KOMMISSIONENS BESLUTNING af 4. december 1996 om statsstøtte til Bestwood E.F. Kynder GmbH i. GV (Kun den tyske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (97/450/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at de interesserede parter i henhold til EF-traktatens artikel 93 har haft lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

I

Den 2. december 1995 besluttede Kommissionen at indlede en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til statsstøtten til virksomheden Bestwood E.F. Kynder GmbH (»Bestwood«), nu Bestwood GmbH i. GV i Mecklenburg-Vorpommern, der med ca. 500 ansatte hørte til de største producenter i spånplade- og træfiberpladeprodukter i Tyskland, og som derefter er forsvundet fra markedet og har indgivet begæring om konkurs som Bestwood GmbH i. GV.

Bestwood var tidligere en statsvirksomhed og fik, da den blev privatiseret af »Treuhandanstalt« i 1991, støttebeløb på i alt 77 mio. DM i garantier og 52 mio. DM i kontante tilskud, hovedsagelig i henhold til de støtteordninger, der var godkendt af Kommissionen i henhold til den daværende »Treuhand«-ordning. Desuden fik Bestwood et langfristet lån på 5 mio. DM til en rentesats på 4 % p.a., der var bevilget på grundlag af delstaten Mecklenburg-Vorpommerns konsolideringsprogram, der blev godkendt af Kommissionen i 1994. Kommissionens betingelse for godkendelse af denne ordning var dog, at støttebeløb til virksomheder, som overskrider maksimumsgrænsen for SMV, i hvert enkelt tilfælde skal anmeldes til Kommissionen. Lånet blev ikke anmeldt til Kommissionen, selv om Bestwood langt fra var en virksomhed, der faldt ind under den i Kommissionens henstilling 96/280/EF (1) anførte definition af SMV.

Privatiseringen i 1991 var imidlertid ingen succes. Den var ledsaget af en række uregelmæssigheder, og køberen blev mistænkt for at have misbrugt den modtagne støtte, hvilket fik anklagemyndigheden til at indlede undersøgelser. Den tidligere ejer var rejst til Schweiz, og derefter tillod den kompetente ret delstatsmyndighederne at holde sig til alle den tidligere ejers aktiver inden for Tyskland for at sikre deres erstatningskrav.

Uregelmæssighederne i forbindelse med privatiseringen skabte fortsatte økonomiske problemer for virksomheden, som arbejdede urentabelt med forældede maskiner. I december 1994 blev Bestwoods andele overtaget af et aktieselskab under NordLB, en bank, der er 100 % statsejet, mod betaling af 2,00 DM. Formålet med denne overdragelse var så hurtigt som muligt at finde en ny køber til Bestwood og gennemføre en omstruktureringsplan, som kunne sikre virksomhedens videre eksistens og fremtidige rentabilitet.

I forbindelse med denne overtagelse havde Bestwood fået en risikofriholdelse i form af en garanti fra delstaten Mecklenburg-Vorpommern for et lån fra NordLB på 25 mio. DM. Kommissionen blev heller ikke underrettet om denne garanti.

Tyskland havde i denne forbindelse meddelt, at man ville forsøge at privatisere Bestwood en gang til, hvilket ville kunne kræve en yderligere støtte på 100 mio. DM.

Kommissionen nåede frem til det resultat, at både det langfristede lån på 5 mio. DM og garantien på 25 mio. DM udgør statsstøtte, som den i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3, skulle have været underrettet om. Desuden tvivlede Kommissionen alvorligt på, om undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), henholdsvis litra c), kunne anvendes, især i betragtning af Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (2). Kommissionen besluttede derfor at indlede en procedure i denne sag efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2. For at fremskynde proceduren og for at kunne undersøge alle former for statsstøtte til Bestwood på én gang medtog Kommissionen også den nye påtænkte statsstøtte til den anden privatisering.

Skrivelsen til Tyskland blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (3).

II

Ved skrivelse af 29. januar 1996 meddelte Tyskland, at rentesatsen for lånet på 5 mio. DM var sat op til 6,62 % med tilbagevirkende kraft til det tidspunkt, hvor lånet blev givet.

Ved skrivelse af 1. februar 1996 underrettede Tyskland Kommissionen om, at Bestwood ville modtage et beløb på 18 mio. DM, for at virksomheden kunne fortsætte indtil Kommissionens endelige beslutning. Denne statsstøtte ville derefter blive indberettet.

