KOMMISSIONENS BESLUTNING af 21. oktober 1998 om en procedure efter EF-traktatens artikel 85 (Sag IV/35.691/E-4: Rørkartel (præisolerede rør) (meddelt under nummer K (1998) 3117) (Kun de danske, engelske, finske, italienske og tyske udgaver er autentiske) (1999/60/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af traktatens artikler 85 og 86 (1), senest ændret ved akten vedrørende Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse, særlig artikel 3 og 15, stk. 2,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 19. marts 1997 om at indlede en procedure efter artikel 3 i forordning nr. 17,

efter at have givet de deltagende virksomheder lejlighed til at udtale sig om Kommissionens klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 samt Kommissionens forordning (EØF) nr. 99/63 af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 (2),

efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFREMSTILLING

A. Resumé af overtrædelsen

(1) Denne beslutning, hvorved der pålægges bøder for overtrædelse af artikel 85, er rettet til følgende virksomheder:

- ABB Asea Brown Boveri Ltd

- Brugg Rohrsysteme GmbH

- Dansk Rørindustri A/S (Starpipe)

- Henss/Isoplus-koncernen

- Ke-Kelit Kunstoffwerk GmbH

- Oy KWH Tech AB

- Løgstør Rør A/S

- Pan-Isovit GmbH

- Sigma Tecnologie di rivestimento Srl

- Tarco Energi A/S.

(2) Overtrædelsen består i, at producenter af præisolerede rør til fjernvarmeanlæg har deltaget i et kompleks af konkurrencebegrænsende arrangementer, der opstod i Danmark i november 1990 med et nationalt kartel, blev udvidet til andre medlemsstater (Italien, Tyskland) i løbet af 1991 og i 1994 blev tilrettelagt således, at det i praksis omfattede hele fællesmarkedet, idet producenterne i fuld enighed og i strid med artikel 85, stk. 1:

- opdelte de nationale markeder og i sidste instans hele det europæiske marked imellem sig på grundlag af en kvoteordning

- overlod de nationale markeder til bestemte producenter og sørgede for, at andre producenter trak sig ud af de pågældende markeder

- aftalte priserne på produktet og på de enkelte projekter

- udpegede de producenter, der skulle have tildelt de enkelte projekter, og manipulerede med tilbuddene på disse projekter for at sikre, at den udpegede producent også fik tildelt den pågældende kontrakt

- traf samordnede foranstaltninger for at beskytte kartellet mod konkurrence fra den eneste betydelige, udenforstående konkurrent, Powerpipe AB; foranstaltningerne gik ud på at begrænse dens aktiviteter, skade dens virksomhed eller tvinge den helt ud af markedet

- anvendte kvalitetsnormer for at holde priserne oppe og forsinke indførelsen af ny, omkostningsbesparende teknologi.

(3) Virksomhederne deltog i overtrædelsen i følgende perioder:

- ABB, Løgstør, Starpipe, Tarco: fra omkring november/december 1990 til i hvert fald marts eller april 1996

- Pan-Isovit: fra omkring november/december 1990 til samme tidspunkt som ovenfor

- Henss/Isoplus: fra omkring oktober 1991 til samme tidspunkt som ovenfor

- KWH: fra i hvert fald marts 1995 til samme tidspunkt som ovenfor

- Brugg: fra omkring august 1994 til samme tidspunkt som ovenfor

- Ke-Kelit: fra omkring januar 1995 til samme tidspunkt som ovenfor

- Sigma: fra omkring april 1995 til samme tidspunkt som ovenfor.

(Brugg, Ke-Kelit og Sigma deltog kun i arrangementerne på deres respektive nationale markeder).

B. Rørindustrien (præisolerede rør)

1. Produktet

(4) Præisolerede rør, der fortrinsvis anvendes til fjernvarmeanlæg, består hovedsagelig af stålrør, der er omgivet af plastrør med et lag isoleringsskum imellem.

Fjernvarmeanlæg er meget udbredte i de nordlige vesteuropæiske lande og i de tidligere østbloklande, hvor klimaet er strengt. Vandopvarmningen sker centralt, og vandet transporteres via underjordiske rør gennem en kommune eller et distrikt med henblik på opvarmning af boliger og erhvervsbygninger.

Med den voksende miljøbevidsthed, især når det drejer sig om effektiv energiudnyttelse, har man i stigende grad erkendt, at der er et potentiale for fjernvarmeanlæg, f.eks. kombineret med kraftværker (kraftvarmeværker), således at kraftværkernes eller industriens overskudsvarme udnyttes til fjernvarme.

Da det varme vand (eller damp) skal transporteres over lange afstande under jorden, er temperaturen meget høj (op til 140 °C), og for at sikre en effektiv og sikker distribution skal rørene være præisolerede.

(5) Præisolerede rør har tre hovedkomponenter:

- et indvendigt stålrør (undertiden kobberrør), der er produktets hovedelement; det varme vand løber gennem dette rør

- en ydre beskyttelseskappe i form af et plastrør, der er anbragt koncentrisk

- et lag hårdt isoleringsskum mellem de to rør.

Normalt fremstilles fjernvarmerør som faste rør i længder på 6, 12 eller 16 meter. Rørenes standarddiameter er fra 125 800 mm, men der kan fremstilles rør med større diameter. Producenterne leverer et komplet sortiment af rør, bøjninger og specialfittings, herunder kontrolsystemer til afsløring af lækager. Nogle af de producenter, som denne procedure omfatter, fremstiller også bøjelige rør, der hovedsagelig anvendes ved husindføringer. Denne procedure omfatter ikke bøjelige rør.

Produkterne er standardiserede og skal opfylde kvalitetsnormer, der fastsættes ved et samarbejde mellem producenter, kunder og standardiseringsmyndigheder; de vigtigste normer er EN 253, EN 258, EN 488 og EN 489. Den traditionelle produktionsmetode består i, at længder af stålrør fastholdes af afstandsstykker og dækkes med det udvendige plastrør, hvorefter der sprøjtes skum ind imellem de to koncentriske rør. Innovation er af stor betydning for denne industri, men sikkerhed, effektivitet og miljøhensyn er dominerende aspekter. En nyere udvikling er indførelsen af isoleringsskum uden CFC-gasser i 1988. Omtrent samtidig blev der udviklet en kontinuerlig rørproduktionsproces, der har medført betydelige omkostningsbesparelser. Ved denne metode fremstilles rørene uden afbrydelse, medens de ved den traditionelle metode sendes stykvis til et skumanlæg og fyldes med skum. En række producenter, der anvendte den traditionelle produktionsmetode, afviste i flere år at godkende denne nye produktionsmetode og dens kommercielle udnyttelse.

2. Markedet for fjernvarmeanlæg

(6) I Vesteuropa er de endelige forbrugere, når det gælder fjernvarmerør, hovedsagelig kommunalt ejede energiforsyningsselskaber eller særlige fjernvarmeselskaber. Der indgås enten kontrakter om bestemte projekter eller årlige leveringskontrakter.

Ved den første type kontrakt ansætter kommunen eller andre offentlige/lokale myndigheder en bygge- og anlægsentreprenør til et bestemt projekt efter en udbudsprocedure, og den pågældende entreprenør indhenter derpå tilbud på præisolerede rør fra rørproducenterne. (Kontrakter om levering af rør til en værdi af over 400 000 ECU er også undergivet EU's udbudsregler) (3). Entreprenøren installerer selv de rør, der leveres af rørproducenten. Denne type kontrakt tegner sig for ca. 60 % af hele det europæiske marked.

Ved årlige leveringskontrakter (også kaldet »detailmarkedet« køber kommunen eller en anden endelig bruger rør og fittings direkte hos producenten for op til et bestemt beløb hvert år, normalt til delvis udskiftning eller vedligeholdelse af eksisterende fjernvarmeanlæg. (I nogle tilfælde kan kontraktperioden være på tre eller endog fem år).

