KOMMISSIONENS BESLUTNING af 14. december 1985 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/30.698 - ECS/Akzo) (Kun den nederlandske udgave er autentisk) (85/609/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 (1), senest aendret ved akten vedroerende Graekenlands tiltraedelse, saerlig artikel 3 og 5,

under henvisning til den klage, der af Engineering and Chemical Supplies (Epsom and Glocester) Ltd, Stonehouse, Gloucestershire, Det forenede Kongerige, er fremsat over for Kommissionen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 af 15. juni 1982, og som gaar ud paa, at Akzo Chemie BV, Amersfoort, Nederlandene, har overtraadt artikel 86,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 8. juni 1983 om at indlede en procedure,

under henvisning til Kommissionens beslutning 83/462/EOEF (2) om anvendelse af foreloebige retsmidler,

efter at have givet de paagaeldende virksomheder lejlighed til at udtale sig vedroerende de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 samt Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, Raadets forordning nr. 17 (3),

efter hoering af Det raadgivende udvalg for Monopol- og kartelspoergsmaal, og

ud fra foelgende betragtninger:

I. SAGSFREMSTILLING

Indledning

(1) Denne beslutning er foranlediget af en begaering, som Engineering and Chemical Supplies (Epsom and Gloucester) Ltd (»ECS«), der er en mindre producent af det organiske peroxid, benzoylperoxid, i Det forenede Kongerige, har fremsat i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. ECS haevdede, at Akzo Chemie BV, der indgaar i den store multinationale koncern Akzo, havde misbrugt sin dominerende stilling paa EF-markedet for organiske peroxider og dermed overtraadt EOEF-traktatens artikel 86. Den paaklagede adfaerd bestod i en selektiv nedsaettelse af priserne til under omkostningerne med henblik paa at skade ECS' virksomhed og eliminere ECS som konkurrent. ECS fremfoerte, at denne eliminerende prispolitik var blevet koncentreret paa et forholdsvis specialiseret delmarked (meladditiver) i Det forenede Kongerige og Irland, som paa davaerende tidspunkt tegnede sig for stoerstedelen af ECS' omsaetning, hvilket betoed, at ECS ikke ville vaere i stand til at finansiere sin planlagte ekspansion til det meget stoerre EF-marked for organiske peroxider til anvendelse i plastindustrien. (1) EFT nr. 13 af 21.2.1962, s. 204/62. (2) EFT nr. L 252 af 13.9.1983, s. 13. (3) EFT nr. 127 af 20.8.1963, s. 2268/63.

(2) Den paaklagede adfaerd begyndte ifoelge ECS ved udgangen af 1979, da repraesentanter for Akzo Chemie BV og dets britiske datterselskab Akzo Chemie UK Ltd (1) aflagde besoeg hos ECS og truede med repressalier inden for sektoren for meladditiver, medmindre ECS afstod fra at saelge sine produkter paa plastmarkedet og navnlig indstillede sin eksport fra Det forenede Kongerige til Forbundsrepublikken Tyskland. ECS haevdede, at Akzo til trods for, at ECS hurtigt havde faaet nedlagt forbud ved High Court i London, senere havde gjort alvor af sine trusler og havde forsoegt at oedelaegge ECS' virksomhed gennem vedvarende og systematiske prisnedsaettelser. I december 1982 foretog Kommissionen kontrolundersoegelser i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 hos Akzo Chemie og Akzo UK uden paa forhaand at have givet meddelelse derom og vedtog nogle maaneder senere en beslutning om foreloebige forholdsregler, hvorved den kraevede, at det britiske datterselskab skulle vende tilbage til de avancer, som det beregnede sig, foer de paastaaede trusler blev fremsat og foert ud i livet.

(3) Akzo indbragte ikke beslutningen om foreloebige forholdsregler for Domstolen for at faa den erklaeret ugyldig, men har under den igangvaerende procedure kraftigt bestredet rigtigheden af de af Kommissionen indhentede oplysninger om de faktiske forhold samt anvendelsen af Faellesskabets konkurrenceregler paa disse forhold.

Virksomhederne

(4) Akzo Chemie udgoer sammen med sine datterselskaber afdelingen for specialkemikalier i Akzo BV, der er den stoerste multinationale koncern inden for kemiske produkter og fibre i Nederlandene. I 1984 havde Akzo-koncernen paa verdensplan en samlet nettoomsaetning paa 16 520 mio hfl. (6 608 mio ECU) og et nettooverskud paa 752 mio hfl. (300 mio ECU).

Akzo Chemie (og dets datterselskabers) nettoomsaetning inden for specialkemikalier androg i 1984 2498 mio hfl. (1000 mio ECU). Ifoelge Akzos aarsberetning for 1984 var proceskemikalierne til anvendelse i plastindustrien (fortrinsvis organiske peroxider) i hoej grad medvirkende til en foroegelse af indtaegterne.

Akzo Chemies omsaetning af organiske peroxider beloeb sig i 1984 til ... hfl. (... ECU) (2).

(5) Akzo UK er et helejet datterselskab af Akzo Chemie. Det varetager Akzo Chemies virksomhed inden for specialkemikalier i Det forenede Kongerige og er beskaeftiget med baade produktion og salg. Akzo UK er et af Akzos mange produktionsanlaeg i EF for organiske peroxider til anvendelse i plastindustrien, men fremstiller desuden benzoylperoxid-forbindelser, der anvendes som blegemiddel i bageriindustrien, samt andre tilsvarende meladditiver.

Akzo UK havde i 1984 en samlet omsaetning paa ... £ (... ECU). Selskabets samlede omsaetning inden for meladditiver (i Det forenede Kongerige og andre steder) beloeb sig til ... £ (... ECU).

(6) ECS er et mindre privatejet selskab, der blev oprettet i 1969 af en tidligere medarbejder i selskabet Novadel, der senere blev overtaget af Akzo UK og kom til at varetage sidstnaevntes virksomhed inden for meladditiver. Oprindelig var ECS fortrinsvis beskaeftiget med produktion og markedsfoering af meladditiver herunder blegemidler baseret paa benzoylperoxid, men i 1979 begyndte selskabet ogsaa at fremstille benzoylperoxid, der skulle anvendes som initiator i plastindustrien. Siden 1981 har ECS haft en minoritetsaktiepost i selskabet Pergan i Forbundsrepublikken Tyskland, der nu optraeder som selskabets agent og varetager salget af initiatorer baseret paa organiske peroxider paa det europaeiske fastland.

Produkterne

(7) Organiske peroxider er specialkemikalier, der fremstilles ved reaktion mellem det relevante udgangsstof og et hydrogenperoxid (H2O2). Akzo fremstiller ikke selv hydrogenperoxid, men er en af de stoerste aftagere af dette produkt i EF.

Organiske peroxider anvendes fortrinsvis inden for plastindustrien. De anvendes som initiatorer ved forskellige processer, og i modsaetning til egentlige katalysatorer forbruges de helt ved den kemiske proces.

Inden for plastindustrien anvendes de hovedsagelig som: (1) I afsnittene »sagsfremstilling« og »retlig vurdering« betegnes den oekonomiske enhed, som udgoeres af Akzo Chemie BV og dettes datterselskaber, ved »Akzo«. Hvor der sondres mellem moder- og datterselskab, anfoeres Akzo Chemie BV som »Akzo Chemie«, og Akzo Chemie UK anfoeres som »Akzo UK«. (2) Forretningshemmeligheder offentliggoeres ikke i EFT, jf. artikel 21, stk. 2, i forordning nr. 17. - initiatorer til polymerisation eller co-polymerisation af vinylmonomerer (f.eks. PVC, LD-polyethylen, polystyren),

- haerdere til elastomerer og harpikser, og

- midler til tvaerbinding til ethylen/propylen og syntetisk gummi eller silikoner.

(8) Det foerstnaevnte anvendelsesomraade inden for plastindustrien (af Akzo benaevnt hoejpolymersektoren) tegner sig for ca. 40 % af forbruget, og aftagerne her er de stoerste producenter af termoplast.

Haerdning ved polymerisation af umaettede polyesterharpikser (sektoren for umaettet polyester) er af naesten samme betydning. Disse harpikser haerdes med midler som f.eks. glasfibre med henblik paa anvendelse inden for produktion af skibsskrog, autoreparationer, elektriske dele osv.

Organiske peroxider anvendes for det tredje til tvaerbinding (ca. 10 % af forbruget). Tvaerbundne polymerer anvendes isaer ved fremstilling af forstaerket belaegning til bildele.

(9) Inden for plastindustrien er der ingen, eller ingen lettilgaengelige, substitutionsprodukter for organiske peroxider til anvendelsesformaal inden for sektoren for umaettet polyester og hoejpolymersektoren. Paa det tredje omraade (et forholdsvis beskedent anvendelsesomraade) kan svovlprodukter dog anvendes i stedet for organiske peroxider ved tvaerbinding af syntetisk gummi. Svovlforbindelser har en prismaessig fordel frem for organiske peroxider, men har ikke altid de fornoedne tekniske egenskaber og kan derfor ikke betragtes som fuldstaendige substitutionsprodukter.

Organiske peroxider anvendes paa flere andre omraader af begraenset betydning, f.eks. som oxidanter og mellemprodukter ved syntese inden for kosmetik og medicinalvarer.

(10) Benzoylperoxid er det vigtigste organiske peroxid, hvad angaar produktion og anvendelsesformaal. Ligesom lauryl- og isononanylperoxid er det et produkt, der finder udbredt anvendelse i plastindustrien, og som anvendes i vid udstraekning inden for baade hoejpolymersektoren og sektoren for polyesterhaerdning. Det anvendes desuden som aktiv bestanddel i produkter til hudpleje. I den foreliggende sag er det ogsaa det foretrukne blegemiddel til mel. Det var denne specielle anvendelse (der i EF er begraenset til Det forenede Kongerige og Irland), som ECS havde koncentreret sig om, foer selskabet i 1979 udvidede sin virksomhed til ogsaa at omfatte plastindustrien.

Andre organiske peroxider er specialprodukter, der kun produceres i ringe omfang, i visse tilfaelde kun nogle faa tons om aaret. Der er en stigende tendens til »skraeddersyede« produkter, og det kraever et betydeligt forskningsarbejde og et naert teknisk samarbejde mellem producent og forbruger at fremstille et produkt, der opfylder den enkelte kundes behov.

Markedet for organiske peroxider og Akzos stilling

(11) Akzo Chemie betragter ifoelge sine interne dokumenter »initiatorerne« som et enkelt marked, selv om de af »rent praktiske« aarsager er opdelt paa grundlag af de tre vigtigste anvendelsesomraader.

(12) I 1981 blev verdensmarkedet for organiske peroxider af Akzo Chemie anslaaet til ca. 900 mio hfl. (325 mio ECU), og heraf havde Akzo-koncernen og dens associerede selskaber godt en tredjedel.

I Vesteuropa (der er et noget stoerre geografisk marked end EF, og som omfatter afsidesliggende lande, hvor Akzo ogsaa driver virksomhed) anslaas markedet for organiske peroxider til ca. 160 mio ECU aarligt.

Akzo Chemie anslaar sin andel af dette samlede europaeiske marked til ca. 50 %. Denne markedsandel har vaeret konstant i flere aar, og det er tilmed et af Akzos erklaerede maal at opretholde en markedsandel af denne stoerrelsesorden. (Ifoelge et af Akzo Chemies interne dokumenter ligger dets markedsandel i Europa (herunder de oesteuropaeiske statshandelslande) helt oppe paa 55 %).

Hvis man betragter de forskellige anvendelsesomraader individuelt, har Akzo stort set den samme markedsandel inden for hvert enkelt omraade. I perioden 1979 til 1982 havde selskabet en markedsandel inden for hoejpolymersektoren (»HP«) paa knap 50 % og inden for sektoren for umaettet polyester (»UP«) paa ca. 55 %. Akzo er ogsaa langt den foerende EF-producent af organiske peroxider til tvaerbinding.

Ifoelge Akzos egne skoen over sine markedsandele i de enkelte EF-medlemsstater var dets markedsandel inden for HP-sektoren mindst i Det forenede Kongerige med ... % og stoerst i Italien med ... % ; inden for UP-sektoren havde det den mindste markedsandel i Italien og den stoerste (... %) i Nederlandene.

(13) De oevrige store producenter af organiske peroxider i Vesteuropa har ogsaa haft konstante markedsandele i de sidste fem aar. Solvay-Laportes faellesforetagende Interox har den naeststoerste markedsandel i Europa, nemlig ca ... % ; Lucidol/Luperox, der ejes af et selskab i USA, har en markedsandel paa ... % ; herefter kommer flere andre selskaber, som f.eks. Kenogard (Sverige) og Chimie de France (... % tilsammen).

Efter Akzos opfattelse har den naeststoerste producent, Interox, sin styrke paa det tekniske omraade, men er som foelge af en forholdsvis svag salgsorganisation ude af stand til at udnytte denne styrke til at foroege sin markedsandel.

(14) Akzo Chemies dokumenter viser, at selskabet efter sin egen mening indtager den foerende stilling inden for organiske peroxider, hvilket det blandt andet tilskriver foelgende faktorer: i) en staerk kommerciel og teknisk salgsorganisation;

ii) et bredt, naesten komplet udvalg (over 100 produkter sammenholdt med Interox' 40);

iii) foerende viden paa det vigtige omraade sikkerhed og toksikologi;

iv) produktspredning og markedsdaekning;

v) forsknings- og udviklingsaktiviteter;

vi) know-how.

