP Chemicals Ltd, Bayer AG, Chemie Holding AG, The DOW Chemical Company, DSM NV, Enichem SpA, Hoechst AG, Imperial Chemical Industries plc, Monsanto Company, Montedison SpA, Neste OY, Orkem SA (tidligere CdF Chemie SA), Repsol Quimica SA, Shell International Chemical Co Ltd og Statoil - Den Norske Stats Oljeselskap AS har overtraadt EOEF-Traktatens artikel 85 ved i de perioder, der er angivet i denne beslutning, at have deltaget i en aftale og/eller samordnet praksis, der blev paabegyndt omkring september 1976, og hvorved de producenter, der leverer LdPE i EF, deltog i regelmaessige moeder med henblik paa at fastsaette »maal«-priser og maalkvoter, planlaegge samordnede initiativer til prisforhoejelser samt foere tilsyn med naevnte hemmelige aftalers funktion.

Artikel 2

De i artikel 1 naenvte virksomheder, som stadig opererer i LdPE-sektoren i EF, skal omgaaende bringe naevnte overtraedelse til ophoer (saafremt dette ikke allerede er sket) og skal for fremtiden, hvad angaar deres LdPE-aktiviteter, afstaa fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller lignende formaal eller virkning, herunder enhver udveksling af saadanne oplysninger, der normalt betragtes som forretningshemmeligheder, og hvorved deltagerne direkte eller indirekte informeres om andre individuelle producenters produktion, leverancer, lagre, salgspriser, omkostninger eller investeringsplaner, eller hvorved de kan overvaage tilslutning til udtrykkelige eller stiltiende aftaler eller samordnet praksis vedroerende priser og markedsdeling i EF. Enhver udveksling af generelle oplysninger, som producenterne maatte deltage i vedroerende LdPE-sektoren, skal ske paa en saadan maade, at der ikke meddeles oplysninger, hvoraf individuelle producenters

adfaerd kan udledes, og navnlig skal virksomhederne afstaa fra indbyrdes at udveksle enhver yderligere oplysning af relevans for konkurrencen, der ikke er omfattet af en saadan ordning.

Artikel 3

For den i artikel 1 fastslaaede overtraedelse paalaegges nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:

xvii) i) Atochem SA: en boede paa 3 600 000 ECU;

ii) BASF AG: en boede paa 5 500 000 ECU;

iii) BP Chemicals Ltd: en boede paa 750 000 ECU;

iv) Bayer AG: en boede paa 2 500 000 ECU;

v) Chemie Holding AG: en boede paa 500 000 ECU;

vi) The DOW Chemical Company: en boede paa 2 250 000 ECU;

vii) DSM NV: en boede paa 3 300 000 ECU;

viii) Enichem SpA: en boede paa 4 000 000 ECU;

ix) Hoechst AG: en boede paa 1 000 000 ECU;

x) Imperial Chemical Industries (plc): en boede paa 3 500 000 ECU;

xi) Montedison SpA: en boede paa 2 500 000 ECU;

xii) Monsanto Company: en boede paa 150 000 ECU;

xiii) Neste Oy: en boede paa 1 000 000 ECU;

xiv) Orkem SA: en boede paa 5 000 000 ECU;

xv) Repsol Quimica SA: en boede paa 100 000 ECU;

xvi) Shell International Chemical Co Ltd: en boede paa 850 000 ECU;

xvii)

Statoil - Den Norske Stats Oljeselskap AS: en boede paa 500 000 ECU.

Artikel 4

De i artikel 33 fatsatte boeder indbetales senest tre maaneder efter meddelelsen af denne beslutning paa foelgende bankkonti:

Belgien (Monsanto)

(1) Nr. 426-4403003-54, (2) Nr. 426-4403001-52

Kredietbank

Agence Schuman

Rond Point Schuman 2

1040 Bruxelles

(2) Nr. 310-0231000-32

Banque Bruxelles Lambert

Agence Europeenne

Rond Point Schuman 6

1040 Bruxelles

Tyskland (Bayer, BASF, Chemie Holding, Hoechst)

(1) Nr. 869/24/64910, (2) Nr. 262/00/64910

Sal. Oppenheim und Cie

Unter-Sachsenhausen 4

5000 Koeln 1

Frankrig (Atochem, Orkem)

(1) Nr. 0007-729-106-5, (2) Nr. 0005-770-006-5

Société Générale

Agence Internationale

Direction de l'Etranger

Rue de la Paix 23

75002 Paris

Italien (Enichem, Montedison)