(7) EF-markedet for fjernvarmerør beløb sig i 1995 til ca. 400 mio. ECU, hvilket var en stigning på 15 % i forhold til det foregående år. Produktet markedsføres i praktisk talt alle medlemsstater. Der er også betydelig samhandel med dette produkt mellem medlemsstaterne. ABB har produktionsanlæg i flere medlemsstater, og Henss/Isoplus har produktionsanlæg i Østrig og Tyskland. Danmark, der er hovedproduktionscenter, tegner sig for ca. 50 % af rørproduktionskapaciteten i EF og leverer produktet til alle de øvrige medlemsstater, hvor der anvendes fjernvarme. Tyskland er det største nationale marked i EF (med ca. 160 mio. ECU, dvs. 40 % af det samlede forbrug i EU). Mindst to tredjedele af de fjernvarmerør, der installeres i Tyskland, leveres fra andre medlemsstater, fortrinsvis Danmark, men også Østrig, Finland og Sverige. Danmark er det næststørste nationale marked i EU med 20 % af det samlede forbrug. Producenterne i EU leverer tilsammen til et europæisk eksportmarked (Østeuropa, Skandinavien og de baltiske lande) på yderligere 100 mio. ECU, og Rusland og Kina er to andre kraftigt ekspanderende markeder.

3. Producenterne

(8) I den relevante periode var der otte producenter, som leverede store mængder præisolerede rør til det vesteuropæiske marked, nemlig ABB, Løgstør, Dansk Rørindustri (Starpipe), Tarco, Pan-Isovit, Henss/Isoplus, KWH og Powerpipe. EF-produktionen er især koncentreret i Danmark, hvor fire af producenterne er hjemmehørende, tre af dem i Fredericia.

a) ABB

(9) Den største producent af fjernvarmerør (og det eneste multinationale selskab inden for sektoren) er den svensk-schweiziske industrikoncern ABB Asea Brown Boveri Ltd, der har hovedsæde i Zürich. ABB blev oprettet i 1998 ved en fusion mellem Asea AB i Stockholm og BBC Brown Boveri Ltd i Baden i Schweiz. De to moderselskaber, der nu er rene holdingselskaber og betegnes henholdsvis ABB AB og ABB AG, har lige store andele i ABB, ABB Asea Brown Boveri Ltd står i spidsen for en koncern på over 1 000 virksomheder med en konsolideret omsætning i 1997 på ca. 31,3 mia. USD (= 27,6 mia. ECU). Selskabet udøver mere end halvdelen af sin virksomhed i Europa.

ABB's koncernorganisation er baseret på strukturer, der overlapper hinanden, og hvor den ene er regional, mens den anden består af forretningssegmenter.

ABB's ledende organ er bestyrelsen. Herunder kommer koncernledelsen, der (fra august 1993) består af koncernchefen og syv koncerndirektører, der repræsenterer de tre geografiske regioner, hvor ABB udøver sin virksomhed, og de fire vigtigste forretningssegmenter. I størstedelen af den periode, som denne beslutning vedrører, var de fire forretningssegmenter, hvis ledere var koncerndirektører og medlemmer af koncernledelsen: elproduktion, eldistribution, industri- og byggesystemer samt transport (4).

Hvert forretningssegment er yderligere opdelt i forretningsområder (Business Areas, BA), der er ansvarlige for deres bestemte industriaktivitet på verdensplan. ABB har nu i alt 37 forretningsområder, hvoraf det ene er fjernvarme.

ABB er samtidig organiseret i tre geografiske regioner (Europa, Nord- og Sydamerika og Østasien). Denne struktur går på tværs af forretningssegmenter og produktkategorier og tager sigte på at behandle de generelle strategiske spørgsmål og sikre samordningen mellem segmenterne og landene.

(10) Efter en omstrukturering af ABB i august 1993 blev forretningsområdet for fjernvarme (BA-VDH) en del af transportsegmentet og kom til at henhøre direkte under lederen af dette segment (der som koncerndirektør og medlem af koncernledelsen var en af ABB's højest placerede medarbejdere).

ABB's forretningsområde for fjernvarme (BA-VDH) omfatter producenter i Fredericia (ABB IC Møller A/S), Finland (tidligere Ecopipe), Tyskland (ABB Isolrohr GmbH), Sverige og Polen. Salget/forhandlingen af præisolerede rør varetages i EF af disse producenter, af andre af ABB's datterselskaber eller af agenter. ABB tegner sig for ca. 40 % af hele det vesteuropæiske marked for fjernvarme, ligesom selskabet er det førende på markedet og den største leverandør i de fleste af de lande, hvor det opererer. ABB begyndte i Danmark som ABB IC Møller og har i vid udstrækning ekspanderet på dette marked ved overtagelse af mindre producenter. Alle disse selskaber blev integreret i ABB's virksomhed. I ABB's årsrapport ansættes de modtagne ordrer inden for forretningsområdet for fjernvarme i 1995 til en værdi af 283 mio. USD (216 mio. ECU).

Selv om IC Møller er det største ABB-selskab inden for fjernvarme, og selskabets direktør er leder af forretningsområdet for fjernvarme, fungerer selskabet ikke på koncernplan som holdingselskab for de øvrige selskaber inden for forretningsområdet for fjernvarme, idet f.eks. Isolrohr GmbH er et helejet datterselskab af ABB's største tyske selskab.

b) Løgstør

(11) Løgstør Rør A/S, der er den næststørste producent af fjernvarmerør i EU, er et familieejet selskab og begyndte sin produktion i 1960 i Løgstør. Selskabet blev omstruktureret i 1988, hvor dets aktiviteter blev overført til et nyt selskab. Det har en markedsandel på ca. 20 % i Vesteuropa. I 1993 overtog det et mindre anlæg i Finland, der senere blev kendt som LR Putki, men som lukkede sidst i 1996 efter at have lidt betydelige tab. Det har også et joint venture-selskab med produktionsanlæg i Italien, hvor det hovedsagelig fremstiller fittings. Løgstør var den første producent, der indførte en kontinuerlig produktionsproces, og hævder, at denne metode har reduceret selskabets omkostninger med ca. 15 20 % i forhold til den traditionelle produktionsproces. Der kræves en tyndere udvendig kappe og mindre isoleringsskum, og metoden er derfor meget materialebesparende. Ifølge Løgstør var det særdeles vanskeligt at trænge ind på markederne med det nye produkt, idet dets konkurrenter, der anvendte den traditionelle produktionsmetode, hævdede, at det ikke opfyldte normerne: de insisterede på, at man bibeholdt de gamle normer for tykkelsen på den udvendige kappe og skummets massefylde.