I en raekke interne dokumenter, som Kommissionen kom i besiddelse af hos Akzo Chemie understreges Akzos foerende eller dominerende stilling samt det noedvendige i at opretholde selskabets markedsandel paa 50 % »for enhver pris«.

Akzo har produktionsanlaeg for organiske peroxider i Nederlandene, Belgien, Tyskland og Det forenede Kongerige. Selskabet saelger organiske peroxider i samtlige EF-medlemsstater, bl.a. til alle de store producenter af massepolymerer.

Markedet for meladditiver i Det forenede Kongerige og Irland

(15) Det forenede Kongerige og Irland er de eneste EF-lande, hvor det vigtigste organiske peroxid, benzoylperoxid, anvendes som blegemiddel til behandling af mel (1). Disse er de eneste to medlemsstater, hvor dette er tilladt i henhold til gaeldende lovgivning. Det anvendes dog ogsaa til dette formaal i Nord- og Sydamerika, Mellemoesten, Japan, Australasien og dele af Afrika. Baade Akzo UK og ECS leverer til oversoeiske markeder.

I henhold til Det forenede Kongeriges lovgivning vedroerende mel er benzoylperoxid det eneste tilladte blegemiddel. Andre produkter, der maa eller skal tilsaettes mel med henblik paa visse funktioner i blegeprocessen, er: - forbedrende stoffer - kaliumbromat, ascorbinsyre og azodicarbonamid, der anvendes til at styrke gluten i den bloede hvede, der normalt anvendes i Det forenede Kongerige og Irland;

- alfa amylaser fra svampe, som anvendes til at fremme haeveprocessen;

- berigende stoffer - B 1-vitamin, nikotinsyre og reduceret jern - der er et levn fra krigstidslovgivningen, som paalagde melproducenterne at tilsaette melet en raekke vaesentlige naeringsstoffer.

(16) Det meste af det broed, der bages i bagerivirksomheder i Det forenede Kongerige og Irland, fremstilles ved »Chorleywood« -processen, hvor de forbedrende stoffer ofte tilsaettes under bagningen og ikke under melproduktionen. Meladditiver, bortset fra blegemiddel, kan saaledes baade tilsaettes dejen af bageren og blandes i melet af melproducenten.

Produkterne leveres i forskellig koncentration afhaengigt af kundens behov. Benzoylperoxid saelges i en koncentration paa 16 % eller 20 % iblandet et inaktivt fyldstof. Kaliumbromat saelges normalt til melproducenter klar til brug i en koncentration paa 6 % og 10 %, men ogsaa i hoejere koncentrationer - 20 %, 50 % eller 95 % -, og det kan iblandes af melproducenten eller tilsaettes dejen.

(17) I Det forenede Kongerige og Irland er der kun tre leverandoerer af et komplet, eller naesten komplet, sortiment af meladditiver, nemlig Akzo UK, ECS og Diaflex. Akzo UK og ECS fremstiller begge koncentreret benzoylperoxid (til anvendelse som initiator i plastindustrien samt inden for melfremstillingen) paa grundlag af benzoylchlorid og hydrogenperoxid. Naar benzoylperoxid skal anvendes til mel, tilsaetter de inaktivt fyldstof. Diaflex' produktion af koncentreret benzoylperoxid har ikke vaeret konstant, og selskabet daekker nu hele sit behov for dette produkt ved koeb hos Akzo UK og blander det op, saaledes at der fremstilles en forbindelse, som kan anvendes til behandling af mel.

Kaliumbromat og andre forbedrende stoffer koebes i stoerre partier af producenterne af meladditiver hos andre producenter og blandes med inaktive fyldstoffer ved en enkel blandingsproces til den oenskede koncentration. (1) Irland tegner sig kun for en mindre del og faar leverancer fra Det forenede Kongerige.

Berigende stoffer (vitaminblandinger) er ogsaa enkle blandinger, der fremstilles af indkoebte koncentrater og fyldstoffer, men baade Akzo UK og ECS indgaar undertiden aftaler med melproducenterne om, at sidstnaevnte leverer melet til kostprisen med henblik paa tilsaetning af koncentrater, saaledes at man opnaar det oenskede endelige produkt.

Blegemidler og forbedrende stoffer kan kun faas hos Akzo UK, ECS og Diaflex. Akzo UK's store kunder kan helt eller delvis koebe deres forbedrende stoffer hos Akzo UK i koncentreret form og derpaa blande dem til den oenskede koncentration.

Det sortiment af meladditiver, der foeres af Akzo UK, ECS og Diaflex, omfatter, eller omfattede tidligere, berigende stoffer, og i 1970' erne varetog Akzo UK ca. 90 % af denne virksomhed. Men da det endelige produkt forholdsvis let kan fremstilles uden speciel know-how, kom der nye virksomheder ind paa markedet, og avancerne faldt. I 1976 havde Akzo UK praktisk talt indstillet sine leverancer af berigende stoffer og indkoebte dem kun med henblik paa videresalg, saafremt det var noedvendigt »som en service over for kunderne«.

(18) Akzo UK er den stoerste leverandoer af meladditiver i Det forenede Kongerige og Irland. I 1982 anslog selskabet sin markedsandel for blegemidler (det vigtigste meladditiv) i Det forenede Kongerige til 52 %, mod en andel paa 35 % til ECS og en andel paa kun 13 % til Diaflex.

Paa grund af forskelle med hensyn til koncentration og andre faktorer ville det give et vildledende billede af markedsandelen, hvis man sammenholdt de absolutte, leverede maengder af samtlige meladditiver, og Kommissionen indhentede derfor oplysninger om vaerdien af Akzo UK's og ECS' salg af meladditiver i perioden 1979 til 1984 i Det forenede Kongerige og Irland samt paa verdensmarkedet.

Disse tal viser, at der i perioden 1979 til 1984 skete et fald i ECS' omsaetning i Det forenede Kongerige og Irland fra ... £ til ... £, medens Akzo UK's omsaetning steg fra. £ til. £ til trods for det betydelige fald i prisniveauet.

Paa verdensmarkedet er Akzo UK's samlede omsaetning af meladditiver naesten fordoblet (fra ... £ i 1979 til ... £ i 1984). ECS' omsaetning paa verdensmarkedet beloeb sig til ... £ i 1979 og ... £ i 1984. Virksomhedens samlede omsaetning i 1984 androg saaledes kun ca. 40 % af Akzo UK's. Der foreligger ingen udfoerlige salgstal for Diaflex, men Kommissionen anslaar, at virksomhedens aarsomsaetning i Det forenede Kongerige og Irland ikke andrager over ... £, og i saa fald har Akzo UK, ECS og Diaflex en markedsandel for 1984 paa henholdsvis 55 %, 30 % og 15 %.

(19) Hovedaftagerne af meladditiver i Det forenede Kongerige er de tre stoerste melproducenter, RHM, Spillers og Allied Mills (indgaar i Associated British Foods). RHM var indtil sin lukning ligeledes den ene af to store aftagere i Irland. Disse tre koncerner er stort set af samme stoerrelse, og indtil Spillers indstillede sin bagerivirksomhed i 1979, var de ogsaa de tre stoerste industribagerier for hvidt broed i Det forenede Kongerige. De tegner sig for ca. 85 % af salget af blegemidler i Det forenede Kongerige. De »store uafhaengige« virksomheder (dvs. melproducenter, der er uafhaengige af de »tre store«) tegner sig for 10 %, medens de »smaa uafhaengige« tegner sig for resten.

En anden stor aftager af andre meladditiver (bortset fra blegemiddel) er British Arkady, der fremstiller dejforbedrende stoffer til bageriindustrien. Selskabet daekker stoerstedelen af sit behov for kaliumbromat, axodicarbonamider og amylaser ved at koebe disse produkter i koncentreret form af Akzo UK.

(20) Leverancerne til RHM er traditionelt set blevet varetaget af Akzo UK og Diaflex. Spillers fik hovedsagelig sine forsyninger hos Akzo UK med Diaflex som naeststoerste leverandoer indtil 1982. Akzo UK er nu eneleverandoer. Allied Mills faar hovedsagelig leverancer fra ECS via sin indkoebscentral Provincial Merchants Ltd. Foer striden med ECS opstod, leverede Akzo UK direkte til en af virksomhederne i Allied-koncernen men har siden 1982 overtaget ECS' leverancer til flere andre virksomheder i denne koncern.

ECS varetog tidligere ca. to tredjedele af leverancerne til de uafhaengige virksomheder, medens Akzo UK varetog en tredjedel, men siden 1982 har det vaeret omvendt.

Akzo UK's kunder er derfor RHM, Spillers, en raekke individuelle foretagender i Allied-koncernen og en raekke uafhaengige virksomheder. Diaflex saelger til RHM og til enkelte mindre kunder.

(21) ECS saelger ikke meladditiver til virksomheder i Irland i noget betydeligt omfang, da disse faar benzoylperoxid, 20 %, leveret fra Det forenede Kongerige af Diaflex og Akzo UK. Prisen i Irland er normalt den pris, som RHM betaler i Det forenede Kongerige plus et tillaeg for ekstra transportomkostninger.

Kunderne soeger at daekke deres samlede behov for meladditiver hos en enkelt leverandoer, og selv om de har to leverandoerer, vil de soege at koebe det stoerst mulige antal produkter hos dem begge. Blegemidler, forbedrende stoffer og amylaser saelges alle til forskellige priser, men sortimentet udbydes til salg som en »pakke«, og kunden vurderer, om denne som helhed er fordelagtig. Kunderne vil eventuelt koebe deres berigende stoffer (vitaminer) hos en anden leverandoer, men for at en producent kan komme til at daekke hele en kundes behov, kan det vaere af afgoerende betydning, at den paagaeldende producent foruden de oevrige meladditiver lader sin »pakke« omfatte vitaminblandinger til en fordelagtig pris.

(22) Foer striden mellem ECS og Akzo opstod, var det normalt, at producenterne af meladditiver leverede produkter til hinanden med henblik paa at daekke enten et eventuelt fald i produktionen eller en producents behov for et produkt, som han ikke selv fremstillede. Akzo UK leverede saaledes ECS en vis del af det 16 % -benzoylperoxid, som selskabet havde brug for, og koebte vitaminblandinger hos ECS. Indtil dato har Akzo UK leveret Diaflex stoerstedelen af, om ikke hele, den maengde benzoylperoxid, som Diaflex havde behov for.

Priserne paa meladditiver i Det forenede Kongerige foer striden mellem Akzo og ECS

(23) Foer striden mellem ECS og Akzo opstod sidst i 1979, blev priserne i Det forenede Kongerige med jaevne mellemrum forhoejet med 10 %. Akzo anfoerer selv i sit svar paa Kommissionens meddelelse af klagepunkter, at »priserne paa meladditiver i Det forenede Kongerige steg konstant i perioden foer der blev anlagt sag ved High Court«, og selskabet beskriver markedet foer 1980 som et marked, der var praeget af »stabile, konstant stigende priser«.

Der var tilsyneladende ikke nogen modstand mod disse forhoejelser fra kundernes side, hvilket til dels skyldes, at meladditiver kun udgoer en meget lille del (under 1 %) af melproducenternes samlede produktionsomkostninger.

Midt i 1977 solgte Akzo UK 16 % -benzoylperoxid til Spillers for 419 £/t og 10 % -kaliumbromat for 267 £/t.

Priserne blev i 1978 forhoejet med 10 % til henholdsvis 463 £ og 293 £. Den 1. januar 1979 blev der foretaget en yderligere forhoejelse paa 10 % til henholdsvis 506 £ og 339 £, og denne blev efterfulgt af endnu en forhoejelse den 2. juli 1979 til 556 £ og 373 £.

Akzo UK havde planlagt, at der skulle foretages en ny prisforhoejelse i begyndelsen af 1980. Denne blev gennemfoert midt i februar, saaledes at den pris, Spillers skulle betale, var paa henholdsvis 605 £ og 405 £.

Over for RHM blev der gennemfoert de samme prisforhoejelser for kaliumbromat som over for Spillers. RHM koebte benzoylperoxid i en 20 % koncentration (prisen var tilsvarende hoejere end for 16 % -benzoylperoxid, og den pris, RHM skulle betale, blev forhoejet med samme procentsats som den pris, der blev anvendt over for Spillers.

De priser, Akzo UK anvendte over for de uafhaengige virksomheder, der aftog mindre maengder end de store virksomheder og derfor betalte hoejere priser, blev ligeledes forhoejet successivt med 10 %, saaledes at prisen pr. 2. juli 1979 var 665 £ for 16 % - benzoylperoxid, og 468 £ for 10 % -kaliumbromat.

De priser, Diaflex beregnede sig over for de kunder, som virksomheden havde faelles med Akzo UK, nemlig RHM og Spillers, svarede til Akzos, idet de blev forhoejet samtidig og var af samme stoerrelsesorden (med forskelle paa maaske 1 til 2 £).

(24) ECS leverede ikke til RHM eller Spillers. De priser, som ECS anvendte over for sin eneste store kunde, Allied Mills, var generelt set ca. 10 % lavere end de priser, Akzo UK beregnede sig hos de to andre store virksomheder. ECS' priser over for de uafhaengige virksomheder laa ogsaa betydeligt under Akzos. Naar Akzo UK forhoejede priserne, fulgte ECS normalt efter men opretholdt prisforskellen. I august 1979 solgte ECS 16 % -benzoylperoxid og 10 % -kaliumbromat til Allied for henholdsvis 532 £ og 330 £, medens den pris, som de uafhaengige virksomheder skulle betale for 16 % -benzoylperoxid, var 630 £.