(1) Nr. 9130-707

Istituto Bancario San Paolo di Torino

Piazza San Carlo 156

10121 Torino

(2) Nr. 26952/018

Casse di Risparmio delle Provincie Lombarde

Via Bisceglie 120

20152 Milano

Det Forenede Kongerige (BP, ICI, Shell, Statoil)

(1) Nr. 59000204

Lloyds Bank Ltd

Overseas Centre

Paradise Street 38A

Birmingham B1 2AB

(2) Nr. 108.63.41

Lloyds Bank Ltd

International Division

Hay's Lane 1

London EC3P 3AB

Nederlandene (DOW, DSM)

(1) Nr. 54.16.99.369

Algemene Bank Nederland

Vijzelstraat 31

1000 EG Amsterdam

(2) Nr. 51.48.40.706

Algemene Bank Nederland

Kneuterdijk 1

2501 AP Den Haag

Spanien (Repsol)

(1) Nr. 94 000-278, (2) Nr. 137 004-270

Banco Espanol de Crédito

Departamento Extranjero

Paseo de la Castellana 7

28046 Madrid

Efter udloebet af denne frist paaloeber der automatisk en rente svarende til den sats, som anvendes af Den Europaeiske Fond for Monetaert Samarbejde i dens transaktioner i ecu, paa den foerste arbejdsdag i den maaned, hvor denne beslutning blev vedtaget, forhoejet med 3,5 procentpoint, dvs. 11 %.

Ved betaling i valutaen i den medlemsstat, hvor den med henblik paa indbetalingen anfoerte bank er beliggende, anvendes den gaeldende omregningskurs paa dagen forud for indbetalingen.

Artikel 5

Denne beslutning er rettet til:

- Atochem SA, La Défence 10, Cedex 42, F 92091-

Paris;

- BASF AG, Karl-Bosch-Str. 38, D-6700 Ludwigshafen;

- BP Chemicals Ltd, 76 Buckingham Palace Road, London SW1 OSU;

- Bayer AG, Bayerwerk, D-5090 Leverkusen;

- Chemie Holding AG,

(1) St. Peter-Str. 25, A-4021 Linz;

(2) c/o Chemie Linz Italia, via Mascheroni 19,

I-20145, Milano;

- The DOW Chemical Company,

(1) 2030 Willard H. Dow Center, Midland, Michigan 48674, Amerikas Forenede Stater,

(2) c/o DOW Chemical (Nederland) BV, (Benelux)

PO Box 48, NL-4530 AA Terneuzen;

- DSM NV, PO Box 65, NL-6400 Heerlen;

- Enichem SpA, Piazza Boldrini 1, I-20097 San Donato-Milanese;

- Hoechst AG, Postfach 80 03 20, D-6230 Frankfurt am Main;

- Imperial Chemical Industries plc, Imperial Chemical House, Millbank, GB-London SW1 P 3JF;

- Monsanto Company,

(1) 800 N Lindbergh Blvd, St. Louis MO.63167 Amerikas Forenede Stater

(2) c/o Monsanto Europe SA, Ave. de Tervuren 270-272, B-1150 Bruxelles;

- Montedison SpA, Via Rosellini 15-17, I-20124 Milano;

- Nesto OY,

(1) Kielaniemi, SF-02150 Espoo 15, Finland,

(2) c/o Neste Chemicals Benelux BV, Wilhelminasingel 19, NL-4818 AC Breda

- Orkem SA, (tidligere CdF Chimie SA), Tour Aurore, Place des Reflets, F-92080 Paris-La-Defense 2, Cedex 5;

- Repsol Quimica SA, Juan Bravo 3, E-28006 Madrid;

- Shell International Chemical Company Ltd, Shell Centre, GB-London SE1 7PG;

- Statoil - Den Norske Stats Oljeselskap AS,

(1) N-3960 Stathelle, Norge

(2) c/o Statoil (UK) Ltd, 25-29 Queen Street Maidenhead, GB-Berks SL6 1NB.

Denne beslutning kan tvangsfuldbyrdes i henhold til EOEF-Traktatens artikel 192.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 21. december 1988.

Paa Kommissionens vegne

Peter SUTHERLAND

Medlem af Kommissionen

(1) EFT nr. 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62.

(2) EFT nr. 127 af 20. 8. 1963, s. 2268/63.

(3) I september 1988 (under den mundtlige hoering i denne sag) aendrede CdF Chimie navn til Orkem. I den