Desuden meddelte Tyskland, at Bestwood den 4. december 1995 havde indgivet begæring om konkurs. I mellemtiden var der fundet en interesseret køber, som Bestwood kunne sælges til i forbindelse med en anden privatisering. Desuden forelagde de tyske myndigheder en privatiseringsplan, som køberen havde udarbejdet. Men for at kunne overdrage Bestwood gældfri til denne køber, var det nødvendigt, at delstaten Mecklenburg-Vorpommern betalte et beløb på 26 mio. DM til banker og mindre kreditorer, hvis lån var sikret ved grunde, bygninger og maskiner tilhørende Bestwood. Endelig blev der lovet den nye køber støtte i form af direkte tilskud og garantier langt over den i de nye delstater tilladte maksimale støttegrænse på 35 %. Således bestod den planlagte støtte i likviditetsstøtte til den nye køber på 30 mio. DM svarende til det højeste tilladte beløb i investeringstilskud på 35 % i forbindelse med »Gemeinschaftsausgabe« og en garanti på 80 % af det nye investeringsbeløb, der var tiltænkt Bestwood.

Ved skrivelse af 16. februar 1996 blev Tyskland underrettet om, at redningsstøtte i tidsrummet for proceduren ifølge artikel 93, stk. 2, kun kunne godkendes, hvis samtlige betingelser i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder er opfyldt. Desuden blev Tyskland anmodet om at meddele, om den bebudede redningsstøtte indgik i den garanti på 25 mio. DM, der var omfattet af den indledte procedure, eller om det drejede sig om en ny støtte. Desuden bad Kommissionen om en redegørelse for den i de nye delstater anvendte konkursprocedure, da den havde forstået at kreditorernes fordringer ville blive indfriet ved salg af den virksomheds aktiver, der var gået konkurs, og ikke dækket af staten. Endelig blev Tyskland underrettet om, at selv hvis Kommissionen kom til det resultat, at den tidligere støtte til Bestwood kunne godkendes, så ville den nye støtte til den anden privatisering næppe kunne godkendes i dette omfang.

Ved skrivelse af 20. marts 1996 meddelte Tyskland Kommissionen, at den planlagte redningsstøtte på 18 mio. DM var en ny støtte, der adskilte sig fra det garantibeløb på 25 mio. DM, som proceduren var indledt over for.

Med hensyn til betalingen af 26 mio. DM til Bestwoods kreditorer, der var nødvendige for at frigøre den konkurserklærede virksomheds aktiver for gældforpligtelser, anførte de tyske myndigheder, at denne støtte var nødvendig til den anden privatisering, hvor der skulle findes en køber ved licitation, hvortil tre virksomheder havde afgivet bud. Den køber, der i sidste instans kom i betragtning, var kun villig til at betale en symbolsk købesum på 1 DM og kun under forudsætning af, at virksomhedens aktiver var gældfrie.

I samme skrivelse meddelte Tyskland, at byretten i Stralsund den 1. marts 1996 havde besluttet at indlede en konkurssag, og at der indtil dette tidspunkt ikke var udbetalt yderligere støtte til Bestwood. Redningsstøtten på 18 mio. DM var imidlertid nødvendig, for at kurator kunne holde virksomheden i gang, indtil overtagelsen var sket. Der var heller ikke sket udbetaling af risikofriholdelsen på 25 mio. DM i lån fra NordLB. Banken havde dog ydet garantier og lån på ca. 25 mio. DM til Bestwood, hvorfor det kunne forventes, at der kunne kræves tilbagebetaling fra delstaten, hvis NordLB ikke kunne få dækket dette beløb ved salg af Bestwoods aktiver.