Akzo UK stoedte saaledes ikke paa nogen betydelig modstand fra kundernes side, hvad angaar selskabets regelmaessige prisforhoejelser i Det forenede Kongerige. Selskabet var desuden i stand til at opretholde sin markedsandel, herunder stoersteparten af leverancerne til RHM og Spillers, til trods for forskellen i Akzos og ECS' priser.

ECS' oprettelse og ekspansion

(25) ECS blev oprettet i 1969, og i de foerste aar koebte virksomheden benzoylperoxid i store partier hos Akzo UK og blandede det selv til en koncentration, der kunne anvendes til meladditiver. ECS begyndte selv at producere benzoylperoxid til anvendelse som meladditiver i 1977, efter at Akzo UK flere gange med korte mellemrum havde forhoejet priserne, hvilket formindskede ECS' avancer.

Ifoelge ECS havde Akzo i 1977 givet udtryk for betaenkelighed ved, at ECS selv var begyndt at producere benzoylperoxid, men var rede til at tolerere dette, forudsat at Akzos interesser ikke blev truet. I 1979 tegnede ECS sig for ca. en tredjedel af leverancerne til markedet for meladditiver i Det forenede Kongerige samt til oversoeiske markeder. ECS anslaar sine produktionsomkostninger for benzoylperoxid til at vaere lavere end Akzo UK's og haevder, at inden striden med Akzo var der en rimelig fortjenstmargen inden for den paagaeldende sektor.

Det var ECS' beslutning i 1979 om at udvide sine aktiviteter fra sektoren for meladditiver til den mere indbringende og betydningsfulde plastindustri, der gav anledning til den paaklagede adfaerd. ECS begyndte at producere benzoylperoxid i forskellig form til anvendelse som haerder i plastindustrien eller inden for kosmetik. Produktet blev solgt gennem forhandlere og i begyndelsen kun i Det forenede Kongerige, men i september 1979 blev den foerste sending benzoylperoxidpasta afsendt til BASF i Ludwigshafen, der var en af Akzos stoerste kunder inden for plastindustrien. Den pris, ECS anvendte over for BASF, var ca. 15 til 20 % lavere end Akzos.

(26) ECS haevdede, at Akzo reagerede hurtigt paa denne aktivitetsudvidelse. Omkring den 14. november 1979 havde repraesentanter for Akzo UK's ledelse anmodet om hurtigt at faa et moede i stand med ECS, og dette moede blev fastsat til to dage senere. Ifoelge ECS fremsatte Akzo UK paa dette foerste moede direkte trusler om, at Akzo UK, medmindre ECS trak sig ud af plastmarkedet, ville ivaerksaette repressalier i form af saavel generelle prisnedsaettelser som selektive nedskaeringer over for ECS' kunder. Disse prisnedsaettelser ville foerst og fremmest finde sted inden for sektoren for meladditiver, hvor de kunne skade ECS mest. Akzo UK havde meddelt, at selskabet var rede til om noedvendigt at nedsaette priserne til under omkostningerne, idet dets mere rentable aktiviteter kunne opveje disse prisnedsaettelser. Ifoelge ECS havde repraesentanterne for Akzo UK udtalt, at de handlede efter instrukser fra deres moderselskab Akzo Chemie i Nederlandene. Akzo Chemie var tilsyneladende saerlig irriteret over, at ECS var begyndt at levere til BASF i Tyskland, der var en af de stoerste aftagere af benzoylperoxid i EF. Akzo havde ogsaa naevnt en anden mulighed, nemlig at koebe ECS ud, saaledes at konkurrencen ville blive elimineret. ECS fremfoerte endvidere, at der ca. 14 dage senere blev holdt et andet moede, hvori der foruden repraesentanterne for Akzo UK ogsaa deltog en produktchef fra hovedfirmaet Akzo Chemie i Nederlandene, og hvor truslerne blev gentaget. Et par dage senere fik ECS nedlagt forbud (ex parte injunction) i henhold til EOEF-traktatens artikel 86 ved High Court i London.

(27) Under denne sag naegtede Akzo Chemie og Akzo UK paa det kraftigste i en beediget skriftlig erklaering, at de nogen sinde skulle have fremsat de af ECS omtalte trusler. Ifoelge Akzos udlaegning af sagen blev det, da ECS var begyndt at saelge paa plastmarkedet til betydeligt lavere priser end Akzo, besluttet, at der ikke laengere kunne foretages leverancer af benzoylperoxid mellem producenterne indbyrdes, og at der maatte vedtages en »mere konkurrencepraeget« salgspolitik for meladditiver. Moederne havde blot tjent som »oplysningsforum«, dvs. at man af hoeflighed over for ECS havde villet givet dette selskab en redegoerelse derfor.

Efter flere retsmoeder, hvor forbudet (ex parte injunction) blev opretholdt eller aendret, blev sagen afsluttet ved et forlig. Akzo indvilligede i at betale ECS' sagsomkostninger og gav tilsagn om hverken i Det forenede Kongerige eller andetsteds at nedsaette sine normale salgspriser for benzoylperoxid til anvendelse inden for plastindustrien eller til meladditiver »med det formaal at eliminere (ECS) som konkurrent«. Dette tilsagn, som havde retskraft som forbud, skulle gaelde i 2 1/2 aar fra marts 1980.

(28) Denne ordning kunne imidlertid omgaas, da den ikke omfattede andre meladditiver end benzoylperoxid, og da ECS for at kunne bevise, at tilsagnet ikke blev overholdt, skulle kunne dokumentere, at det var det direkte formaal at eliminere ECS. Akzo antog tilsyneladende, at selskabet over for en hvilken som helst kunde kunne nedsaette sine priser til den laveste pris, der var gaeldende paa markedet, uden hensyn til konkurrencevilkaarene, selv om noget saadant ikke var omhandlet af den forligsmaessige ordning.

ECS' klage til Kommissionen og de foreloebige forholdsregler

(29) Forliget i High Court-sagen bragte ikke striden til ophoer. I 1982 klagede ECS til Kommissionen over, at den paagaeldende adfaerd var fortsat til trods for det tilsagn, Akzo havde givet i High Court. ECS' klage gik i hovedtraek ud paa, at Akzo UK gennem en opslidningsmanoevre havde overtaget de fleste af ECS' store kunder blandt de store uafhaengige virksomheder samt en raekke individuelle melproducenter inden for Allied-koncernen, og at ECS kun havde kunnet beholde sine resterende kunder ved at nedsaette priserne til det meget lave prisniveau, som Akzo UK anvendte.

Da ECS i februar 1981 klagede til Akzo UK's advokater over, at Akzos tilsagn ikke blev opfyldt, fik selskabet det svar, at Akzo UK kun soegte at imoedegaa konkurrencen paa et prisniveau, der var blevet indfoert af ECS, og at selskabet ikke havde til hensigt at eliminere ECS. ECS anfoerer, at det paa grund af manglende beviser undlod at forfoelge sagen ved de engelske domstole.

(30) I december 1982 foretog Kommissionen i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 uanmeldte kontrolundersoegelser hos Akzo Chemie og Akzo UK samtidig. Et par maaneder senere henvendte ECS sig paa ny til Kommissionen og anmodede denne gang om, at der blev truffet foreloebige forholdsregler for at sikre ECS' fortsatte bestaaen, da Akzo havde fortsat sin oedelaeggende prispolitik selv efter kontrolundersoegelsen, og da der som foelge heraf var overhaengende fare for, at ECS maatte indstille sin virksomhed.

Efter at have givet parterne lejlighed til at udtale sig vedtog Kommissionen beslutning 83/462/EOEF om foreloebige forholdsregler, hvorved den paalagde Akzo UK at vende tilbage til de avancer, som selskabet havde beregnet sig inden for sektoren for meladditiver i Det forenede Kongerige, umiddelbart foer striden med ECS var opstaaet. Akzo UK havde slaaet kraftigt til lyd for, at det som en undtagelse fik lov til at tilpasse sine priser efter andre producenters pristilbud, og der blev i Kommissionens beslutning indfoejet en bestemmelse herom.

ECS' paastande

(31) ECS gentog i sin klage til Kommissionen sin version af forloebet af de to moeder, hvor repraesentanter for Akzo skal have fremsat foelgende ultimatum : opgiv plastmarkedet eller vaer indstillet paa repressalier, navnlig inden for sektoren for meladditiver.

ECS fremfoerte, at den oedelaeggende prispolitik, som Akzo havde truet med at foere, blev en realitet ikke blot i Det forenede Kongerige, men ogsaa andre steder, og at den ikke var begraenset til sektoren for meladditiver, men ogsaa omfattede plastindustrien.

Det misbrug, som Kommissionen omtalte i sin meddelelse af klagepunkter, var dog begraenset til salg og markedsfoering af meladditiver i Det forenede Kongerige. Dokumenter vedroerende Akzo UK's aktiviteter inden for sektoren for meladditiver paa andre markeder uden for EF blev anvendt i den udstraekning, de omhandlede Akzos generelle forretningspolitik.

Inden for sektoren for meladditiver i Det forenede Kongerige var de vigtigste anbringender, at Akzo: i) havde overtaget ECS' leverancer til flere individuelle virksomheder i Allied-koncernen ved at tilbyde priser, der var lavere end omkostningerne, eller som var urimeligt lave;

ii) havde overtaget ECS' leverancer til mindst tre betydelige »uafhaengige« kunder ved tilsvarende lavpristilbud;

iii) havde anvendt kaliumbromat og vitaminblandinger som lokkevarer med det formaal at overtage de samlede leverancer af meladditiver til de enkelte kunder;

iv) havde tvunget ECS til at nedsaette priserne til et urentabelt niveau, idet ECS ellers ikke ville have kunnet beholde sine resterende kunder.

Akzos kommercielle adfaerd over for ECS

(32) Ved de kontrolundersoegelser, der i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 blev gennemfoert hos Akzo fik Kommissionen adgang til en raekke vigtige interne dokumenter, der ikke havde vaeret fremlagt under High Court-sagen i 1980.

En repraesentant for Akzo UK's ledelse, der havde deltaget i begge moeder mellem ECS og Akzo sidst i 1979, havde udarbejdet et memorandum derom. Dette memorandum af 7. december 1979, der var stemplet »privat og fortroligt«, blev tilsendt ledende medarbejdere i Akzo Chemie. Det indeholdt en udfoerlig plan for, hvorledes ECS kunne disciplineres og om noedvendigt elimineres.

(33) Det begynder saaledes : »Der blev den 3. december afholdt droeftelser hos Engineering and Chemical Supplies i Stonehouse. Hr. Sullivan (1) blev underrettet om, at han ikke kunne forvente noget samarbejde inden for meladditiver, hvis han paataenkte at komme ind paa »plastmarkedet«. Det blev over for hr. Sullivan bekraeftet, at Akzo ville ivaerksaette drastiske kommercielle modforholdsregler inden for melsektoren, medmindre han opgav at levere sine produkter til plastindustrien. Det blev vedtaget ikke at traeffe yderligere foranstaltninger foer tirsdag den 11. december, saaledes at hr. Sullivan kunne faa tid til at overveje ovennaevnte forslag«.

Under overskriften »Action« hedder det videre i ovennaevnte memorandum : »Hvis ikke hr. Sullivan har reageret ved middagstid tirsdag den 11. december vil de paataenkte foranstaltninger blive ivaerksat«. Herefter foelger en detaljeret plan for, hvorledes Akzo skal henvende sig til hver af ECS' (1) Administrerende direktoer og hovedaktionaer i ECS. kunder og tilbyde en raekke meladditiver - 16 % - benzoylperoxid, 10 % -kaliumbromat og vitaminblandinger - til priser, der laa langt under de paagaeldende, og som ville medfoere et betydeligt tab.

(34) Der var allerede truffet aftale med Provincial Merchants, som var indkoebscentral for ECS' stoerste kunde Allied Mills, og det paataenktes at tilbyde 16 % -benzoylperoxid til 395 £/t, 10 % -kaliumbromat til 250 £/t og vitaminblanding til 430 £/t plus melets pris. Paa davaerende tidspunkt var de priser, Akzo selv anvendte over for sine stoerste kunder for de to foerstnaevnte produkter, henholdsvis 556 £ og 372 £, og selskabet havde planlagt en 10 % forhoejelse for den foelgende maaned. (Akzo UK leverede normalt ikke vitaminblanding).

Det var ogsaa planlagt at traeffe aftale med seks store uafhaengige navngivne melproducenter, som paa davaerende tidspunkt fik leverancer fra ECS. De skulle tilbydes priser, der var ca. 55 £ hoejere end de priser, der skulle tilbydes Allied, dvs. at de kunne faa leveret 16 % -benzoylperoxid til 456 £, 10 % -kaliumbromat til 305 £ og vitaminblanding til 590 £ (inkl. mel) som en saerlig »pakke«, hvis de daekkede deres samlede behov for meladditiver ved koeb hos Akzo UK.

De »smaa uafhaengige« melproducenter blandt ECS' kunder skulle ligeledes kontaktes og tilbydes pakker, hvis priser laa ca. 50 £ over de priser, der skulle tilbydes de »store uafhaengige« virksomheder, dvs. at de kunne faa leveret 16 % -benzoylperoxid til 506 £ pr. ton, 10 % -kaliumbromat til 367 £ og vitaminblanding til 635 £, hvis de daekkede deres samlede behov ved koeb hos Akzo.