Løgstør overtog den tyske producent Pan-Isovit (som denne beslutning også er rettet til) fra den 1. januar 1997.

c) Tarco

(12) Tarco Energi A/S har sine produktionsanlæg i Fredericia og sin største afsætning i Danmark og Tyskland. Selskabet opererer også i det øvrige Skandinavien, Italien og Nederlandene og på visse østeuropæiske markeder. Det har en markedsandel på ca. 14 % i Vesteuropa. Tarco Energi A/S indgår i industrikoncernen Tarco A/S i Nyborg, der ejes af et konsortium af over 80 danske kommuner, som for manges vedkommende er fjernvarmekunder.

d) Dansk Rørindustri

(13) Dansk Rørindustri A/S, der også betegnes »Starpipe«, har ligeledes hovedsæde i Fredericia. Selskabet har en markedsandel på ca. 6 % i Vesteuropa, og dets vigtigste markeder er Danmark og andre skandinaviske lande, Tyskland og de østeuropæiske lande.

e) Pan-Isovit

(14) Pan-Isovit GmbH, der havde hovedsæde i Speyer i Tyskland, og dets schweiziske søsterselskab Pan-Isovit AG i Regensdorf var på det relevante tidspunkt helejede datterselskaber af Pan-Isovit Holding AG, der selv er et helejet datterselskab af den schweiziske industrikoncern WMH - Walter Meier Holding AG. Hovedanlægget for fjernvarmerør ligger i Speyer, medens den schweiziske fabrik kun fremstiller fittings. Pan-Isovit, der har en markedsandel på ca. 12 % i Vesteuropa, blev overtaget af Løgstør, efter at kontrolundersøgelserne i nærværende sag havde fundet sted.

f) Henss/Isoplus

(15) Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH har et produktionsanlæg i Hohenberg i Østrig og (gennem et helejet datterselskab) et anlæg i Sondershausen i Tyskland, som er selskabets vigtigste marked. Det har også produktionsanlæg i Ungarn og Tjekkiet. Isoplus blev oprettet i 1989 og overtog i 1990 ABB Isolrohrs fabrik i Østrig. I den periode, som denne beslutning vedrører, foregik Isoplus' salg i Tyskland udelukkende via de to selskaber Dipl-Kfm Walter Henss GmbH i Rosenheim og Dipl-Kfm Walter Henss Rohrleitungsbau GmbH i Berlin (5). Henss i Rosenheim fungerede desuden som ABB IC Møllers salgsagent for Bayern, og forretningsforbindelserne med ABB skyldtes, at Henss-familien tidligere havde ejet Isolrohr, som den solgte til IC Møller i 1987. Agenturaftalen gav gentagne gange anledning til problemer, der blev løst ved voldgiftsprocedurer. Henns- og Isoplus-selskaberne udgjorde en »de facto«-koncern, selv om der ifølge de offentlige selskabsregistre ikke var nogen forbindelse i deres ejerforhold. Henss/Isoplus har en markedsandel på ca. 9 % i Vesteuropa.

g) KWH

(16) Oy KWH Pipe AB i Vaasa, der er den eneste finskejede producent, beskæftiger sig hovedsagelig med fremstilling og salg af plastrør (HdPE, PVC) til bygge- og anlægsformål og fjernvarmeanlæg. KWH Tech er den afdeling, der (blandt andet) fremstiller præisolerede fjernvarmerør (»Thermopipe«, selskabets anden afdeling »Machine Unit« fremstiller og sælger rørmaskiner og -teknologi). KWH, hvis fjernvarmevirksomhed i Vesteuropa er begrænset til de skandinaviske lande, har en markedsandel på ca. 2 % i hele Vesteuropa. Siden 1992 har selskabet været specialiseret i oprettelse af joint venture-selskaber, der skal gøre salgsfremstød for fjernvarme på markeder uden for EF, og hvortil det har overført teknologi og knowhow.

h) Lokale leverandører

(17) En række producenter af fjernvarmerør leverer hovedsagelig til deres eget nationale marked: Brugg (Tyskland/Schweiz), Sigma (Italien) og Ke-Kelit (Østrig). Brugg fremstiller nu kun bøjelige rør. I forbindelse med fjernvarmeprojekter, hvor selskabet konkurrerer med andre producenter, køber det faste rør hos Starpipe, idet det lukkede sine egne produktionsanlæg for denne rørtype sidst i 1994. Ke-Kelit er en uafhængig virksomhed, der for egen regning leverer rør, som det køber hos Løgstør.

Sigma, der tidligere ejedes af den italienske statsejede stålkoncern Ilva, blev overtaget af Riva-koncernen ved privatiseringen i 1995. Selv om selskabet ejes af en større koncern, opererer det kun på lokalt plan.

i) Powerpipe

(18) Powerpipe AB blev oprettet i 1986 af tidligere ansatte hos den svenske producent Ecopipe, efter at dette selskab var blevet overtaget af den finske virksomhed Uponor. Efter en kreditorakkord i 1988 og en finansiel strukturomlægning, som blev garanteret af et privat investeringsselskab, Birka Business Development AB, blev Powerpipe overtaget af Birka og blev et helejet datterselskab af dette foretagende. I 1988 var Powerpipe en af de første producenter, der udviklede CFC-fri isoleringsskum til præisolerede rør (på grundlag af CO2-baseret teknologi). Powerpipes andel af det samlede vesteuropæiske marked for præisolerede rør var i 1994 på omkring 2 %, men selskabet udøver fortrinsvis sine aktiviteter i Sverige og Finland.

Fra omkring 1993 søgte Powerpipe at ekspandere på andre europæiske markeder, herunder Tyskland. En af årsagerne til denne strategiske ændring var ifølge Powerpipe det uforklarligt lave prisniveau i Sverige (hvor ABB var den førende virksomhed på markedet). Powerpipe mente, at de større producenter bevidst trykkede priserne i Sverige for at skade Powerpipes virksomhed.

Ifølge Powerpipe havde de producenter, der var indarbejdet på markedet, fra begyndelsen søgt at eliminere eller neutralisere Powerpipe som en konkurrencemæssig trussel. Fra 1991 og frem fik Birka og dets ejer gang på gang henvendelser fra de øvrige producenter, som ønskede at overtage Powerpipe, men forhandlingerne endte altid resultatløst.

I januar 1997 afhændede Birka Powerpipes virksomhed til et nyt selskab, der ejes af en dansk-fransk investeringskoncern, som er specialiseret i små og mellemstore industrivirksomheder. Powerpipe AB ændrede navn og blev i Birka-koncernen. Det nye selskab har videreført virksomheden under betegnelsen Powerpipe AB, men har ingen tilknytning til Birka.

4. Brancheforeningen EuHP

(19) I 1991 blev der på ABB's initiativ oprettet en brancheforening, som fik betegnelsen European District Heating Pipe Manufacturers Association (forkortet til »EuHP«). Ifølge EuHP's vedtægter er det foreningens hovedformål at sikre, at selve produktet er af høj kvalitet, og at dette også gælder for installation, service og uddannelse. EuHP har selv fastlagt tekniske standarder og kræver desuden, at produktet opfylder de europæiske normer (EN).

Blandt EuHP's øvrige funktioner skal nævnes:

- fremme af forskning og teknisk udvikling

- fremme af anvendelsen af fjernvarme

- deltagelse i miljø- og standardiseringsarbejde

- teknisk bistand og rådgivning.

Drivkraften bag EuHP var ABB, der i praksis kontrollerede foreningen og leverede personalet. Oprindelig bestod foreningen kun af ABB-selskaberne inden for branchen og de tre danske producenter. KWH tilsluttede sig EuHP noget senere (i april 1992), og det følgende år blev også Pan-Isovit medlem. Henss/Isoplus udfoldede kraftige bestræbelser på at blive optaget i EuHP fra 1993 og frem (bl.a. ved at true med sagsanlæg med påstand om, at EuHP var et kartel, som Henss/Isoplus var udelukket fra) og blev omsider optaget i EuHP midt i 1995. Powerpipe har aldrig været medlem.

Under proceduren i den foreliggende sag meddelte ABB, at selskabet havde besluttet at trække sig ud af EuHP. Løgstør trak sig ud af EuHP den 31. december 1997. Andre producenter har tilsyneladende også trukket sig ud, men det vides ikke på nuværende tidspunkt, hvilken status EuHP egentlig har.