Ved skrivelse af 4. juli 1996 underrettede Tyskland Kommissionen om, at kreditorerne havde godkendt standsningen af Bestwoods virksomhed den 12. juni 1996, efter at kurator den 11. juli 1996 havde meddelt, at virksomhedens likviditet var udtømt. Ifølge denne beslutning skulle Bestwood forsvinde fra markedet. Derefter begyndte kurator at afskedige de ansatte, og dette skulle være afsluttet senest 30. juli 1996, hvorefter Bestwood ikke mere ville eksistere. De tyske myndigheder bekræftede, at den yderligere støtte, der var bebudet i deres skrivelse af 1. februar 1996 og gjort rede for i skrivelsen af 20. marts 1996, hvilede på en omstruktureringsplan, der i mellemtiden var afvist af delstatens myndigheder, hvorfor Kommissionen burde se bort fra underretningen om denne støtte. Sådanne former for støtte var aldrig blevet ydet. Desuden bekræftede de, at konkurssagen var afviklet i henhold til de gældende bestemmelser uden indgriben fra statens side, og især uden at der var ydet yderligere støtte. En eventuel overtagelse ville ske ved salg af Bestwoods aktiver. En interesseret køber ville være fuldstændig frit stillet med hensyn til at træffe sine forretningsmæssige afgørelser. I hvert fald ville der ikke mere være nogen forbindelse mellem Bestwood og en virksomhed, der opstod på ny. Støtte ydet i forbindelse med overtagelse af aktiverne måtte undersøges af Kommissionen i denne nye sammenhæng.

III

Ved skrivelse af 30. juli 1996 fremsendte Kommissionen til de tyske myndigheder de bemærkninger fra tredjemand, et italiensk og et svensk konsortium af krydsfinerproducenter samt en dansk konkurrent, der var forelagt efter offentliggørelsen af meddelelsen om indledningen af en procedure i denne sag.

I disse bemærkninger blev der udtrykt betænkelighed med hensyn til følgerne for kapaciteten af en statsstøttet omstrukturering af Bestwood, og det blev gjort gældende, at Bestwood bestemt ikke kunne genoprette sin rentabilitet uden at udvide sin kapacitet og output betydeligt, hvorved konkurrencevilkårene ville blive alvorligt forringet på et marked med overkapacitet, og de konkurrenter lide skade, der ikke modtog statsstøtte. Den danske konkurrent udtrykte også tvivl med hensyn til, om Bestwood selv efter en omstrukturering kunne overleve på markedet. Under henvisning til, at træressourcerne i Mecklenburg-Vorpommern ikke var tilstrækkelige til at forsyne Bestwood med nok træ, hvorfor virksomheden ville blive tvunget til at købe træ i andre dele af Tyskland, Polen og de baltiske lande. Bestwood ville derfor få transportudgifter, der ville være højere end de tilsvarende udgifter for virksomhedens konkurrenter i regioner med større træressourcer. Desuden havde Bestwood ingen afsætningsmarkeder i nærheden, da der ikke fandtes møbelproduktion i Mecklenburg-Vorpommern. Derfor måtte virksomheden afsætte sine produkter i andre dele af Tyskland, i Danmark og Sverige, hvorved dens transportudgifter atter ville stige.

IV

Ved skrivelse af 20. august 1996 fremsendte de tyske myndigheder deres svar på tredjemands bemærkninger.

Heri bekræftede de, at Bestwood havde indstillet sin virksomhed den 12. juni 1996 og var forsvundet fra markedet. Ud over den støtte, som Kommissionen havde indledt en procedure over for efter artikel 93, stk. 2, havde Bestwood ikke fået yderligere støtte. Der var heller ikke ydet yderligere støtte som led i den anden privatisering, sådan som det var planlagt på det tidspunkt, da proceduren blev indledt.

V

Resultaterne af proceduren efter artikel 93, stk. 2, har bekræftet Kommissionens opfattelse af, at de af delstaten Mecklenburg-Vorpommern trufne foranstaltninger indtil indledningen af proceduren må betragtes som statsstøtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, som ikke opfylder betingelserne for fritagelse efter EF-traktatens artikel 92, stk. 3, og som heller ikke er i overensstemmelse med rammebestemmelserne for vurdering af statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder, de eneste rammebestemmelser, hvorefter statsstøtten kunne have været godkendt.

Det langfristede lån på 5 mio. DM er en statsstøtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Selv om der tages hensyn til, at rentesatsen for dette lån blev sat op til 6,62 % med tilbagevirkende kraft og dermed svarede til de normale betingelser for långivning inden for den private sektor, så ville dog intet privat pengeinstitut have ydet et sådant lån uden yderligere sikkerhed sådan som delstaten Mecklenburg-Vorpommern på grund af Bestwoods alvorlige økonomiske vanskeligheder.