(35) Man erkendte, at disse lavpristilbud til ECS' kunder noedvendigvis ville medfoere, at ogsaa de priser, som Akzo UK anvendte over for sine to stoerste kunder, RHM og Spillers, maatte nedsaettes ; de skulle vaere paa 495 £ for 16 % -benzoylperoxid (600 £ for 20 % -benzoylperoxid) og 312 £ for 10 % -kaliumbromat, dvs. en nedsaettelse paa ca. 60 £/t.

Det blev undersoegt, hvilken indvirkning disse lavpristilbud ville faa paa Akzo UK's rentabilitet. Hvis Akzo kunne overtage ECS' samlede leverancer til Allied og de »store uafhaengige« virksomheder, maatte selskabet paaregne et samlet tab paa ca. 170 000 hfl. aarligt. Et saerligt budget for 1980, hvor der var taget hensyn til denne plan, var knyttet som bilag til ovennaevnte memorandum, og selv om der er visse regnefejl, er det indlysende, at Akzo UK var indstillet paa, at selskabets virksomhed inden for meladditiver skulle drives med tab med det formaal at eliminere eller disciplinere ECS.

(36) Den oprindeligt udtaenkte plan kunne ikke ivaerksaettes, fordi ECS omgaaende indbragte sagen for High Court og fik nedlagt forbud.

Akzo UK forhoejede rent faktisk sine priser med ca. 10 % over for sine egne kunder i begyndelsen af 1980. ECS foretog ikke nogen prisforhoejelse, saa den saedvanlige prisforskel mellem de to leverandoerer blev endnu stoerre.

Som foelge af Akzo UK's prisforhoejelse indhentede baade Spillers og RHM pristilbud paa meladditiver hos ECS. Spillers havde oensket at levere ECS mel som fyldstof til vitaminblandinger, og ECS havde foreslaaet, at Spillers til gengaeld daekkede en del af sit behov for meladditiver ved koeb hos ECS.

I marts 1980 tilboed ECS Spillers 16 % -benzoylperoxid til 532 £/t og 10 % -kaliumbromat til 336 £/t. (Disse tilbud svarede noejagtigt til de priser, som ECS paa davaerende tidspunkt anvendte over for Allied Mills, medens Spillers maatte betale henholdsvis 605 £ og 405 £ hos Akzo UK). Akzo UK (hvis repraesentant fik ECS' pristilbud forelagt) oenskede ikke at overlade noget af sin virksomhed til ECS og nedsatte sin pris, saaledes at den svarede til den af ECS tilbudte. Af en eller anden grund skulle kun en del af nedsaettelsen fremgaa af fakturaen, og den resterende del (40 £/t) skulle udbetales samlet som et prisnedslag ved aarets udgang. Samtidig gav Spillers over for Akzo UK udtryk for sin utilfredshed med Diaflex og meddelte, at Spiller-koncernen fremover ville daekke hele sit behov for kaliumbromat og azodicarbonamid hos Akzo UK.

(37) Senere paa aaret (omkring oktober) indhentede Spillers tilbud paa en fastprisaftale paa 6 til 12 maaneder hos alle tre leverandoerer af meladditiver. ECS tilboed paa ny de samme priser for sit standardprodukt, som selskabet havde tilbudt tidligere paa aaret, men tilboed paa Spillers anmodning lavere priser, nemlig 512 £ og 309 £, for en saerlig billig blanding, hvori der kun indgik gips i stedet for det normale inaktive fyldstof. Senere forhoejede ECS tilbudet paa den billige blanding med 5,90 £ til daekning af omkostningerne ved et tilsaetningsstof, der skulle sikre bedre flydeegenskaber. Diaflex afgav foerst et tilbud paa 530 £ og 335 £/t, men nedsatte senere tilbudet til 517 £ og 327 £ for en 12 maaneders aftale, eller 490 £ og 310 £ for en 6 maaneders aftale. (Diaflex-produktet indeholder det billigere fyldstof gips).

Spillers forelagde atter Akzo UK udfoerlige oplysninger (herunder kopi af korrespondancen) om de tilbud, de to oevrige leverandoerer havde givet. Da Akzo saaledes havde kendskab til, hvad de oevrige leverandoerer havde tilbudt, tilboed selskabet en pris paa 489 £ og 309 £ for sin standardformulering (dvs. 1 £ under den laveste pris pr. ton, som de andre leverandoerer havde tilbudt for en billig blanding) og overtog leverancerne paa den betingelse, at Spillers daekkede hele sit behov ved koeb hos Akzo UK.

(38) Akzo UK havde ogsaa forhoejet sine priser med 10 % over for RHM i begyndelsen af 1980. Nogle maaneder senere (i juli) henvendte RHM sig til ECS, der igen tilboed priser svarende til de priser, selskabet havde tilbudt Allied Mills. Dette foerte dog ikke til nogen leverancer. I november 1980 fik Diaflex kendskab til ECS' tilbud og underrettede Akzo UK derom og tilfoejede, at de (Akzo UK og Diaflex) nok maatte tilpasse deres priser efter ECS', saafremt de oenskede at bevare RHM som kunde. Som foelge af Diaflex' oplysninger om ECS' pristilbud til RHM nedsatte Akzo UK sine priser fra 769 £ til 660 £ for 20 % -benzoylperoxid og fra 405 £ til 330 £ for 10 % -kaliumbromat. Et par maaneder senere blev prisen over for RHM nedsat yderligere til henholdsvis 640 £ og 314 £ og i marts 1982 til 629 £ og 309 £.

Som foelge af ECS' foerste pristilbud til Spillers i begyndelsen af 1980 havde Akzo UK tilbudt Provincial Merchants lavpriser for vitaminblandinger og azobrom, der er et substitutionsprodukt for kaliumbromat. Dokumenterne viser, at det var en direkte foelge af ECS' pristilbud, at Akzo kontaktede Provincial Merchants. Paa dette tidspunkt gjorde Akzo UK dog intet alvorligt forsoeg paa at overtage samtlige leverancer af meladditiver til Allied.

(39) Efter at Akzo UK sidst i 1980 havde faaet kendskab til ECS' pristilbud til RHM var Akzo UK's reaktion imidlertid mere agressiv. Der blev udtaenkt en plan om, at Provincial Merchants skulle kontaktes og tilbydes standardkvaliteten af 16 % -benzoylperoxid til 517,90 £ og af 10 % -kaliumbromat til 314,90 £, dvs. samme pris, som ECS havde tilbudt Spillers for de saerlige billige blandinger. Hvis dette ikke medfoerte nogen leverancer, ville Akzo UK kontakte forskellige individuelle melproducenter inden for Allied-koncernen og tilbyde disse de samme priser, undersoege, hvilke producenter der var utilfredse med de eksisterende aftaler om koeb hos ECS, og forsoege at overtage ECS' leverancer til disse. Paa davaerende tidspunkt var ECS' priser over for Allied stadig 532 £ og 330 £ for naevnte produkter, og Akzo UK's tilbud var derfor saa lave som de kunne blive, naar de skulle kunne begrundes som en »tilpasning« til ECS' pris, hvis sidstnaevnte paa ny skulle indbringe sagen for High Court. Akzo UK's repraesentant blev af Provincial Merchants underrettet om, at hans tilbud laa langt under den pris, ECS anvendte over for Allied (ifoelge Akzo UK 60 £/t), og han tilboed desuden nutramin til kun 314 £, eksklusive mel. Til gengaeld ville Akzo UK forpligte sig til at koebe alt det noedvendige melfyldstof hos Allied Mills. Akzo UK's interne dokumenter viser, at selskabet ved denne taktik haabede at kunne »underminere den rolle«, som indkoebschefen i Provincial Merchants spillede, og dermed aabne mulighed for, at Akzo UK gradvis kunne overtage ECS' leverancer til de enkelte producenter inden for denne koncern. Det er vigtigt at bemaerke, at Akzo UK indtil dette tidspunkt havde leveret sin eneste kunde inden for Allied-koncernen, Coxes Lock, 16 % -benzoylperoxid til 665 £ og 10 % -kaliumbromat til 468 £, dvs. samme pris, som Akzo anvendte over for de store uafhaengige virksomheder.

Da henvendelsen til Provincial Merchants ikke gav resultat, henvendte Akzo UK sig direkte til de enkelte producenter i Allied-koncernen og tilboed de nye priser paa 517,90 £ og 314,90 £.

(40) I december 1980 henvendte den salgsdirektoer, der havde udarbejdet referatet af moederne med ECS sidst i 1979, sig systematisk til hver enkelt af de »store uafhaengige« virksomheder, der paa davaerende tidspunkt var ECS' kunder, og tilboed dem lave priser. ECS' priser til disse kunder var paa det paagaeldende tidspunkt 630 £ for 16 % -benzoylperoxid, 362 £ for 6 % -kaliumbromat og 654 £ for vitaminblanding, hvilket er noget lavere end de priser, Akzo UK anvendte over for de store uafhaengige virksomheder, der var selskabets faste kunder. Akzo UK tilboed nu de uafhaengige virksomheder, der var ECS' kunder, foelgende priser : 563 til 568 £ for 16 % -benzoylperoxid, 339 £ for 10 % -kaliumbromat, 255 til 260 £ for 6 % -kaliumbromat og 565 £ for vitaminblanding. Disse individuelle tilbud laa langt under den pris, som ECS anvendte, og var tilmed endnu lavere (20 til 30 %) end de priser, Akzo UK paa davaerende tidspunkt anvendte over for sine egne kunder blandt de store uafhaengige virksomheder, hvis betingelser forblev uaendrede (665 £ for 16 % -benzoylperoxid og 468 £ for 10 % -kaliumbromat).

Som det var tilfaeldet med priserne over for Allied blev de lave priser, som Akzo UK tilboed, ikke beregnet paa grundlag af en markedspris eller den pris, der paa davaerende tidspunkt blev betalt af kunden, men paa grundlag af den pris, som ECS tidligere (og uden held) havde tilbudt Spillers for den billige blanding.

Et par dage foer disse besoeg havde Diaflex ogsaa aflagt besoeg hos to af de store uafhaengige virksomheder, der var ECS' kunder og tilbudt dem priser svarende til de af Akzo UK tilbudte. Der var tale om virksomheder, som Diaflex ikke tidligere havde haft forretningsforbindelser med. Som Akzo UK anfoerte i en rapport af 15. september 1981, lykkedes det ikke herved Diaflex at overtage nogen af ECS' kunder.

(41) Akzo UK's systematiske lavpristilbud - som ihaerdigt blev fulgt op - medfoerte, at ECS gradvis mistede leverancerne til sine tre vigtigste kunder blandt de store uafhaengige virksomheder plus en raekke individuelle producenter i Allied Mills. ECS kunne kun bevare sine resterende kunder ved at nedsaette prisen til den af Akzo UK tilbudte. Omkring januar 1983 fremsatte Akzo UK endnu lavere pristilbud til Allied Mills og de uafhaengige virksomheder, og ECS var igen noedt til at nedsaette sine priser for at bevare sine kunder, til trods for betydelige omkostningsstigninger med hensyn til arbejdskraft og materialer.

Foruden at tilbyde ECS' kunder lave priser for benzoylperoxid og kaliumbromat lod Akzo UK ogsaa sin »pakke« omfatte vitamintilsaetning, selv om selskabet normalt ikke leverede dette produkt. Den leveringspris, som Akzo UK havde tilbudt for vitaminer, var lavere end omkostningerne ved indkoeb af materialerne.

Akzos argumenter vedroerende de faktiske omstaendigheder

(42) Akzo har bestridt alle de vigtige anbringender i sagsfremstillingen, der er omhandlet i ECS' klage og i Kommissionens meddelelse af klagepunkter.

ECS' version af moederne sidst i 1979 bestrides paa det kraftigste. Akzo haevder, at det eneste Akzo UK udtalte paa det foerste moede var, at de »tidligere venskabelige« forbindelser mellem de to virksomheder ville ophoere, saafremt ECS fortsat udboed benzoylperoxid til salg paa plastmarkedet til priser, der var betydeligt lavere end Akzos. Ifoelge Akzo var det andet moede blot en faelde, som ECS og virksomhedens davaerende advokater havde lagt for at samle beviser, saaledes at ECS kunne oeve repressalier mod Akzo.

Selv om det interne memorandum af 7. december 1979 paa alle vigtige punkter bekraefter ECS' konsekvente udlaegning af sagen, har Akzo fortsat paa det kraftigste benaegtet, at der nogen sinde blev fremsat trusler. Ovennaevnte memorandum tilbagevises af Akzo, idet der blot er tale om, at en »saelger«, der er tilboejelig til at overdrive, har givet udtryk for sin personlige opfattelse.

Med hensyn til paastanden om, at der skulle vaere tale om misbrug i forbindelse med den prispolitik, der blev indledt i december 1980, fremfoerer Akzo, at de lave priser helt maa tilskrives ECS, der selv gav anledning til et sammenbrud i priserne i 1980. ECS skal ifoelge Akzo have tilbudt lavere priser end Akzo UK til to af sidstnaevntes vigtige kunder. Akzo UK maatte nedsaette sine priser for at bevare disse kunder. For at opveje dette indtaegtstab havde Akzo ikke anden mulighed end at soege nye kunder, og det var derfor mest naerliggende at henvende sig til de store uafhaengige virksomheder og til de enkelte virksomheder i Allied-koncernen. Som aarsag til det prisfald, der begyndte i 1980, naevnes desuden de store kunders koebekraft og den staerke konkurrence fra Diaflex. Akzo udtaler, at der under ingen omstaendigheder var tale om misbrug i forbindelse med de priser, selskabet tilboed, idet de altid omfattede en avance. (Hermed mener Akzo, at de daekkede de variable omkostninger, men ikke noedvendigvis de samlede omkostninger).