C. Proceduren

1. Powerpipes klage

(20) Ved brev af 18. januar 1995 fremsatte Powerpipe en klage til Kommissionen, som i hovedtræk gik ud på:

- at de andre producenter/leverandører af præisolerede rør, især ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Pan-Isovit og Isoplus, havde oprettet et ulovligt og hemmeligt kartel, hvorved de opdelte det europæiske marked imellem sig på grundlag af en kvoteordning, aftalte priserne på produktet og på de enkelte projekter og samarbejdede om manipulering af udbudsproceduren for projekterne for at sikre, at den pågældende kontrakt blev tildelt den producent, der i forvejen var udpeget af kartellet, og

- at ovennævnte producenter, for at beskytte kartellet mod konkurrence og opretholde dets kontrol med markedet, havde taget samordnede skridt til at skade Powerpipes virksomhed og/eller begrænse dets virksomhed til det svenske marked og/eller helt at drive Powerpipe ud af markedet ved (blandt andet) systematisk at lokke dets vigtigste ledende medarbejdere væk og ved ulovligt at blande sig i dets kontraktmæssige forbindelser med kunderne og leverandørerne.

(21) I begyndelsen af 1994 havde ejeren af Powerpipes moderselskab, Birka, ved to forskellige lejligheder bragt spørgsmålet på bane over for ABB ved at skrive personligt til lederen af transportsegmentet (jf. betragtning 10) i Zürich og foreslå, at de holdt et møde. Sidstnævnte afviste beskyldningerne om illoyal og konkurrencebegrænsende adfærd som fuldstændig grundløse og afslog desuden at mødes med Powerpipes ejer med den begrundelse, at konkurrencemyndighederne kunne opfatte hans breve som et forsøg på at få ABB til at indgå ulovlige aftaler. Senere underrettede Powerpipes ejer et medlem af ABB's bestyrelse om kartellets aktiviteter og de virkninger, det havde på Powerpipes virksomhed, og bad ABB's bestyrelse om at gribe ind omgående for at standse overtrædelsen. Efter at Powerpipes juridiske rådgivere endnu en gang havde bragt spørgsmålet på bane over for ABB, nægtede ABB's hovedkontor i Zürich i december 1994 på det kraftigste, at koncernen deltog i aftaler eller samordnet praksis, der kunne fordreje, begrænse eller på anden måde påvirke konkurrencen inden for fjernvarme og fjernvarmerør (»engaged in any concerted practices or arrangements which would distort, restrain or otherwise affect competition in the district heating and pipe systems business«). ABB påstod, at Powerpipes beskyldninger om ulovlig adfærd var fuldstændig ubegrundede, og meddelte, at ABB på det kraftigste ville forsvare sig mod utidig indblanding i sin virksomhed og søge erstatning for eventuelle skader, som det måtte lide (»ABB will fiercely defend any improper action or interference with its business and seek indemnification for any damages it may suffer«).

På baggrund af denne reaktion fra ABB indgav Powerpipe klage til Kommissionen.

2. Kontrolundersøgelserne

(22) I henhold til Kommissionens beslutning af 12. juni 1995 gennemførte tjenestemænd fra Kommissionen og repræsentanter for de pågældende medlemsstaters konkurrencemyndigheder den 28. juni 1995 uanmeldte kontrolundersøgelser hos følgende virksomheder eller sammenslutninger på samme tidspunkt:

- ABB IC Møller A/S, Fredericia

- Dansk Rørindustri A/S, Fredericia

- Løgstør Rør A/S, Løgstør

- Tarco Energi A/S, Fredericia

- European District Heating Pipe Manufacturers Association, Fredericia

- Dipl-Kfm Walter Henss GmbH, Rosenheim, Tyskland

- Dipl-Kfm Walter Henss Fernwärmerohrleitungsbau GmbH, Berlin, Tyskland

- Pan-Isovit GmbH, Speyer, Tyskland

- Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Hohenberg, Østrig

- Oy KWH Pipe AB, Vaasa, Finland.

Ved kontrolundersøgelserne indhentede Kommissionen en betydelig mængde bevismateriale hos de fleste virksomheder, herunder detaljerede mødenotater, interne meddelelser, arbejdsdokumenter, tabeller og lister, der alle syntes at bekræfte Powerpipes påstande.

3. Begæring om oplysninger efter artikel 11

(23) Den 13. marts 1996 sendte Kommissionen begæringer om oplysninger efter artikel 11 i forordning nr. 17 til ABB IC Møller, Løgstør, Tarco, Starpipe, Pan-Isovit og fire selskaber i Henss/Isoplus-koncernen. De pågældende virksomheder blev herved anmodet om at fremsætte yderligere oplysninger og redegøre nærmere for de dokumenter, man havde fundet hos dem under kontrolundersøgelserne efter artikel 14, stk. 3, året før.

4. Virksomhedernes reaktioner

(24) Efter at have modtaget begæringerne om oplysninger efter artikel 11, henvendte nogle af virksomhederne sig til Kommissionen og indrømmede generelt, at de havde deltaget i alvorlige overtrædelser af traktatens artikel 85, og meddelte, at de ville samarbejde fuldt ud ved undersøgelsen og fremsende oplysninger om overtrædelserne ud over det, Kommissionen anmodede om i sine begæringer om oplysninger efter artikel 11 (der hver især næsten udelukkende vedrørte de dokumenter, der var blevet fundet hos den pågældende producent).

De fleste af de involverede virksomheder forelagde derefter frivilligt Kommissionen oplysninger og materiale, der ikke blot bekræftede det materiale, man havde fundet under kontrolundersøgelserne, men også afslørede, at kartellet var opstået allerede i november eller december 1990 som markedsdelings- og prisaftaler mellem de danske producenter og havde fortsat sin virksomhed med næsten uformindsket styrke i mindst ni måneder efter, at kontrolundersøgelserne var blevet foretaget, idet der var truffet yderligere forholdsregler for at skjule dets eksistens for Kommissionen (f. eks. ved at afholde møder uden for EF).

Som svar på begæringen om oplysninger efter artikel 11 nægtede Henss/Isoplus-selskaberne i første omgang ethvert kendskab til eller deltagelse i nogen form for overtrædelse og/eller afslog at komme ind på de relevante spørgsmål, men indrømmede senere, at de i begrænset omfang (kun Isoplus) havde medvirket ved overtrædelsen af artikel 85 og fremsendte en række oplysninger derom.

5. Klagepunktsmeddelelsen

(25) Kommissionen konstaterede i sin klagepunktsmeddelelse af 20. marts 1997, at de virksomheder, den var rettet til, havde overtrådt artikel 85, stk. 1, ved at deltage i et hemmeligt kartel, der var opstået i Danmark i eller omkring november 1990, og gradvis var blevet udvidet først til Tyskland i eller omkring oktober 1991 og dernæst til hele fællesmarkedet sidst i 1994. Gennem kartellet havde producenterne efterhånden opdelt det europæiske marked og de enkelte nationale markeder imellem sig på grundlag af en kvoteordning, aftalt priserne på produkterne og på de enkelte projekter, udpeget de producenter, der skulle have tildelt projekterne, og manipuleret med tilbuddene på disse projekter for at sikre, at den producent, der var udpeget, også fik tildelt det pågældende projekt; for at beskytte kartellet mod konkurrence havde de truffet samordnede foranstaltninger for at skade Powerpipes virksomhed, begrænse dets aktiviteter til det svenske marked eller tvinge det helt ud af markedet.

I klagepunktsmeddelelsen blev det anført, at de forskellige producenter havde deltaget i overtrædelsen i følgende periode:

- ABB, Løgstør, Starpipe, Tarco: fra november 1990 til i hvert fald marts eller april 1996

- Pan-Isovit: fra omkring december 1990 til samme tidspunkt som ovenfor

- Henss/Isoplus: fra omkring oktober 1991 til samme tidspunkt som ovenfor

- KWH: fra omkring marts 1995 til samme tidspunkt som ovenfor

- Brugg: fra omkring august 1994 til samme tidspunkt som ovenfor

- Ke-Kelit og Sigma: fra omkring begyndelsen af 1995 til samme tidspunkt som ovenfor.