Støtten til Bestwood kan fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Der foregår en betydelig samhandel mellem Tyskland og de øvrige medlemsstater med træfiber- og spånplader. Således udførtes der i 1995 622 083 tons spånpladeprodukter til en værdi af 264,5 mio. ECU fra Tyskland til andre medlemsstater og 167 647 tons træfiberpladeprodukter til en værdi af 92,3 mio. ECU, medens der indførtes 757 214 tons spånpladeprodukter til en værdi af 280 mio. ECU og 158 343 tons træfiberpladeprodukter til en værdi af 88,2 mio. ECU. Tysklands andel i samhandelen inden for Fællesskabet med disse produkter udgør ca. 25 % spånplade- og 3 % træfiberpladeprodukter. Med sine 500 ansatte hørte Bestwood til de større producenter af spån- og træfiberplader, medens en virksomhed inden for denne sektor i Fællesskabet gennemsnitligt har 40 ansatte. Bestwood var i høj grad med i samhandelen inden for Fællesskabet, da ca. 35 % af virksomhedens produktion blev eksporteret, især til Danmark og Sverige. Derfor kunne enhver form for støtte forbedre Bestwoods stilling på fællesmarkedet i forhold til de konkurrenter, der ikke modtog støtte.

Da disse foranstaltninger udgjorde støtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, skulle de have været anmeldt efter EF-traktatens artikel 93, stk. 3. Der var ingen fritagelse for denne pligt i henhold til delstaten Mecklenburg-Vorpommerns godkendte konsolideringsprogram, da Bestwood med sine 500 ansatte langt oversteg maksimumsgrænsen for SMV på det tidspunkt, da støtten blev ydet, og da Tyskland ikke efterkom sin pligt på dette område, var den ydede støtte ulovlig.

Støtten kan heller ikke betragtes som lovlig i materiel henseende, da ingen af undtagelsesbestemmelserne fra EF-traktatens artikel 92 kan finde anvendelse.

Undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 92, stk. 2, er ikke relevante, da formålet med støtten ikke er i overensstemmelse med de deri nævnte formål.

Bestwood lå utvivlsomt i en region med alvorlig underbeskæftigelse og en usædvanlig lav levestandard. I henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), kan støtte til fremme af den økonomiske udvikling i sådanne områder erklæres for forenelig med fællesmarkedet. I dette tilfælde bidrog støtten dog ikke til at fremme det pågældende områdes økonomiske udvikling, da den kun blev brugt til at holde liv i en tabsgivende virksomhed og ikke til investeringen og oprettelse af arbejdspladser.

Statsstøtten opfylder heller ikke betingelserne i Fællesskabets forskellige horisontale rammebestemmelser for støtte til virksomheder.

Det gælder navnlig, at Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder ikke finder anvendelse her. Bestwood var uden tvivl en kriseramt virksomhed, som ikke var i stand til at komme på fode igen ved egen hjælp. Ifølge rammebestemmelserne må redningsstøtten bestå af likviditetsstøtte i form af lånegarantier eller lån til normal markedsrente. Lånet på 5 mio. DM med en rentesats, der med tilbagevirkende kraft blev forhøjet til den referencesats på 6,62 %, der gjaldt i Tyskland på det tidspunkt, da støtten blev ydet, opfylder således dette kriterium i rammebestemmelserne. De tyske myndigheder dokumenterede imidlertid ikke, at der var en sammenhæng mellem lånet og konkrete omstruktureringsforanstaltninger, hvilket i henhold til rammebestemmelserne er en forudsætning for godkendelse af redningsstøtte. Det fremgik klart i løbet af proceduren, at formålet med støtten kun var at opretholde status quo og udskyde det uundgåelige, medens den samtidig skubbede de industrielle og sociale problemer over på mere produktive virksomheder og andre medlemsstater og ikke bidrog til en omstrukturering, der skulle have været iværksat med redningsstøtten.