Som en generel kommentar har Akzo fremfoert, at Kommissionen har ladet sig narre af ECS, der var ude paa at skyde skylden for sine egne utilfredsstillende resultater og daarlige investeringsbeslutninger over paa andre virksomheder paa markedet og i sidste instans forbrugerne.

(43) Paa baggrund af det bevismateriale, Kommissionen er i besiddelse af, kan den ikke godtage Akzos argumenter.

Den paastand, at prisfaldet skyldtes faktorer, som Akzo ikke havde nogen kontrol over, modbevises af det foreliggende materiale. Foer 1980 havde Akzo UK rent faktisk fastsat prisniveauet for meladditiver i Det forenede Kongerige. Selskabet var ikke stoedt paa vanskeligheder i forbindelse med sine regelmaessige prisforhoejelser paa 10 %. Den saedvanlige prisforskel mellem Akzo UK og ECS havde ikke givet anledning til noget saerligt pres fra RHM og Spillers for at faa Akzo UK til at nedsaette sine priser til de af ECS anvendte. Foruden kundeloyalitet, der er en vigtig faktor, havde meladditivernes meget lille andel af melproducenternes samlede omkostninger medfoert, at markedet blev praeget af konstant stigende priser. Selv om der efter 1980 blev stoerre konkurrence paa markedet, var kundernes »modstand« ikke tilstraekkelig stor til at forhindre, at Akzo UK i hvert fald forhoejede sine priser i takt med omkostningsstigningerne.

(44) Den taktik, som Akzo UK anvendte over for ECS' kunder, Allied Mills og de store uafhaengige virksomheder, kan ikke betragtes som en forsvarsmekanisme eller som normal konkurrence. Det argument, at Akzo UK blot forsoegte at opveje en del af den fortjeneste, selskabet havde mistet paa grund af faldet i priserne over for RHM og Spillers, er ikke holdbart, idet den »nye« virksomhed i hoej grad var tabsgivende. Tidspunktet for og omstaendighederne omkring Akzo UK's henvendelse til Allied og de uafhaengige virksomheder tyder paa, at selskabet ville foere en haard kampagne for at saette den faste leverandoer ud af spillet. De lave priser, der blev tilbudt, stod ikke i forhold til den pris, der paa davaerende tidspunkt blev betalt af disse kunder, eller til Akzo UK's egen prisstruktur, men blev beregnet saa lavt som muligt samtidig med at de stadig kunne »begrundes« under henvisning til tilbud paa den billige blanding, som ECS tidligere (men uden held) havde givet Spillers. De kunne heller ikke siges at afspejle »markedspriserne«, idet Akzo UK samtidig var i stand til opretholde sine gamle (og langt hoejere) priser overfor sine egne kunder inden for samme kategori.

(45) Kommissionen kan ikke godtage, at priserne skulle vaere tvunget i bund af den staerke konkurrence fra Diaflex. Denne virksomhed er en lille producent, der ikke har en konstant produktion af benzoylperoxid og i hoej grad er afhaengig af leverancer fra Akzo UK, og den kan derfor kun spille en underordnet rolle, hvad konkurrencen angaar. Tidligere blev Diaflex' priser altid forhoejet samtidig med Akzo UK's og med samme sats.

Der foreligger beviser for, at Akzo UK, baade foer og efter at striden mellem ECS og Akzo var opstaaet, var i naer kontakt med Diaflex om prisfastsaettelsen. Et haandskrevet referat af et moede mellem de to virksomheder den 20. juni 1979 viser, at man havde droeftet de naermere enkeltheder ved en forhoejelse af priserne over for RHM og Spillers (paa davaerende tidspunkt deres faelles kunder, som ECS ikke leverede til), og denne prisforhoejelse fik virkning fra den 1. juli 1979. Der foreligger ogsaa bevis for, at Akzo UK kontrollerede Diaflex' pris, hvilket fremgaar af et referat af et internt moede i Akzo Chemie, hvor det blev besluttet, at Akzo UK's salgsdirektoer skulle kontakte indehaveren af Diaflex »og faa ham til at saette prisen op«. Akzo har forklaret dette med, at Diaflex havde vaeret laenge om at betale for sine indkoeb af benzoylperoxid, og at Akzo UK derfor oenskede at forhoeje prisen over for Diaflex, hvilket kunne goere det noedvendigt. at Diaflex foretog en tilsvarende forhoejelse. Kommissionen finder ikke denne forklaring overbevisende. Diaflex bekendte selv, at virksomheden var afhaengig af Akzo UK, nemlig i dokumenter, der henviser til en »uskreven lov« om, at virksomheden ikke ville forsoege at overtage Akzo UK's virksomhed, men at der ikke var lignende forbehold med hensyn ECS.

(46) Det foreliggende materiale modbeviser desuden Akzos argumenter med hensyn til overskudskapacitet. Efterspoergslen efter hvidt broed i Det forenede Kongerige er ganske vist faldet noget siden 1979, men vaerdien af Akzo UK's salg af meladditiver har fortsat vaeret stigende. Nedgangen i Det forenede Kongerige blev mere end opvejet af en betydelig stigning i eksporten, der blev naesten fordoblet paa fem aar. Akzo UK's interne administrationsrapporter viser, at Akzo UK's Gillinghamanlaeg for meladditiver fra begyndelsen af 1983 arbejdede i fuld drift (24 timer i doegnet) og alligevel ikke kunne foelge med efterspoergslen. Der henvises ovenikoebet til en »langt utilstraekkelig kapacitet inden for melproduktionen«.

(47) Kommissionen vil ogsaa i forbindelse med sin vurdering af det faktiske bevismateriale tage hensyn til Akzo's interne rapporter, der viser, at Akzo konstant var interesseret i at skade ECS' virksomhed.

Det detaljerede memorandum af 7. december 1979 viste, at Akzo klart havde til hensigt at disciplinere og om noedvendigt eliminere ECS ved at angribe virksomhedens eksistensgrundlag inden for meladditiver som gengaeld for dens ekspansion til plastindustrien. Kommissionen finder ikke Akzos angreb paa en af sine medarbejderes trovaerdighed overbevisende, idet denne medarbejder i en laengere periode havde vaeret ansvarlig for den kommercielle side af Akzo's virksomhed inden for meladditiver og havde haft en ledende stilling.

Det forhold, at der hurtigt blev nedlagt forbud ved High Court, hindrede gennemfoerelsen af den oprindelige plan. Med forliget i marts 1980 i den sag, som ECS havde anlagt, mente Akzo at der blev indfoert en raekke begraensninger med hensyn til aggressiv prispolitik. Det er dog vigtigt at bemaerke, at den taktik, Akzo begyndte at anvende i efteraaret 1980, svarede noeje til den i ovennaevnte memorandum omtalte, og at de af ECS' kunder, som Akzo UK henvendte sig til, var de i referatet naevnte.

Akzo UK var dog omhyggelig, i hvert fald i 2 1/2 aar efter at der var nedlagt forbud, med at lade sine pristilbud til ECS' kunder vaere i overensstemmelse med det tilbud, som ECS tidligere havde givet Spillers.

Interne dokumenter fra 1981 og 1982 viser dog, at den oprindelige plan om at skade ECS ikke var blevet opgivet. De bestyrker ogsaa den konklusion, som Kommissionen har draget paa grundlag af tidspunktet for og de naermere omstaendigheder ved de lave pristilbud, som Akzo UK fremsatte til Allied og de store uafhaengige virksomheder, nemlig at disse lave priser ikke blev paatvunget Akzo UK af markedsforholdene.

I en rapport af 22. november 1982 til salgsdirektoeren for Akzo UK gennemgik lederen af afdelingen for meladditiver udviklingen paa dette marked siden 1979. Han anfoerte, at »ECS har mistet en tredjedel af de uafhaengige melproducenter (flere vil foelge efter) og dets avancer er blevet betydeligt formindsket. De priser, som ECS anvender over for Allied Mills, er faldet. Som eksempel kan naevnes: >PIC FILE= "T0027860">

Det blev konstateret med tilfredshed, at det generelle fald i priserne ikke havde ramt Akzo UK's avancer saa alvorligt, som det maatte have ramt ECS' avancer, hvilket skyldes forskellige forhold, bl.a. muligheden for at faa kaliumbromat leveret paa konsignationsvilkaar.

Rapporten konkluderer : »Allied Mills har vist sig at vaere en haard noed at knaekke, isaer med de prisbegraensninger. som det ved High Court nedlagte forbud indebaerer, men med tiden vil nogle af producenterne opgive ECS under det fortsatte pres«.

Det ordvalg, Akzo UK her benytter - navnlig henvisningen til det fortsatte »pres« paa ECS - er uforeneligt med det argument, at Akzo ikke havde nogen anden mulighed end at foelge markedsudviklingen.

En tidligere haandskreven rapport af 15. september 1981 var udtrykt paa samme maade og understregede, at Akzo UK havde overtaget tre af ECS' tidligere kunder, og at ECS var blevet tvunget til at nedsaette priserne over for de resterende. (Det var ogsaa i denne rapport, at det var anfoert, at det ikke var lykkedes Diaflex at overtage nogen af ECS' kunder).

Det er desuden vigtigt at bemaerke, at Akzo UK hos leverandoererne af kaliumbromat indhentede. eller forsoegte at indhente, detaljerede oplysninger om, hvor store maengder ECS koebte, dvs. oplysninger, der normalt betragtes som fortrolige, og som kunne give Akzo et fingerpeg om, hvilken indvirkning selskabets prispolitik havde paa ECS' virksomhed.

(48) De dokumenter vedroerende prispolitikken, man fandt hos Akzo UK og Akzo Chemie, viser, at der er en tydelig forbindelse mellem Akzos politik paa plastmarkedet og selskabets politik paa markedet for meladditiver. Dette havde i virkeligheden vaeret af vaesentlig betydning i forbindelse med de trusler, der blev fremsat mod ECS i december 1979. Akzo var interesseret i paa laengere sigt at beskytte sin markedsstilling paa plastmarkedet, og den mest effektive metode hertil, naar det drejede sig om ECS, var at saette ind paa det mindre marked for meladditiver, der kun var af ringe betydning for Akzo selv, men som tegnede sig for stoerstedelen af ECS' omsaetning. Ifoelge Akzos interne rapporter var det selskabets vigtigste maal at »bevare den nuvaerende markedsandel for enhver pris«. De enkelte producenters transaktioner skulle iagttages noeje med henblik paa at paase, at de ikke truede Akzos interesser. En vis konkurrence kunne dog tillades, saafremt konkurrenten var en stor kunde. I de tilfaelde, hvor en producent blev betragtet som farlig, var Akzo imidlertid rede til at traeffe foranstaltninger for at eliminere den paagaeldende fra markedet. En saadan producent var Scado, og aarsrapporterne for 1980 og 1981 fra Akzos afdeling for plast og elastomerer viser, at den egentlige aarsag til, at denne producent trak sig ud af markedet, efter Akzos opfattelse var den haarde kampagne som Akzo havde foert over for virksomheden. Det hed i rapporterne, at Akzo Chemies foranstaltninger, der bl.a. omfattede »den staerkest mulige konkurrence mod dem, hvor de dukkede op«, samt »vore maengdekontrakter« havde medfoert, at Scado havde trukket sig ud af markedet og, hvad der var vigtigere, havde opgivet sine planer om at opfoere et nyt anlaeg, fordi salget var faldet til kun 20 % af det tidligere niveau. Da Scado var elimineret, kunne Akzo forhoeje prisen paa det paagaeldende produkt. I de samme rapporter omtales ECS og dets associerede selskab i Tyskland, Pergan, som potentielt farlige konkurrenter for Akzo, og i et saerlig vigtigt afsnit anbefales det, at problemet loeses ved anvendelse af »Scado-metoden«.

I en anden rapport (som i virkeligheden verdroerte en eksportordre), understreges det, at Akzo UK planlagde at udvide sin virksomhed inden for meladditiver paa ECS' bekostning, hvor dette var muligt, selv om det ville medfoere betydelige tab, og disse planer skulle gennemfoeres med »P & E-strategi« (1). (1) Aktiviteterne inden for meladditiver indgaar som en del af Akzo Chemies afdeling for plast og elastomerer (P & E).

(49) Mange af de argumenter, som Akzo har fremsat, modbevises direkte af selskabets egne dokumenter, men ved loesningen af striden om de faktiske omstaendiheder har Kommissionen ogsaa taget de to parters trovaerdighed i betragtning. Ovennaevnte memorandum vedroerende moedet af 2. december 1979, der er af vaesentlig betydning, blev ikke fremlagt af Akzo i High Court, og kom foerst frem under kontrolundersoegelsen i henhold til artikel 14, stk. 3, efter at Akzo havde haevdet, at der ikke fandtes noget saadant dokument. Akzo har fortsat naegtet, at der blev fremsat trusler mod ECS, til trods for at selskabets eget memorandum klart viser, at dette var tilfaeldet. Forklaringerne paa en raekke punkter, som f. eks. kontakterne med Diaflex om fastsaettelse af prisen, er helt usandsynlige. Til gengaeld bliver ECS' version af begivenhederne bekraeftet af den rapport, som ECS udarbejdede paa det paagaeldende tidspunkt, og af de dokumenter, som er udarbejdet af direktoeren for ECS' bank, der var til stede under det andet moede. Akzos egne interne dokumenter understoetter ogsaa paa alle vigtige punkter ECS' paastande.