Bruggs, Ke-Kelits og Sigmas deltagelse var begrænset til aftaler på deres respektive nationale markeder.

6. Svar på klagepunktsmeddelelsen

(26) De fleste af producenterne indrømmede i deres svar på klagepunktsmeddelelsen, at de havde deltaget i overtrædelsen af artikel 85, men anførte, med undtagelse af ABB (der ikke bestred de faktiske forhold, som Kommissionen havde fremlagt, eller Kommissionens konklusioner), at overtrædelsen ikke havde varet så længe som anført, og at de heller ikke havde medvirket i det nævnte omfang, ligesom de nægtede at have deltaget i nogen ordning, der tog sigte på at skade eller eliminere Powerpipe.

Løgstør og Tarco påstod, at der ikke var tale om en sammenhængende overtrædelse, men om to helt særskilte karteller, hvor det første kun opererede i Danmark fra sidst i 1990 eller først i 1991 til begyndelsen af 1993, medens det andet omfattede et større marked og først opstod sidst i 1994.

Starpipe kom ikke nærmere ind på dette spørgsmål; det hævder, at det kun har spillet en mindre rolle i forbindelse med ABB's og Løgstørs forsøg på at opnå markedsdominans.

Selv om Kommissionen havde påstået, at Henss/Isoplus-selskaberne udgjorde en enkelt virksomhed, rettede den klagepunktsmeddelelsen til Henss- og Isoplus-selskaberne, da den ikke kunne identificere noget holdingselskab for koncernen, og under proceduren blev Henss og Isoplus repræsenteret hver for sig.

Isoplus, der på det kraftigste benægtede, at det indgik i en koncern sammen med Henss-selskaberne, og at der skulle være forbindelse i deres ejerforhold, udtalte, at det ikke havde deltaget i nogen markedsdelingsordning før udgangen af 1994/begyndelsen af 1995.

De to Henss-selskaber fremførte, at deres ejer ganske vist af og til deltog i drøftelser med andre producenter fra 1991 og frem med henblik på at få en priskrig afsluttet, men at disse drøftelser ikke førte til noget resultat før udgangen af 1994. Selv om der efter dette tidspunkt eksisterede et kartel, hvor Isoplus havde bemyndiget Henss' ejer til at deltage i møder på Isoplus' vegne, havde Henss-selskaberne aldrig begået nogen overtrædelse, fordi de kun var salgsagenter for Isoplus og som sådanne ikke kunne deltage i et »producentkartel«: Isoplus var eneansvarlig for en eventuel overtrædelse af artikel 85.

Pan-Isovit understregede også, at det, uanset hvilke kontakter det måtte have haft med andre producenter før udgangen af 1994, ikke tilsluttede sig kartellet for 1994/1995.

(27) KWH bestred ikke i det væsentlige de kendsgerninger, som Kommissionen havde lagt til grund for sin klagepunktsmeddelelse, men hævdede, at det blev tvunget af ABB til at tilslutte sig kartellet i maj (ikke marts) 1995 og kun samarbejdede med kartellet for at undgå systematiske repressalier fra de andre producenters side.

Brugg indrømmede, at det havde deltaget i kartellet i begrænset omfang (hvilket klagepunktsmeddelelsen bekræftede fuldt ud), men først fra december 1994 og ikke fra august, som Kommissionen havde anført; selskabet hævdede desuden, at det havde deltaget i møder for at undgå at blive trængt ud af markedet af sine større konkurrenter, især ABB.

Ke-Kelit bagatelliserede sin rolle og udtalte, at det blot blev stillet over for et fait accompli fra de øvriges side og ikke havde noget alternativ til at acceptere den kvote for Østrig, som det havde fået tildelt af de øvrige.

Sigma (der tilsyneladende sidestiller deltagelse i kartellet med medlemskab af EuHP, som selskabet ikke tilsluttede sig) udtalte, at dets deltagelse i møderne om Italien i de fleste tilfælde kun vedrørte tekniske spørgsmål, og at det i de få tilfælde, hvor spørgsmålet om konkurrencebegrænsende aftaler blev bragt på bane, ikke havde accepteret nogen begrænsninger i sin kommercielle handlefrihed.

Med hensyn til de foranstaltninger for at eliminere Powerpipe som konkurrent, der er beskrevet indgående i klagepunktsmeddelelsen, nægter alle de producenter, som denne beskyldning var rettet mod (Ke-Kelit eller Sigma var ikke omfattet), bortset fra ABB, at have deltaget i eller iværksat sådanne foranstaltninger. KWH fremførte, at det blev presset til at tilslutte sig en kollektiv boykot af Powerpipe, men modsatte sig kartellets instrukser.

D. Overtrædelsen i detaljer

1. Den markedsmæssige baggrund

(28) Brown Boveri Company, der ejede den danske producent IC Møller (senere ABB IC Møller A/S) begyndte i 1987, lige før fusionen med ASEA, at gennemføre et strategisk program for overtagelse af andre producenter af fjernvarmerør i Europa, bl.a. Isolrohr (nu ABB Isolrohr) i Tyskland, Østrig og Ungarn samt Ecopipe og Dyrotan i Skandinavien.

Selv om Danmark var fjernvarmeindustriens »base«, var Tyskland allerede det største nationale marked, men sidst i 1980'erne blev det betragtet som et mættet marked med få muligheder for nyinstallationer, men med behov for vedligeholdelse og modernisering af de eksisterende fjernvarmeanlæg.

Ifølge de største producenter var fjernvarmemarkedet på det tidspunkt generelt præget af stærk konkurrence, der havde en tendens til at presse priserne ned.

ABB mener på sin side, at selskabet uretfærdigt kom til at bære alle omkostningerne ved industriens omstrukturering, mens de øvrige producenter kunne udnytte fordelene derved (»free ride«) (ABB's svar efter artikel 11, s. 14). Det er ABB's opfattelse, at leverandørerne i sidste halvdel af 1980'erne nedsatte priserne uforsvarligt i et forsøg på at forbedre deres andel af et marked, der ikke forventedes at vokse betydeligt inden for en overskuelig fremtid.

ABB udtaler, at det var vigtigt at foretage en strukturomlægning, da der var alt for mange små producenter, som fremstillede rør af dårlig kvalitet, der ikke var holdbare, hvilket underminerede de økonomiske fordele ved fjernvarme: anlæg, der ikke opfyldte CEN-kvalitetsnormerne, kunne være 10 20 % billigere end det godkendte materiale, men holdt kun i ti år i stedet for tyve.

(29) I Tyskland oprettede de tyske, østrigske og schweiziske producenter en brancheforening, BFW (Bundesverband Fernwärmeleitungen), som de hævdede omfattede de eneste selskaber, der kunne opfylde de strenge kvalitetsnormer på det tyske marked. Selskaber uden produktionsanlæg i Tyskland kunne ikke blive medlemmer. De danske producenter (herunder ABB IC Møller) var ikke medlemmer, men var ivrige efter at vinde større fodfæste på det tyske marked: Løgstør anfører dog, at Brown Boveri efter at have overtaget Isolrohr i 1987 indtog en mere afslappet holdning, fordi selskabet nu selv kunne producere i Tyskland. (Løgstørs svar efter artikel 11, udtalelse II, s. 87).

ABB's prisoversigter viser, at markedsprisen i Tyskland holdt sig forholdsvis konstant i perioden 1985 1990: med beskedne udsving var prisniveauet det samme ved udgangen af denne periode, som det havde været i begyndelsen, medens afsætningen stagnerede.

Det danske marked, hvor de fire danske producenter var eneleverandører, blev dog generelt betragtet som et højprismarked; de stabile priser på hjemmemarkedet gav de lokale producenter et stabilt grundlag for eksport til nabolandene.