Desuden kunne støtten fordreje konkurrencevilkårene. Der var ikke blot tale om overkapacitet inden for spånplade- og træfiberpladeindustrien, der var allerede tidligere en meget stor forskel mellem produktionskapaciteten og efterspørgslen, der ville blive endnu større i fremtiden, da der indtil 1997 regnes med en årlig vækstrate i produktionen på 2,2 %, hvorimod forbruget kun skulle vokse med 1,8 % om året. Konkurrencepresset inden for denne sektor kan ikke udlignes med stigende eksport. EF-eksporten har tidligere været stabil, og i fremtiden regnes der med en uændret udvikling. Ud over den allerede eksisterende overkapacitet i EF må det desuden påregnes at der vil komme et yderligere konkurrencepres fra de østeuropæiske lande, når de udnytter deres handelsaftaler med Fællesskabet til at forøge deres eksport. Under disse forudsætninger kunne lånet til Bestwood skade konkurrenterne alvorligt.

Risikofriholdelsen til lånet fra NordLB på 25 mio. DM, hvor det i virkeligheden drejede sig om en garanti, hvis støttemodtager i sidste instans var Bestwood, er en støtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1.

Støtteelementet i en sådan form for garanti svarer i almindelighed til forskellen mellem den normale markedsrente og den faktisk opnåede rentesats i kraft af garantien minus alle rentetilskud. I den forbindelse har Kommissionen altid været af den opfattelse, at når der ikke er noget pengeinstitut, der vil yde et lån uden en statslig garanti på grund af den pågældende virksomheds alvorlige økonomiske vanskeligheder, så skal hele lånebeløbet betragtes som støtte (jf. Kommissionens beslutning 94/696/EF (4)).

Da risikofriholdelsen er en forudsætning for NordLB's finansielle engagement over for Bestwood (faktisk overtog banken gældsforpligtelser på 25 mio. DM), indeholder den helt klart et støtteelement, som på grund af den meget høje garantirisiko i fuldt omfang svarer til NordLB's finansielle engagement.

Risikofriholdelsen kan af samme årsager som lånet på 5 mio. DM fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

Da risikofriholdelsen ikke var baseret på et godkendt støtteprogram, skulle den anmeldes særskilt efter EF-traktatens artikel 93, stk. 3. Tyskland har ikke overholdt denne forpligtelse, og støtten var derfor formelt ulovlig.

Kommissionen kunne dog have accepteret denne garanti, hvis den var blevet brugt til at afværge Bestwoods konkurs under proceduren efter artikel 93, stk. 2. Der findes fortilfælde for en godkendelse fra Kommissionen til sådanne former for redningsstøtte som f.eks. tilfældet Nino Textil, hvor der var risiko for, at den virksomhed, der var omfattet af en procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, ikke ville kunne overleve økonomisk og således ville være gået konkurs uden statsstøtte inden den endelige beslutning om støtten.

Det havde dog været en forudsætning for godkendelse, at risikofriholdelsen var i overensstemmelse med Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder. Derfor skulle denne risikofriholdelse have været:

- indrømmet i form af en garanti eller et lån til normal markedsrente

- begrænset til det beløb, der havde været absolut nødvendigt til at holde Bestwood i gang (f.eks. dækning af lønudgifter og betaling af løbende leverancer) og

- udbetalt udelukkende i den periode (i reglen ikke længere end seks måneder), der er nødvendig til udarbejdelse af en gennemførlig saneringsplan.

Desuden skulle en sådan redningsstøtte ikke være ydet som en engangsudbetaling, men i flere rater fordelt over perioden på seks måneder. Kommissionen skulle have været underrettet om disse udbetalinger for at sikre, at de udelukkende anvendes til dækning af de løbende omkostninger.

Under proceduren kunne den tyske regering ikke dokumentere, at den af regeringen ydede risikofriholdelse opfyldte de nævnte forudsætninger. Derfor kan denne risikofriholdelse ikke godkendes, da den ikke opfylder de nævnte kriterier.

Også den af delstaten Mecklenburg-Vorpommern planlagte overtagelse af gælden på ca. 100 mio. DM ved en anden privatisering, hvorved en potentiel køber havde været fritaget for de tilsvarende finansielle forpligtelser, ville have været en støtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1.

Under proceduren fremgik det dog klart, at de tyske myndigheder fraveg deres oprindelige hensigt om at holde Bestwood i gang, indtil der var fundet en køber og den anden privatisering af Bestwood var gennemført. Efter afslutningen af konkurssagen er Bestwood forsvundet fra markedet. Virksomheden afvikles i henhold til de tyske konkursbestemmelser, og de ansatte afskediges. En eventuel køber af Bestwoods aktiver vil være frit stillet med hensyn til at ansætte arbejdstagere og fortsætte produktionen. Under konkurssagen blev der ikke yderligere ydet støtte ud over lånet på 5 mio. DM og risikofriholdelsen på 25 mio. DM, som Kommissionen indledte proceduren over for.