Foelgerne for ECS

(50) Som Akzo UK havde formodet, fik det generelle prisfald og tilbagegangen i antallet af kunder alvorlig indvirkning paa ECS' virksomhed.

Vaerdien af ECS' salg af meladditiver i Det forenede Kongerige var i 1984 faldet til 70 % af salget i 1980 (hvis der tages hensyn til inflationen, blev virksomhedens salg reelt halveret). De »uafhaengige virksomheder« og de virksomheder inden for Allied Mills-koncernen, som Akzo UK havde overtaget, tegnede sig for naesten en tredjedel af ECS' virksomhed inden for meladditiver i Det forenede Kongerige.

Det generelle prisfald paa meladditiver medfoerte ogsaa et fald i avancerne i forbindelse med ECS' resterende virksomhed. ECS har udtalt, at virksomheden for at opretholde driften var noedsaget til at optage betydeligt stoerre banklaan, hvilket medfoerte ekstra udgifter til afdrag og forrentning.

Da ECS ikke havde tilstraekkelige midler, maatte virksomheden nedskaere sit forsknings- og udviklingsbudget og udsaette de planlagte aendringer af sit anlaeg, der skulle anvendes til nye aktiviteter inden for organiske peroxider.

Akzo UK's omkostninger

(51) Under den procedure, der foerte til de foreloebige forholdsregler, og hvor der kun blev fremlagt forholdsvis begraensede oplysninger af finansiel og regnskabsmaessig art, gav Akzo indtryk af, at selskabets mulighed for at tilbyde lavere priser end ECS i hvert fald delvis skyldes dets »effektivitet« (dvs. lavere omkostninger og bedre rentabilitet) i forhold til dets konkurrenter.

Foer striden med ECS havde sektoren for meladditiver ogsaa vaeret et forholdsvis rentabelt foretagende for Akzo UK, der i 1979 havde et driftsoverskud paa ca ... % af nettoindtaegterne.

(52) Akzo UK's aktiviteter inden for meladditiver udgoer kun en del af selskabets samlede virksomhed, og dets lovpligtige regnskaber indeholder ikke nogen detaljerede oplysninger herom ; der foeres imidlertid separate interne regnskaber, som ikke blot viser, at bestemte produkter, der blev leveret til ECS' kunder, efter at der var opstaaet strid med denne virksomhed, blev solgt til priser, der laa under omkostningerne, men ogsaa, at i hvert fald Akzos samlede virksomhed inden for meladditiver i perioden 1981 til 1983 gav underskud.

I 1981 androg underskuddet af hele denne virksomhed, der beloeb sig til lidt over ... £, ca. ... £, selv foer fradrag til finansiering af driftskapitalen, der bragte underskuddet op paa ... £.

I 1982 var der dog tale om et beskedent overskud inden for meladditiver, idet mellemproduktets overfoersel fra plast- og elastomerafdelingen til sektoren for meladditiver kun blev beregnet til omkostningerne ved materialet. Ifoelge et internt memorandum fra Akzo UK's regnskabschef ville driftsoverskuddet inden for sektoren for meladditiver have vaeret ... £ lavere, saafremt denne overfoersel var sket paa grundlag af faste og variable omkostninger. Hvis der var taget hensyn til finansieringsudgifter, ville dette have betydet, at virksomheden havde haft underskud.

I 1983 viste de interne dokumenter paa ny, at aktiviteterne inden for meladditiver var tabsgivende til trods for en oeget omsaetning.

(53) Underskuddenes stoerrelse bekraeftes i plast- og elastomerafdelingens aarsrapporter til hovedkontoret i Nederlandene, hvor driftsregnskabet for aktiviteterne inden for meladditiver opfoeres saerskilt, men resultatet er for lavt sat som foelge af udeladelse af forskellige poster, saasom indirekte salgsomkostninger og andre generalomkostninger.

Akzo har desuden anfoert, at seleskabets priser paa meladditiver »altid omfattede en avance«. Dette maa forstaas paa den maade, at priserne kun laa over de »variable« omkostninger (men normalt ikke over de samlede omkostninger).

(54) Ved vurderingen af Akzos argument (at selskabet daekkede sine variable omkostninger) er det vaesentligt at fastslaa, hvad Akzo lod dette udtryk omfatte. I Akzos regnskabssystem omfatter »variable« omkostninger kun omkostningerne ved raamaterialer, energi, emballage og transport. Andre vigtige poster som loenninger, vedligeholdelse, oplagring og ekspedition behandles alle af Akzo som »faste« omkostninger, selv om de forskellige regnskabssystemer normalt betragter dem som »variable« (1).

Akzo erkendte selv, at selskabets regnskabsmetoder tilsyneladende var inkonsekvente, idet forskellige analyser af dets resultater som en tommelfingerregel viser, at ca. 50 % af de omkostninger, der blev behandlet som »faste« (og dermed udeladt af Akzo, da selskabet haevdede, at det fik sine omkostninger daekket), anerkendes som vaerende »marginale« eller »variable«, dvs. afhaengige af produktionen.

Selv om man aendrede Akzos behandling af de variable omkostningselementer saaledes, at loenomkostninger med mere blev medtaget, ville Akzos tal for loenomkostningerne, der udgoer mindst 10 % af de samlede omkostninger, kun vaere teoretiske, idet de er baseret paa prognoser over udnyttelsen af anlaeggene, og der ville vaere tale om betydelige forskelle, naar de blev sammenholdt med de egentlige loenomkostninger (der uvaegerligt er hoejere).

(55) Hvis Akzos beregninger aendres, er det indlysende, at de priser paa baade kaliumbromat og vitaminblandinger, som selskabet tilboed de af ECS' kunder, som det haabede paa at vinde, i perioden 1981 til 1984 laa langt under det niveau, der var noedvendigt for at daekke selv de variable omkostninger, saaledes som disse normalt defineres.

Den pris paa 517,90 £ for benzoylperoxid, der blev tilbudt Allied Mills, daekkede ikke de variable omkostninger i 1981 eller 1982. Selv om organisatoriske og regnskabsmaessige aendringer hos Akzo UK i 1982 medfoerte en formindskelse af nogle af produktionsomkostningerne for benzoylperoxid, og Akzo UK's pristilbud normalt daekkede de variable, om ikke de samlede, omkostninger, blev meladditiver tilbudt som en »pakke«, saaledes at det i virkeligheden betoed et tilskud til benzoylperoxid, at prisen paa de oevrige produkter blev fastsat til under de marginale omkostninger.

Om ikke alle, saa laa i hvert fald stoerstedelen af de priser, som Akzo UK i en aarraekke tilboed de enkelte virksomheder inden for Allied Mills-koncernen og nogle af ECS' »store uafhaengige« kunder for at faa dem til at opgive deres davaerende leverandoer, saaledes under Akzos variable omkostninger. Det er ogsaa vigtigt at bemaerke, at Akzo i mange tilfaelde ikke behoevede at levere produktet til de tilbudte priser, idet ECS nedsatte sine priser for at beholde kunden og dermed led tab.

Akzo UK's prispolitik efter de foreloebige forholdsregler

(56) Akzo vidste, at de foreloebige forholdsregler navnlig var foranlediget af, at det endelig ved udgangen af 1982 og i begyndelsen af 1983 lykkedes selskabet at overtage leverancerne til flere »uafhaengige« virksomheder fra ECS.

Dagen foer hoeringen i forbindelse med de foreloebige forholdsregler havde Akzo forsoegt at undgaa en beslutning ved at forhoeje prisen for 6 % -kaliumbromat, til disse kunder med ca. 50 %, saaledes at den kom til at svare til omkostningerne.

(57) Paa Akzo UK's anmodning indfoejede Kommissionen i sin beslutning om foreloebige forholdsregler en bestemmelse om, at Akzo UK kunne anvende lavere priser end de i beslutningen fastsatte for i god tro at naa ned paa en lavere pris, der var blevet tilbudt af en konkurrent. Formaalet hermed var at undgaa, at en anden producent kunne overtage samtlige leverancer ved at tilbyde en pris, der laa et par pund under Akzo UK's.

Efter beslutningen om foreloebige forholdsregler beholdt Akzo UK alle de kunder, som selskabet havde overtaget fra ECS, og fik endog flere andre melproducenter som kunder, idet priserne paa benzoylperoxid stort set svarede til de priser, Akzo oprindelig havde tilbudt for at overtage leverancerne til disse kunder. Akzo forsoegte at begrunde de lave priser med henvisning til, at Diaflex, som dog ikke overtog nogen leverancer, eller kun ganske faa, havde fremsat »konkurrerende« pristilbud.

(58) Paa det tidspunkt, da Kommissionen vedtog sin beslutning om foreloebige forholdsregler, var den ikke i besiddelse af de oplysninger, som den senere indhentede hos Diaflex, nemlig at sidstnaevnte ikke var en saa effektiv og skarp konkurrent, som Akzo UK haevdede. (1) Faste omkostninger er omkostninger, der holder sig konstant til trods for aendringer i produktionen, og de omfatter normalt generelle administrationsomkostninger, afskrivning, renteudgifter og ejendomsskatter.

Variable omkostninger er omkostninger, der varierer afhaengigt af aendringer i produktionen, og de omfatter normalt materialer, energi, direkte loenninger, tilsyn, reparationer og vedligeholdelse samt licensafgifter.

Samlede omkostninger er summen af de faste og de variable omkostninger.

Gennemsnitsomkostninger er de samlede omkostninger divideret med produktionen.

Marginalomkostninger er den stigning i omkostningerne, der opstaar ved, at produktionen foroeges med en enhed.

Efter beslutningen om foreloebige forholdsregler opfordrede Akzo UK de kunder, som selskabet havde overtaget fra ECS, til at indhente pristilbud hos Diaflex, og antydede, at det derpaa ville tilpasse sin pris efter den af Diaflex tilbudte. Der foreligger ikke noget direkte bevis paa, at Diaflex paa davaerende tidspunkt tilboed lave priser for at hjaelpe Akzo UK til at omgaa beslutningen, men saa sent som november 1982 mente Akzo UK stadig, at selskabet kunne kontrollere Diaflex' prispolitik. Da Diaflex havde erklaeret sig rede til at overtage kunder fra ECS, men ikke oenskede at skade Akzo, mener Kommissionen, at den heraf kan udlede, at den af Diaflex tilbudte pris ikke var nogen realistisk markedspris. Denne konklusion styrkes af, at de priser, som Diaflex tilboed, nemlig 570 £ for benzoylperoxid og 330 £ for 10 % -kaliumbromat, ikke ville have vaeret rentable, hvis selskabet skulle have leveret produkterne, naar man tager de priser, selskabet skulle betale for raamaterialer, i betragtning. I begyndelsen af 1984 begyndte Akzo UK at daekke Diaflex' samlede behov for benzoylperoxid til en pris (... £/t), som ikke ville have gjort det muligt for Diaflex at daekke sine omkostninger og indtjene et rimeligt overskud ved en salgspris paa 570 til 580 £.

(59) Akzo haeder, at selskabet var berettiget til at »tilpasse« sin pris efter Diaflex' pris, men erkender, at dette maaske ikke var tilfaeldet, naar prisen ville blive lavere end dets egne variable omkostninger. Akzo betragter kun omkostningerne til raamaterialer og energi som »variable« med det resultat, at selskabets priser, ifoelge dets egne tal, daekker omkostningerne. Hvis variable omkostninger defineres normalt (dvs. inklusive loenninger osv.), opfylder Akzos pris ikke omkostningerne, i hvert fald ikke prisen paa 330 £ paa 10 % -kaliumbromat. Anvendelsen af disse lave priser som en »pakke« gjorde det muligt for Akzo at bevare sine kunder og samtidig udelukke ECS.

Samtidig leverede Akzo UK fortsat til de fleste af sine egne faste kunder blandt de store uafhaengige virksomheder til uaendrede, langt hoejere priser.

II. RETLIG VURDERING

(60) I EOEF-traktatens artikel 86 er det fastsat, at en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling paa faellesmarkedet eller en vaesentlig del heraf er uforenelig med faellesmarkedet og forbudt i den udstraekning, samhandelen mellem medlemsstater herved kan paavirkes.

Misbrug kan isaer bestaa i: a) direkte eller indirekte paatvingelse af urimelige koebs- eller salgspriser eller af andre urimelige forretningsbetingelser;

b) ...

c) anvendelse af ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi over for handelspartnere, som derved stilles ringere i konkurrencen;

d) ...

(61) De vaesentlige spoergsmaal, der skal afgoeres, er: - om Akzo Chemie indtager en dominerende stilling efter artikel 86,

- om den paaklagede adfaerd skal betragtes som misbrug af en saadan dominerende stilling,

- om samhandelen mellem EF's medlemsstater paavirkes maerkbart.

Det er ogsaa noedvendigt at undersoege en raekke spoergsmaal, der er foranlediget af Akzos forsvar.

Dominerende stilling

a) DET RELEVANTE MARKED

(62) For at Kommissionen kan fastslaa, om Akzo indtager en dominerende stilling efter artikel 86, er det noedvendigt foerst at definere det relevante marked. Dette er det omraade, hvor den paagaeldende virksomheds oekonomiske styrke over for sine konkurrenter skal bedoemmes.