(30) I 1988 1989 indledte ABB en møderække med Løgstør, Tarco og Starpipe for at finde en »løsning« på industriens problem (Løgstørs svar efter artikel 11, udtalelse I, s. 72, udtalelse II, s. 86 87).

Kort efter at drøftelserne var blevet indledt, ændrede markedsvilkårene sig kraftigt. Åbningen af handelen med de tidligere østbloklande i 1989 medførte en kraftig stigning i efterspørgslen, idet de vesteuropæiske leverandøres samlede potentielle marked steg fra ca. 2 500 mio. DKK (315 mio. ECU) i 1988 til 3 500 3 700 mio. DKK (440 470 mio. ECU) i 1991.

Alle producenter udvidede deres produktionskapacitet betydeligt for at efterkomme den nye efterspørgsel, især fra Polen og det tidligere Østtyskland, hvor den tyske regering og de nye delstater investerede i udskiftning af infrastruktur, der ikke levede op til normerne. Selv om det tyske marked voksede med 20 % på kun et år, skete der ingen stigning i priserne, som ifølge producenterne i praksis faldt i Tyskland med 10 % i 1991 i forhold til året før.

Ifølge ABB var hovedårsagerne til det fortsat lave prisniveau i Tyskland hovedsagelig strukturbestemte, og dette gjaldt især:

i) det forhold, at forbundsregeringen koncentrerede sine investeringer i det tidligere Østtyskland

ii) den omstændighed, at væksten i Østtyskland næsten udelukkende var baseret på nye projekter og ikke på udskiftning af anlæg; de direkte kunder var derfor entreprenører (og ikke lokale myndigheder), der stimulerede priskonkurrencen mellem producenterne for at forøge egne avancer

iii) det forhold, at producenterne valgte at lide tab for at vinde kunder på et nyt marked.

Desuden kan overgangen til offentlige udbudsprocedurer som grundlag for tildeling af de fleste projekter have medført større konkurrence mellem producenterne.

2. Det danske kartel

a) Kvoteordning og prisfastsættelse

(31) Selv om ABB allerede den af 30. oktober 1989 (bilag X til klagepunktsmeddelelsen (6*)) havde vurderet en række muligheder, herunder 1) et tilbud fra Løgstør om at begrænse sin virksomhed til Danmark, Tyskland, Finland og Sverige og 2) en »fredsaftale« i Danmark mellem alle fire producenter om en fastfrysning af markedsandelene, blev de første klart definerede markedsdelingsaftaler, som Kommissionen fik kendskab til, iværksat for året 1991.

På et møde i Jylland sidst i 1990 aftalte de fire danske producenter grundprincipperne for det generelle samarbejde på deres hjemmemarked. På daværende tidspunkt var importen fra Tyskland til Danmark ubetydelig. Deltagerne var alle ledende medarbejdere, som var mindst administrerende direktører (ABB's svar efter artikel 11, s. 49, Løgstørs svar efter artikel 11, udtalelse I, s. 72, Tarcos udtalelse af 26. april 1996, s. 2).

En af de første foranstaltninger, der blev truffet, var samordning af en prisforhøjelse, der skulle træde i kraft i Danmark i to tempi og udgøre i alt 10 12 % (der blev fastsat forskellige tidspunkter for de forskellige producenter) og en prisforhøjelse på eksportmarkederne på mellem 6 og 10 % (bilag 19 til klagepunktsmeddelelsen).

For at fastlægge de nærmere aftalebetingelser, herunder en kvote- og kundefordelingsordning, blev der afholdt flere andre møder: de administrerende direktører (der også havde betegnelsen »the Popes«) mødtes den 16. januar 1991.

(32) Kvoterne - der skulle gælde i de næste to år, dvs. 1991 og 1992 - blev aftalt på mødet den 16. januar, men ændret to måneder senere (den 4. marts 1991, således at ABB og Løgstør fik en lidt større kvote.

Den 4. marts blev der definitivt aftalt følgende kvoter:

>TABELPOSITION>

Markedsdelingsordningen for Danmark byggede på »fastkunde«-princippet, dvs. at hver leverandør beholdt sine daværende kunder, og at der ikke måtte føres nogen aggressiv politik for at overtage andre producenters kunder.

Den kvoteordning, som de administrerende direktører havde aftalt, blev gennemført og overvåget af en gruppe på et lavere niveau, nemlig salgsdirektørerne (»salgs- eller kontaktgruppen«), der holdt møde en gang (ifølge Tarco) eller to gange (ifølge ABB) om måneden.

De administrerende direktører mødtes ca. hver tredje måned for at løse problemer eller bilægge overensstemmelser.

b) Kartellets drift

(33) En pensioneret ledende medarbejder, der tidligere havde været medlem af IC Møllers bestyrelse og havde nære personlige forbindelser til ABB, blev ansat som konsulent og skulle fungere som kartellets »koordinator«.

Kontaktgruppen, der fordelte forretningerne mellem kartellets medlemmer, førte en database over projekter og kunder på en lille bærbar computer (laptopcomputer). Det blev besluttet på forhånd, hvem der skulle »vinde« den pågældende kontrakt. For hvert projekt meddelte »favoritten« (dvs. den virksomhed, der fik kontrakten tildelt) de øvrige deltagere, hvilken pris den agtede at tilbyde, og derpå fremsatte de andre højere bud for at »beskytte« den leverandør, som kartellet havde udpeget.

Normalt tildelte kartellet projektet til kundens traditionelle leverandør. Da Danmark var et mættet marked, vedrørte størstedelen af kontrakterne direkte salg til eksisterende kunder. De 20 30 »nye« projekter, der blev givet i licitation hvert år (med en værdi på mellem 500 000 DKK og 30 mio. DKK) blev fordelt mellem de fire producenter, således at man sikrede, at deres samlede afsætning svarede til de aftalte kvoter.

Markedsdelingsordningen i Danmark blev støttet af en kompensationsordning. De enkelte producenters revisorer attesterede det samlede rørsalg i løbet af et år, og attesterne blev derpå udvekslet mellem kartellets deltagere.

(34) Ved udgangen af 1990 havde de fire danske producenter aftalt at forhøje deres indenlandske priser og deres eksportpriser, ligesom de havde aftalt tidspunkterne og etaperne for forhøjelserne, der varierede fra den ene producent til den anden (jf. betragtning 31).

For at gøre det lettere at få ordningen til at fungere udvekslede producenterne deres individuelle prislister, som ABB samlede i et enkelt referencedokument den 23. januar 1991. Senere, i marts 1991, blev der aftalt rabatter i forhold til prislisten, og aftalen blev gennemført af salgsdirektørerne, der udstedte instrukser til deres salgspersonale om de tilladte rabatter: producenterne udvekslede kopier af disse interne instrukser, hvorved man sikrede, at de blev overholdt (Tarcos udtalelse, s. 3).

Der blev aftalt prisforhøjelser fra tid til anden. I efteråret 1991 drøftede de fire danske producenter deres årlige prisforhøjelser for både Danmark og eksportmarkedet. Fra oktober deltog de to tyske producenter regelmæssigt i møderne (nr. 41). Som følge heraf blev der indgået en aftale, som også omfattede Pan-Isovit og Henss/Isoplus, om at hæve priserne uden for Danmark med ca. 6 8 % fra den 1. januar 1992 (ABB's svar efter artikel 11, s. 18 19; Løgstørs svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 30 31).

(35) I det første år, hvor den danske kvoteordning blev anvendt (1991), opfyldte ABB sin kvote, men Løgstør overtog betydelige markedsandele fra de to mindre producenter (bilag 22). Enhver utilfredshed fra deres side blev dog neddæmpet, fordi priserne var steget, og alle producenterne havde opnået en betydelig indtægtsstigning. Ifølge Tarco blev kompensationsordningen under alle omstændigheder anvendt.