I betragtning af samtlige omstændigheder er Kommissionen nået til den konklusion, at både lånet fra delstaten Mecklenburg-Vorpommern på 5 mio. DM og risikofriholdelsen på 25 mio. DM udgør støtte, som undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, ikke gælder for.

VI

I tilfælde, hvor en støtte anses for uforenelig med fællesmarkedet, kræver Kommissionen af medlemsstaten, at støttemodtageren skal tilbagebetale støtten (5). Da støtten til Bestwood ikke er forenelig med fællesmarkedet, må den kræves tilbagebetalt. Den kendsgerning, at Bestwood har indgivet konkursbegæring og er forsvundet fra markedet, kan intet ændre ved dette forhold. Det ville være muligt at inddrive støtten, hvis Bestwoods aktiver sælges og kreditorernes fordringer dækkes af udbyttet af dette salg.

Kravet om tilbagebetaling af støtten skal fremsættes i henhold til tysk lov, herunder bestemmelserne om morarenter af beløb, der skyldes staten, og som påløber fra det tidspunkt, da støtten blev ydet (6).

Ifølge Domstolens retspraksis skal de pågældende bestemmelser ved kravet om tilbagebetaling af støtten anvendes på en sådan måde, at inddrivelsen i henhold til fællesskabsretten ikke hindres i praksis. Proceduremæssige eller andre problemer i forbindelse med gennemførelsen af denne foranstaltning påvirker ikke dennes lovlighed (7) -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

De statslige støtteforanstaltninger i form af et langfristet lån på 5 mio. DM og en risikofriholdelse (garanti) på 25 mio. DM til fordel for Bestwood E.F. Kynder GmbH er ulovlige, da de blev ydet af delstaten Mecklenburg-Vorpommern, uden at Tyskland har opfyldt sin pligt til i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 3, at underrette Kommissionen herom inden gennemførelsen af foranstaltningerne.

I henhold til EF-traktatens artikel 92 er disse støtteforanstaltninger uforenelige med fællesmarkedet.

Artikel 2

Tyskland skal sørge for, at den i artikel 1 nævnte støtte til Bestwood E.F. Kynder GmbH kræves tilbagebetalt senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning.

Tilbagebetalingen skal ske i overensstemmelse med procedurerne og bestemmelserne i tysk lov, især vedrørende opkrævning af offentlige fordringer, med renter fra tidspunktet for støttens udbetaling på grundlag af den på det pågældende tidspunkt gældende referencesats til beregning af nettostøtteækvivalenten for regionalstøtte i Forbundsrepublikken Tyskland.

Disse bestemmelser skal anvendes på en sådan måde at tilbagebetalingen i henhold til fællesskabsretten ikke hindres i praksis. Proceduremæssige eller andre problemer i forbindelse med gennemførelsen af denne foranstaltning påvirker ikke dennes lovlighed.

Artikel 3

Senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning meddeler Tyskland Kommissionen, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfærdiget i Bruxelles, den 4. december 1996.

På Kommissionens vegne

Karel VAN MIERT

Medlem af Kommissionen

(1) EFT nr. L 107 af 30. 4. 1996, s. 4.

(2) EFT nr. C 368 af 23. 12. 1994, s. 12.

(3) EFT nr. C 144 af 16. 5. 1996, s. 6.

(4) EFT nr. L 273 af 25. 10. 1994, s. 22.

(5) Meddelelse fra Kommissionen af 24. november 1983, EFT nr. C 318 af 24. 11. 1983, s. 3. Jf. også EF-Domstolens domme af 12. juli 1973 (sag 70/72 Kommissionen mod Tyskland), Sml. 1973, s. 813 og af 24. februar 1987 (sag 310/85 Deufil mod Kommissionen), Sml. 1987, s. 901.

(6) Kommissionens skrivelse SG(91) D/4577 af 4. marts 1991 til medlemsstaterne - jf. også fodnote 7.

(7) EF-Domstolens dom af 21. marts 1989 (sag C-142/87 Belgien mod Kommissionen), Sml. 1990, s. I-959 (præmies 58-63).