I den foreliggende sag har ECS i sin klage paastaaet, at Akzos drastiske prisnedsaettelser inden for den forholdsvis begraensede sektor for meladditiver paa laengere sigt havde til formaal at eliminere ECS som en effektiv konkurrent til Akzo paa det stoerre marked for organiske peroxider.

Spoergsmaalet vil blive behandlet mere udfoerligt under nr. 87 til 89 i denne beslutning, men det blev i EF-Domstolens dom af 21. februar 1973 i sag 6/72, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen (1) (i det foelgende benaevnt »Continental Can-dommen«) fastslaaet, at styrkelse af en dominerende stilling paa et bestemt varemarked kan udgoere misbrug af denne dominerende stilling uanset de anvendte midler.

I overensstemmelse med »Continental Can-dommen« er det »relevante marked« i denne beslutning det marked, hvor Akzo paa laengere sigt soegte at eliminere ECS, nemlig markedet for organiske peroxider som helhed. (1) Sml. 1973, s. 215.

(63) Det er saa at spoergsmaal, hvorledes markedet for organiske peroxider skal defineres. Akzo har benaegtet, at sektoren for organiske peroxider er et relevant marked, men har ikke givet Kommissionen nogen begrundelse derfor. I forbindelse med den mere begraensede sektor for meladditiver fremfoerer selskabet dog, at der ikke er et enkelt »varemarked«, men et for hver koncentration af de enkelte meladditiver, der fremstilles af ECS og Akzo. Dette begrundes med, at hvert meladditiv har et specielt anvendelsesformaal, og da de ikke er substituerbare, kan de ikke tilsammen udgoere et marked.

Hvis man godtog dette argument, ville det foere til et resultat, der ikke stemte overens med virkeligheden. Hvis det overfoeres paa sektoren for organiske peroxider, der anvendes inden for plastindustrien, ville det betyde, at der var i hundredvis af saerskilte »markeder«, nemlig et for hver sammensaetning, koncentration eller praesentationsform.

(64) I forbindelse med artikel 86 har afgraensningen af markedet til formaal at definere det handelsomraade, hvor konkurrencevilkaarene og den dominerende virksomheds markedsstilling skal vurderes. Substitutionsbegrebet indebaerer spoergsmaalet, om markedet er defineret tilstraekkelig bredt, saaledes at det ikke blot omfatter de produkter, som den producent, der haevdes at vaere dominerende, fremstiller eller markedsfoerer, men ogsaa alle effektivt konkurrerende produkter.

Naar man skal fastslaa Akzos markedsstilling, er det derfor ikke det egentlige problem, om et organisk peroxid kan »substitueres« med et andet (hvilket i virkeligheden ofte kan vaere tilfaeldet), men om der findes andre produkter, som kan erstatte organiske peroxider og dermed kan siges at indgaa i samme marked.

(65) Som anfoert tidligere er det kun inden for det forholdsvis beskedne omraade vedroerende tvaerbinding, at organiske peroxider er udsat for konkurrence fra substitutionsprodukter (svovlforbindelser). Selv her opfylder svovlbaserede produkter ikke noedvendigvis de fornoedne tekniske krav i forbindelse med saerlige anvendelsesformaal, hvor organiske peroxider er at foretraekke. Ved vurderingen af Akzos relevante markedsstilling mener Kommissionen derfor ikke, at muligheden af at lade organiske peroxider erstatte med andre produkter inden for et forholdsvis begraenset anvendelsesomraade noedvendiggoer, at produktionen af svovlforbindelser medtages ved afgraensningen af markedet. Selv om de blev medtaget, ville dette ikke i saerlig hoej grad paavirke Akzos samlede markedsstilling, idet organiske peroxider inden for de mere betydningsfulde anvendelsesomraader ikke er udsat for konkurrence fra andre kemikalier.

(66) Geografisk set boer hele EF betragtes som det relevante omraade, hvor konkurrencen skal vurderes. Akzo fremstiller organiske peroxider i flere EF-medlemsstater og leverer produkterne i dem alle. Transportomkostningerne er en faktor, der skal tages i betragtning, men den udgoer ikke nogen alvorlig hindring for samhandelen mellem medlemsstaterne. Den geografiske spredning betragtes af Akzo som en af de vigtige faktorer, der bidrager til selskabets staerke markedsstilling. Som eksemplet med ECS viser, er der betydelige muligheder for konkurrence ved salg fra en EF-medlemsstat til en anden.

Kommissionen konkluderer derfor, at det relevante marked for saa vidt angaar artikel 86 er sektoren for organiske peroxider i EF som helhed.

b) SPOERGSMAALET, OM DER FORELIGGER EN DOMINERENDE STILLING

(67) Det skal derefter fastslaas, om Akzo indtager en dominerende stilling paa dette marked. En dominerende stilling i henhold til artikel 86 er af EF-Domstolen i sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen (1) (i det foelgende benaevnt »Hoffmann-La Roche-dommen«), blevet defineret som »en virksomheds oekonomiske magtposition, som saetter denne i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence paa det relevante marked, idet den kan udvise en i betydeligt omfang uafhaengig adfaerd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne. En saadan stilling udelukker ... ikke, at der bestaar en vis konkurrence, men den saetter det dominerende firma i stand til, om end ikke at bestemme, saa dog i det mindste maerkbart at oeve indflydelse paa de vilkaar, hvorunder konkurrencen udvikler sig, og under alle omstaendigheder i vidt omfang i stand til at handle uden at skulle tage hensyn hertil og uden at denne adfaerd er til skade for virksomheden«.

Ovennaevnte definition blev fastlagt af Domstolen i en sag, hvor overtraedelsen af artikel 86 foerst og fremmest bestod i udnyttelse af kunderne, og den afspejler de store muligheder for at udvise en uafhaengig adfaerd i dette tilfaelde. Styrke til at udelukke en effektiv konkurrence er dog ikke i alle tilfaelde sammenfaldende med uafhaengighed af konkurrencemaessige faktorer, men kan ogsaa omfatte muligheden for at eliminere eller i alvorlig grad (1) Sml. 1979, s. 431, praemis 39. svaekke faktiske konkurrenter eller at hindre potentielle konkurrenter i at faa adgang til markedet.

Som Domstolen har fastslaaet, behoever en virksomhed imidlertid ikke at have fjernet enhver konkurrencemulighed for at indtage en dominerende stilling, jf. ogsaa sag nr. 27/76, United Brands mod Kommissionen (1). Der kan endda undertiden blive udvist en skarp konkurrence fra andre producenter, og den foerende virksomhed er stadig dominerende. (I denne forbindelse kan det i hoej grad pege i retning af dominans, at de virksomheder, der har forsoegt at skade den paagaeldende, ikke har haft held til at foroege deres markedsandel).

(68) I det foreliggende tilfaelde anslaar Akzo sin egen markedsandel til mindst 50 %. Sammen med de store markedsandele selskabet har i hver enkelt medlemsstat, ville allerede dette vaere tegn paa en betydelig markedsstilling.

Selv om markedsandelen er af stor betydning, er den dog kun en af de faktorer, som indgaar i bedoemmelsen af, om der foreligger en dominerende stilling. Dens betydning i et bestemt tilfaelde kan variere fra marked til marked afhaengigt af det paagaeldende markeds struktur og karakteristika.

(69) For at vurdere markedsstillingen i det foreliggende tilfaelde maa Kommissionen ogsaa undersoege alle de relevante oekonomiske forhold, herunder foelgende: i) Akzos markedsandel er ikke blot stor i sig selv, men svarer til alle de oevrige producenters tilsammen;

ii) bortset fra Interox og Luperox foerer de oevrige producenter kun et begraenset produktsortiment og/eller har kun lokal betydning;

iii) Akzos markedsandel (samt Interox' og Luperox', der er henholdvis naeststoerste og tredjestoerste producent) har ikke aendret sig i den paagaeldende periode, og Akzo har altid med held slaaet mindre producenters angreb paa selskabets stilling tilbage;

iv) Akzo var selv i perioder med oekonomisk afmatning i stand til at opretholde sin samlede avance gennem regelmaessige prisforhoejelser og/eller foroegelse af omsaetningen;

v) Akzo udbyder et langt stoerre produktsortiment til salg end nogen af selskabets konkurrenter, har den hoejst udviklede kommercielle og tekniske salgsorganisation og er i besiddelse af en foerende viden inden for sikkerhed og toksikologi;

vi) Akzo har ved egen hjaelp vaeret i stand til effektivt at eliminere »besvaerlige« konkurrenter (foruden ECS) fra markedet eller svaekke dem betydeligt, og bl.a. eksemplet med Scado viser, at Akzo er i stand til at udelukke en mindre producent, saafremt selskabet maatte oenske det;

vii) naar saadanne smaa, men potentielt farlige, konkurrenter er blevet elimineret, har Akzo kunnet forhoeje prisen paa det produkt, der var genstand for konkurrencen.

(70) Kommissionen vil ogsaa tage hensyn til mulighederne for adgang til markedet eller for ekspansion. Ifoelge aarsrapporterne for Akzos plast- og elastomerafdeling har mindre virksomheder, der har forsoegt at foroege deres markedsandel eller traenge ind paa nye markeder, sjaeldent haft heldet med sig som foelge af Akzos reaktion. Blandt de virksomheder, der er forsvundet eller har mistet betydelige kunder i Europa til Akzo, maa naevnes Scado, Kenogard og Aztec/Dart. Bortset fra ECS (der i forvejen havde et »grundlag« inden for meladditiver), har der tilsyneladende ikke for nylig vaeret nogen virksomheder, som har forsoegt at traenge ind paa markedet for organiske peroxider. I betragtning af de store etableringsomkostninger og markedsstrukturen er det hoejst usandsynligt, at nye producenter vil vaere interesserede i at komme ind paa markedet, naar de ved, hvorledes Akzo sandsynligvis vil reagere.

(71) Paa grundlag af ovenstaaende finder Kommissionen, at Akzo paa alle vaesentlige tidspunkter indtog en dominerende stilling paa EF-markedet for organiske peroxider.

Misbrug af en dominerende stilling

(72) Det naeste spoergsmaal, der skal undersoeges, er, om Akzos adfaerd skal betragtes som misbrug af denne dominerende stilling.

Det skal i denne forbindelse undersoeges for det foerste, om adfaerd af den paaklagede art, nemlig prisfastsaettelse og kommerciel adfaerd, der tager sigte paa at skade en mindre konkurrent eller eliminere denne fra markedet, i princippet kan falde ind under artikel 86, og for det andet, om en saadan (1) Sml. 1978, s. 207, praemis 113. adfaerd i forbindelse med salg af meladditiver kan betragtes som misbrug af den dominerende stilling, som Akzo indtog paa det stoerre marked for organiske peroxider.

(73) Med hensyn til foerste punkt maa det bemaerkes, at Domstolen har bekraeftet, at de former for misbrug, der er omhandlet i artikel 86, litra a) til d), ikke er en udtoemmende opregning af mulige overtraedelser, men kun skal tjene som eksempler, (Continental Can-dommen).

For at fortolke bestemmelserne i artikel 86 maa Kommissionen tage hensyn til den ordning og de maalsaetninger, der er fastlagt. Artikel 86 indgaar i det kapitel i traktaten, der omhandler Faellesskabets konkurrenceregler, og som fortrinsvis er baseret paa traktatens artikel 3, litra f), hvor det er fastsat, at Faellesskabet skal gennemfoere en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes. En dominerende virksomheds adfaerd, der maatte tilsidesaette det i artikel 3, litra f) omhandlede maal og bringe konkurrencestrukturen i fare, kan derfor betragtes som misbrug af en dominerende stilling efter artikel 86. Artikel 86 tager ikke udelukkende sigte paa praksis, der kan skade forbrugerne eller kunderne direkte, men ogsaa praksis, der skader dem indirekte gennem indvirkning paa den effektive konkurrencestruktur. (Continental Can-dommen, jf. ogsaa Domstolens dom af 6. marts 1974, forenede sager 6-7/73, Istituto Chemioterapico Italiana SpA og Commercial Solvents Corporation mod Kommissionen, i det foelgende benaevnt »Commercial Solvents-dommen«) (1).

(74) Domstolen fastlagde i Hoffmann-La Roche-dommen (praemis 91) misbrugsbegrebet i henhold til artikel 86 som et objektivt begreb, der omfatter en af en markedsdominerende virksomhed udvist adfaerd, som efter sin art kan paavirke strukturen paa et marked, hvor konkurrencen netop som foelge af den paagaeldende virksomheds tilstedevaerelse allerede er afsvaekket, og som bevirker, at der laegges hindringer i vejen for at opretholde den endnu bestaaende konkurrence paa markedet eller udviklingen af denne konkurrence som foelge af, at der tages andre midler i brug end i den normale konkurrence om afsaetning af varer og tjenesteydelser, der udspiller sig paa grundlag af de erhvervsdrivendes ydelser.

I Hoffmann-La Roche-dommen bestod den eliminerende adfaerd i, at der blev ydet loyalitetsbonus for at binde kunderne til den dominerende producent. Det fremgaar dog klart af Domstolens domme, at andre former for illoyal eller urimelig adfaerd, der tager sigte paa at udelukke konkurrenter fra markedet og dermed paavirke konkurrencestrukturen, kan falde ind under artikel 86 (jf. f.eks. Commercial Solvents-dommen).

Illoyal forretningspraksis fra den dominerende virksomheds side med det formaal at eliminere, disciplinere eller intimidere mindre konkurrenter, ville saaledes vaere omfattet af forbudet i artikel 86, hvis de oevrige betingelser for bestemmelsens anvendelse var opfyldt.