Der er ingen tvivl om, at kompensationsordningen blev anvendt ved udgangen af 1991 (der foreligger et betydeligt materiale om beregningerne), men det er uklart, hvorledes kompensationen præcist blev udbetalt. Ifølge Tarco (der var den største modtager af kompensation) blev der udbetalt kontanter, og virksomheden skulle bogføre dette i sine regnskaber ved at udstede fakturaer på rørleverancer, som aldrig fandt sted (Tarcos udtalelse, s. 4; svar på anden begæring efter artikel 11, s. 1). Løgstør benægter på det kraftigste denne version af begivenhederne og hævder, at Tarcos krav (på ca. 4,5 mio. DKK) blev efterkommet ved, a) at der blev medregnet ordrer på plastrør og andet materiale, som Løgstør havde afgivet hos Tarco i årets løb, og som gav dette selskab et positivt bidrag, og b) at Løgstør gav afkald på sin andel i et fælles projekt i Island til fordel for Tarco (Løgstørs svar på begæringen efter artikel 11 den 26. august 1997).

Uanset hvilken nærmere kompensationsprocedure, der var blevet anvendt i 1991, blev det aftalt, at der for 1992 skulle anvendes en ny ordning, således at overskydende markedsandele blev overført og omfordelt til producenter, der ikke var nået op på den fastsatte kvote.

(36) Selv om de kvoter, der blev aftalt for Danmark i marts 1991, skulle have været anvendt i to år (1991 og 1992), blev de genforhandlet efter kun ni måneder.

På en række møder sidst i 1991 og først i 1992, blev der aftalt en ny kvotefordeling, der skulle gælde for 1992 og 1993.

De nye kvoter for Danmark så således ud:

>TABELPOSITION>

Det er uklart, om de markedsandele, selskaberne opnåede i 1992, svarende til de fastsatte mål (Løgstør udtaler, at selskabets andel var på omtrent 35 %, men ifølge dets egen interne strategiske plan for 1994 1997 havde det i 1992 en andel på 29,5 %, se bilag 24 og 49). Det var dog ventet, at Løgstør ville ligge væsentlig over kvoten for 1993, til dels fordi det havde indført den billigere kontinuerlige produktionsproces på trods af problemer med at få den godkendt i EuHP.

Sidst i 1992 og først i 1993 krævede Løgstør, at dets forbedrede resultater og potentiel blev anerkendt formelt ved tildeling af en højere kvote (dette ville fritage selskabet for sin forpligtelse til at yde kompensation til de øvrige), hvilket fik ABB til at tilbyde Løgstør 1,5 % af sin egen kvote og yderligere 1 %, der skulle fordeles mellem de to mindre producenter, der naturligvis protesterede.

(37) Løgstør hævder (svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 22), at det allerede sidst i 1992 truede med at forlade kartellet, hvis ikke det fik en større kvote. Der var hensigten, at markedsandelene i Danmark for 1993 skulle være uændrede i forhold til 1992 (bilag 8 til ABB's svar efter artikel 11). Hvad enten Løgstør fremsatte en sådan trussel eller ej, er det en kendsgerning, at det fortsatte med at deltage i kartellet (det hævder dog, at det blev tvunget dertil af ABB: svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 22). I marts 1993 krævede Løgstør stadig en ny kvote på 34 %, medens ABB beskyldte Løgstør for at bryde aftalen og »dumpe« priserne i Danmark.

Forbindelserne mellem de danske producenter sidst i 1992 og først i 1993 blev vanskeliggjort af yderligere to faktorer:

- ABB's krav om en aktiepost på op til 10 % i Løgstør

- et stadig kraftigere pres fra Henss/Isoplus og Pan-Isovit for at få del i det danske marked.

Uanset hvilke uoverensstemmelser der måtte være opstået mellem producenterne på det pågældende tidspunkt, indrømmer Løgstør selv, at koordineringen i begyndelsen af 1993 hovedsagelig var baseret på en forståelse af, at det traditionelle kundeforhold skulle respekteres, (svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 23).

Hos Tarco fandt Kommissionen en detaljeret oversigt (af 25. marts 1993) over projekter for 1993, som ikke blot viste, hvilken producent der ved afholdte licitationer for de pågældende år havde fået tildelt projektet samt de tilbudte priser, men også angav »forventet leverandør« og »forventet pris« i forbindelse med aktuelle og forventede licitationer. Ovennævnte oplysninger blev sammenholdt i forbindelse med de aktiviteter, der er beskrevet i betragtning 33, og viser, at kartellet på daværende tidspunkt stadig var særdeles aktivt (bilag 23).

Da foråret er »højsæson« for de fleste udbud, betød dette, at størstedelen af projekterne for det pågældende år allerede var blevet fordelt på dette tidspunkt.

Kommissionen erkender dog, at priserne på nye projekter i Danmark begyndte at falde fra omkring marts april 1993. Der var også senere på året eksempler på, at forståelsen for, at det »traditionelle kundeforhold« i Danmark skulle respekteres, brød sammen.

Der forelå gensidige beskyldninger: Løgstør hævder, at ABB fremkaldte situationen for at skabe disciplin hos de øvrige producenter og tvinge dem til at fortsætte i kartellet. Ifølge Løgstør skulle ABB endog havde underrettet det om, at det havde afsat 50 mio. DKK til eliminering af Løgstør i forbindelse med en priskrig (Løgstørs svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 22 24, 32, 40 og 42). ABB giver imidlertid Løgstør skylden, fordi det krævede en højere kvote, og dette synspunkt deles tilsyneladende af Henss, der udtalte (referat af »Beiratsitzung« af 3. februar 1994, medtaget i Isoplus' svar efter artikel 11), at Løgstør havde overtaget en af ABB's største faste kunder ved at tilbyde lave priser for at tvinge ABB til at opgive markedsandele til fordel for Løgstør.

I begge versioner af begivenhederne skyldtes prisfaldet i Danmark et magtspil inden for kartellet, og ikke at det var blevet opgivet. Samtidig arbejdede Løgstør og ABB nemlig hen imod en »samlet løsning«, og der blev indgået aftaler for Tyskland (betragtning 49 51). Forhandlingerne om løsning af uoverensstemmelserne på det danske marked blev kombineret med forhandlingerne om Tyskland og udgjorde en enkelt proces (ABB's svar efter artikel 11, s. 59).

3. Udvidelse til andre markeder

(38) Samarbejdet mellem de danske producenter var ikke blevet begrænset til det nationale marked: den første samordnede prisforhøjelse gjaldt også eksportmarkederne med virkning fra 1. januar 1991. I Tyskland var ABB's forhøjelse 7 %. Tarcos og Løgstørs 10 % og Starpipes 6 % pr. 1. december 1990 (bilag 19).

Samtidig med at de fire danske producenter var ved at lægge sidste hånd på deres hemmelige aftaler om kontrol med markedet i Danmark (sidst i 1990 - begyndelsen af 1991), var der allerede taget initiativer til at udvide samarbejdet om markedsdeling til andre markeder og til at lade det omfatte de tyske producenter.

Disse foranstaltninger var i begyndelsen forholdsvis sporadiske. ABB - der havde overtaget Isolrohr i 1987 og derved stod med et ben i såvel den tyske som den danske lejr - var involveret i bilaterale drøftelser med Pan-Isovit i december 1990 januar 1991 om oprettelse af en »uformel strategisk alliance« (bilag 30 og 31, ABB's svar efter artikel 11, s. 7 9). På daværende tidspunkt tegnede de to producenter sig tilsammen for størstedelen af leverancerne på det tyske marked: Isoplus, der kort forinden havde købt Isolrohrs østrigske fabrik, var stadig ved at opbygge sin stilling som en seriøs konkurrent på det tyske marked med Henss som handelsagent.