(75) I det foreliggende tilfaelde gik hovedanklagerne mod Akzo ud paa, at selskabets adfaerd havde til formaal at eliminere ECS som konkurrent paa markedet for organiske peroxider, og selv om betydelige og langvarige prisnedsaettelser var det vigtigste middel til at naa dette maal, er der andre aspekter ved Akzo Chemies forretningspraksis, der ogsaa kan betragtes som eliminerende adfaerd.

Artikel 86 indeholder ikke nogen omkostningsbaseret bestemmelse om, paa noejagtigt hvilket niveau en dominerende virksomheds prisnedsaettelser kan betragtes som misbrug, og i oevrigt ville den brede anvendelse af begrebet misbrug paa forskellige former for eliminerende adfaerd tale imod anvendelse af et saa snaevert kriterium.

Akzo haevder dog, at det eneste kriterium for vurdering af, om selskabets adfaerd var lovlig, er, om de priser, det anvendte, var hoejere end dets gennemsnitlige variable omkostninger (anvendt i stedet for marginalomkostninger).

Akzo begrunder dette med, at anvendelse af priser, der ligger over de gennemsnitlige variable omkostninger, kun vil skade virksomheder, der er mindre effektive. Et hoejere prisniveau end de gennemsnitlige variable omkostninger vil ifoelge Akzo betyde, for det foerste at mindre effektive konkurrenter vil kunne opretholde driften, og for det andet at de hoejere priser vil medfoere en lavere produktion og en forkert ressourcefordeling. Her benytter Akzo til dels den regel verdroerende prisfastsaettelse i relation til de marginale omkostninger, der blev opstillet af professorerne Areeda og Turner i 1975 i forbindelse med USA's monopollovgivning (88 Harvard Law Review 697). Denne regel omfatter et »per se«-kriterium, nemlig at en pris svarende til eller over marginalomkostningerne betragtes som lovlig, og at en pris under marginalomkostningerne betragtes som misbrug. (1) Sml. 1974, s. 223.

(76) Det skal bemaerkes, at Akzo imidlertid ikke opfylder det kriterium, det selv har opstillet. Den paastand, at alle de tilbudte priser med henblik paa at traekke kunder fra ECS laa over de »variable« eller »marginale« omkostninger, er kun holdbar, saafremt man tager Akzos klassifikation af omkostningerne for paalydende, idet selskabet kun betragter omkostningerne ved raamaterialer og energi som »variable«. Ophavsmaendene til Areeda-Turner-reglen understreger dog, at variable omkostninger omfatter direkte produktionsomkostninger som f.eks. loenninger, reparationer og vedligeholdelse, (der alle betragtes som faste omkostninger af Akzo), og at variable omkostninger ikke omfatter: - kapitalomkostninger (renter af gaeld osv.) i forbindelse med investeringer i fast ejendom, maskiner og inventar,

- ejendomsskatter og andre skatter, der ikke paavirkes af produktionen, og

- afskrivning af anlaeg som foelge af foraeldelse (III, P. Areeda and D. Turner, Anti-trust Law, § 715c).

(77) Kommissionen kan ikke godtage det argument, at anvendelsen af artikel 86 helt afhaenger af den mekaniske anvendelse af et »per se« -kriterium baseret paa marginale eller variable omkostninger. Den af Akzo fremfoerte standard, der er baseret paa et statisk og kortsigtet »effektivitets« -begreb, tager ikke hensyn til de brede maal for EF's konkurrenceregler, der er fastsat i artikel 3, litra f), og navnlig behovet for at vaerne mod en forringelse af en effektiv konkurrencestruktur inden for faellesmarkedet. Den tager heller ikke hensyn til de langsigtede strategiske betragtninger, der kan ligge bag vedvarende prisnedsaettelser, og som er saerlig indlysende i det foreliggende tilfaelde. Og den tager heller ikke hensyn til, at diskriminationselementet er af fundamental betydning, idet den tilsyneladende goer det muligt for en dominerende producent at faa alle sine omkostninger daekket af de faste kunder og samtidig lokke en konkurrents kunder til sig gennem lavere priser. Selv om de tilgrundliggende betragtninger i artikel 85 og 86 begraensedes til opnaaelse af effektivitet paa kort sigt (som Akzo haevder), ville det ikke udelukkende skade de »mindst effektive« virksomheder, at en dominerende virksomhed saelger til priser, der ligger under dens samlede omkostninger, men over de variable omkostninger. Hvis priserne nedsaettes til et niveau, som ikke kan daekke en virksomheds samlede omkostninger, vil mindre, men maaske mere effektive, virksomheder i sidste instans blive elimineret, og den store virksomhed vil overleve som foelge af sine stoerre oekonomiske ressourcer - herunder muligheden for at opveje underskud paa nogle omraader med overskud paa andre.

(78) Under den mundtlige hoering fremsatte en oekonomisk ekspert, som Akzo havde engageret i forbindelse med denne procedure, professor B. Yamey, et kriterium, der var lidt anderledes end det, Akzo oprindelig havde fremsat ; ifoelge denne ekspert kunne en prisnedsaettelse ikke betragtes som misbrug, saafremt den medfoerte en foroegelse af den dominerende virksomheds overskud paa kort sigt, selv om den samtidig uvaegerligt ville skade en mindre konkurrents virksomhed. Han lagde ikke vaegt paa den dominerende virksomheds hensigt over for konkurrenten, men understregede den dominerende virksomheds hensyntagen til sine egne interesser paa kort sigt. Der maa goeres de samme indvendinger over for denne variant som over for den regel, Akzo oprindelig fremsatte, og det maa tilfoejes, at den ville goere en naesten hvilken som helst adfaerd tilladt, uanset hvor destruktiv den maatte vaere for konkurrencen, naar blot den tilgodesaa den dominerende producents interesser paa kort sigt.

Et kriterium baseret udelukkende paa den angribende parts omkostninger vil ikke omfatte alle tilfaelde af illoyal adfaerd, der tager sigte paa at udelukke eller skade en konkurrent. Bortset fra, at det naturligvis er vanskeligt noejagtigt at fastslaa omkostningerne, ville intet kriterium af denne art tage tilstraekkeligt hensyn til det strategiske aspekt ved prisnedsaettelser.

(79) I oevrigt behoever en dominerende virksomhed ikke at gaa ned under sine samlede gennemsnitlige omkostninger for at naa det oenskede langsigtede maal med sine prisnedsaettelser. Som professor Yamey selv anfoerte i en lederartikel, der blev offentliggjort i 1972, kan den angribende part naa sit maal, nemlig at elimininere eller disciplinere konkurrenten og afskraekke potentielle konkurrenter fra at soege at komme ind paa markedet, gennem oedelaeggende prisnedsaettelser (15 Journal of Law and Economics 129, 133). Den dominerende virksomhed har interesse i at naa sit maal til de lavest mulige omkostninger for virksomheden selv (i det foreliggende tilfaelde koncentrerede Akzo sine prisnedsaettelser paa markedet for meladditiver, der var meget vigtigt for ECS, men af noget mindre betydning for Akzo set i forhold til Akzos samlede aktiviteter inden for organiske peroxider). Konkurrentens vurdering af, om den angribende part er indstillet paa at kuldkaste hans forventninger, f.eks. med hensyn til vaekstrate eller avancer, er vigtigere end spoergsmaalet, om den dominerende virksomhed faar daekket sine egne omkostninger. Prisnedsaettelser kan saaledes have et konkurrencebegraensende formaal, uanset om den angribende part fastsaetter sine priser til et niveau, der ligger over eller under virksomhedens egne omkostninger (i den ene eller anden betydning af dette udtryk).

(80) Saafremt en dominerende virksomhed foelger en politik, der tager sigte paa at eliminere konkurrenter eller potentielle konkurrenter ved illoyale midler, der ikke kan betragtes som normal konkurrence, vil denne adfaerd principielt falde ind under artikel 86, uanset hvorledes den gennemfoeres. Den kan komme til udtryk ikke blot i en virksomheds prispolitik, men ogsaa i en diskriminerende forretningspraksis som f.eks. eksklusivaftaler eller loyalitetsbonus. En detaljeret analyse af den angribende parts omkostninger kan dog vaere af stor betydning, naar man skal fastslaa, om dens prisberegning er rimelig, og hvilket formaal den tjener.

Der kan vaere tilfaelde, hvor det er saa indlysende, at en dominerende producents prisnedsaettelser har til formaal at eliminere en konkurrent, at det ikke er noedvendigt at bevise dette. Derimod kan det i tilfaelde, hvor der er flere aarsager til de lave priser, vaere noedvendigt at bevise, at det var formaalet at eliminere en konkurrent eller begraense konkurrencen, for at det kan fastslaas, at der foreligger en overtraedelse. Et saadant bevis kan vaere den dominerende virksomheds interne dokumenter, der tyder paa, at det er planlagt at skade konkurrenterne. Saafremt der ikke foreligger nogen dokumenter, der direkte beviser, at det var hensigten at eliminere konkurrenter, kan dette uddrages af samtlige forhold omkring den paagaeldende sag.

(81) I denne sag foreligger der dokumenter, som klart viser, at Akzo UK sidst i 1979 udarbejdede en detaljeret plan om at eliminere ECS som konkurrent inden for plastindustrien. Det fremgaar af senere udarbejdede dokumenter, at den prismaessige adfaerd, som Akzo indledte sidst i 1980 inden for meladditiver, ogsaa var led i en plan om at skade ECS's virksomhed under hensyntagen til de begraensninger, som det forbud, der var nedlagt ved High Court, indebar. Blandt de oevrige faktorer, der sammen med dokumenterne bidrager til at bevise, at den konkurrencebegraensende adfaerd var tilsigtet, kan naevnes: i) at prisnedsaettelserne var af selektiv art, idet ECS' faste kunder fik tilbudt lavere priser, samtidig med at Akzo opretholdt de hoejere priser over for sine egne faste kunder;

ii) at Akzo UK afveg fra sin tidligere politik (foer striden med ECS opstod), nemlig at opnaa fuld daekning for omkostningerne inden for meladditiver;

iii) at prisnedsaettelserne inden for sektoren for meladditiver til et niveau, der laa under omkostningerne, blev finansieret over plast- og elastomersektoren.

Kommissionen understreger, at den ikke betragter det som ulovligt, at selv en dominerende virksomhed har til hensigt at udkonkurrere de oevrige virksomheder. En dominerende virksomhed har ret til at konkurrere efter evne. Kommissionen mener heller ikke, at store producenter boer vaere forpligtede til at undlade at paafoere mindre konkurrenter og nye virksomheder paa markedet staerk konkurrence. Opretholdelse af et system med effektiv konkurrence forudsaetter dog, at en mindre konkurrent beskyttes mod adfaerd fra dominerende virksomheders side, som gaar ud paa at udelukke vedkommende fra markedet, ikke i kraft af stoerre effektivitet og bedre ydeevne, men ved misbrug af magt paa markedet.

(82) Akzos adfaerd skal betragtes som en helhed, men foelgende aspekter ved selskabets prispolitik under de foreliggende omstaendigheder i naervaerende sag maa betragtes som misbrug i henhold til artikel 86: i) Akzo fremsatte direkte trusler mod ECS under to moeder sidst i 1979;

ii) fra udgangen af 1980 begyndte Akzo systematisk at tilbyde og/eller levere meladditiver til Provincial Merchants, Allied Mills og ECS' store uafhaengige kunder til urimeligt lave priser med det formaal at skade ECS' levedygtighed ved enten at overtage kunderne eller at tvinge ECS til selv at levere til urentable priser for at bevare sine kunder;

iii) Akzo fremsatte udelukkende ovennaevnte pristilbud til ECS' kunder og opretholdt samtidig langt (op til 60 %) hoejere priser over for sine egne kunder inden for samme kategori;

iv) Akzo UK tilboed kaliumbromat og vitaminblanding (selskabet leverede normalt ikke sidstnaevnte produkt) som lokkevarer over for ECS' kunder med henblik paa at sikre sig samtlige leverancer af meladditiver til disse;

v) som led i sin plan om at skade ECS ved generelt at holde priserne nede paa et urentabelt niveau, som Akzo UK selv kunne baere paa grund af sine langt stoerre finansielle ressourcer, tilboed Akzo i en lang period Spillers og RHM priser, der laa under omkostningerne;

vi) Akzo foerte over for RHM og Spillers en forretningspolitik, der udelukkede konkurrenterne, idet selskabet dels hos sine kunder indhentede praecise oplysninger om de oevrige producenters pristilbud og derpaa tilboed en pris, der laa en smule under konkurrenternes, saaledes at det opnaaede leverancerne, dels havde en eksklusiv leveringsforpligtelse (over for Spillers), der udelukkede andre leverandoerer;

vii) Akzo gennemfoerte ovennaevnte taktik med det formaal paa laengere sigt at skade ECS og/eller at sikre, at ECS trak sig ud af det stoerre marked for organiske peroxider som helhed.

(83) Ovennaevnte aspekter ved Akzos adfaerd har som faelles traek, at de gennem tendensen til at udelukke ECS som konkurrent baade faktisk og potentielt paavirker konkurrencestrukturen i alvorlig grad.

Forskelsbehandling mellem kunder inden for samme kategori er udtrykkeligt forbudt i henhold til artikel 86, litra c), naar visse virksomheder derved stilles ringere i konkurrencen. I det foreliggende