På daværende tidspunkt var der ikke tale om en formel alliance mellem alle fire danske producenter og Pan-Isovit, idet sidstnævnte betragtede Løgstør, Tarco og Starpipe som »pirater«, der forsøgte at overtage markedsandele i Tyskland ved at tilbyde lave priser. ABB var som ejer af Isolrohr i Tyskland selskabets naturlige partner. Det var uden tvivl i ABB's strategiske interesse at stå sig godt med begge parter.

Ud over teknisk samarbejde omfattede drøftelserne mellem ABB og Pan-Isovit grundlaget for en markedsdeling mellem de to største leverandører på det tyske marked. Det var tanken at opdele kundeområderne og opretholde de eksisterende markedsandele.

(39) Det blev aftalt at oprette en struktur, der omfattede en »Board-gruppe« og en »Strategigruppe«, som skulle koordinere de to producenters virksomhed og sikre deres fælles dominans på det tyske marked.

Pan-Isovit gav også udtryk for sin tilslutning til de prisforhøjelser på 6 8 %, som ABB (og de danske producenter) kort forinden havde vedtaget for deres eksportmarkeder, herunder Tyskland.

Ifølge ABB nærede Pan-Isovit senere betænkeligheder med hensyn til det foreslåede tekniske samarbejde, og da Pan-Isovit heller ikke ønskede at tilslutte sig EuHP (7), brød de bilaterale drøftelser om markedssamarbejde sammen i april 1991.

(40) De danske producenters samarbejde strakte sig også til Italien, selv om Tarco i marts 1991 meddelte: »ABB IC Møller og Løgstør opfører sig ikke helt ifølge aftalerne på det italienske marked« (ABB havde kun anvendt forhøjelsen på 6 % i andet halvår, medens Løgstør havde forhøjet sine listepriser, men samtidig givet rabatter, der holdt priserne nede på 1990-niveauet (bilag 33).

Med hensyn til tildelingen af projekter var en større kontrakt i Torino, som industrien betragtede som et »flagskib« for markedet, genstand for en aftale om »én for alle og alle for én« i oktober 1991, hvorved den producent, der fik tildelt kontrakten, skulle dele den med de øvrige i et bestemt aftalt forhold. (I det foreliggende tilfælde blev aftalen ikke anvendt, fordi en udenforstående virksomhed afgav det laveste bud: ABB's svar efter artikel 11, s. 53 55; bilag 32).

Pan-Isovit drøftede også en fordeling af Torino-projektet med de danske konkurrenter i juli 1991. Der er visse tegn på, at markedet allerede på dette tidspunkt var kendetegnet ved gensidighed: ABB siges at have meddelt de andre deltagere på et møde, at Løgstør havde opgivet Torino-projektet til fordel for IC Møller mod at få en anden international kompensation. (Supplerende dokumenter, nr. 1 4).

(41) I efteråret 1991 blev det institutionaliserede samarbejde mellem de danske producenter udvidet til det tyske marked på et mere formelt grundlag, og fra oktober tilsluttede de to tyske producenter Pan-Isovit og Henss/Isoplus sig dette hemmelige samarbejde (sidstnævnte var nu etableret i Tyskland). Fra dette tidspunkt blev der holdt regelmæssige møder mellem de seks største leverandører på det tyske marked i et forsøg på at forhøje det lave prisniveau (ABB's svar efter artikel 11, s. 31 og 51).

(42) De administrerende direktører (eller tilsvarende medarbejdere) holdt møder på (i hvert fald) følgende tidspunkter:

- 9. (eller 10.) oktober 1991

- 10. december 1991

- 19. februar 1992

- 6. marts 1992

- 1. april 1992

- 30. juni 1992

- 11. august 1992

- 11. november 1992

- 20. april 1993

- 30. juni 1993

- 18. (eller 19.) august 1993

- 8. (eller 9.) september 1993.

(43) Der havde været åbenlyse spændinger mellem de to nationale grupper: Henss/Isoplus hævder, at de danske producenter anvendte det overskud, som det veletablerede kartel indtjente på hjemmemarkedet, til finansiering af en »priskrig« med det formål at vinde markedsandele i Tyskland på bekostning af Henss/Isoplus.

På dette tidspunkt var producenternes hemmelige samarbejde uden for Danmark endnu ikke så udbygget som tre år senere. Deltagernes mål med at tilstræbe en generel ordning for markedet var forskellige. ABB var interesseret i en omfattende plan, der skulle sikre selskabet den strategiske kontrol med branchen, medens Tarcos aggressive prispolitik i Tyskland havde provokeret de tyske producenter til at søge kunder på det danske marked til Løgstørs og Starpipes utilfredshed. De tyske virksomheder var dog klart interesserede i at indgå en markedsdelingsaftale for at beskytte deres stilling over for de danske producenter.

ABB anså det for tåbeligt, at producenterne bekæmpede hinanden prismæssigt, når markedet var i kraftig ekspansion, og mente, at der var behov for en »aktion på højt plan« (bilag 35).

(44) ABB pressede på for at få en prisaftale i stand i Tyskland, der ville tjene to formål, nemlig at holde Tarcos aktiviteter i tømme og samtidig give ABB mulighed for at hæve priserne over for sine agenter. På et møde i Frankfurt den 9. eller 10. oktober 1991 med deltagelse af alle seks producenter blev der aftalt en forhøjelse af listepriserne på omkring 6 %. (De danske producenter havde først den foregående dag aftalt, at de administrerende direktører skulle drøfte situationen i Tyskland og på andre eksportmarkeder: ABB's svar efter artikel 11, s. 51).

Prisaftalen blev bekræftet på et senere møde i Hamburg den 10. december 1991 med følgende resultat:

- alle producenter skulle omgående hæve priserne med 6 %

- der skulle oprettes en »varm linje« mellem deltagerne

- der skulle afholdes yderligere møder en gang om måneden

- der skulle udarbejdes en minimumsprisliste inden den 13. januar 1992.

Ifølge ABB drøftede deltagerne også, om der skulle udveksles oplysninger om markedsandele. (bilag 36; ABB's svar efter artikel 11, s. 18 og 19).

(45) I løbet af det næste år blev der regelmæssigt holdt møder på topchefniveau »for at drøfte spørgsmål af fælles interesse« (som der stod i en af indbydelserne) (8).

Koordinatoren for det danske kartel fungerede også som mægler (»honest broker«) for den tyske gruppe og havde til opgave at indkalde til møder og gøre det lettere at nå til enighed for at hæve prisniveauet.

Det er muligt, at der blev holdt chefmøder på lavere plan om Tyskland, men det foreligger der ingen oplysninger om (betragtning 69 nedenfor).

Som tidligere aftalt udarbejdede en ansat hos ABB IC Møller en prisliste på grundlag af oplysninger fra Henss og ABB's »K3«-prisliste for 1992. (Løgstør beskriver ABB og Henss som »drivkraften« bag de tyske tiltag: svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 28). Den pågældende liste var tænkt som vejledning for fastsættelsen af de individuelle prisniveauer i forbindelse med planen om en generel prisforhøjelse. Den skulle udsendes senest den 10. april 1992.

(46) På dette stadium var der tilsyneladende ikke opnået endelig enighed om markedsandelene, og der blev ført indviklede forhandlinger om opdeling af det tyske marked mellem de to nationale grupper. Kommissionen fandt ved sine kontrolundersøgelser håndskrevne notater, der var udarbejdet af Tarco og Starpipe, over nogle af disse møder (bilag 37, 44 og 45).

Producenterne besluttede faktisk at udveksle detaljerede oplysninger om markedsandele (jf. betragtning 44), som det fremgår af Starpipes notat fra et af de tidligere møder (bilag 37). Ud for navnet på hver af de seks deltagere indeholder det, under overskriften »Tidligere«, afsætningen og en tilsvarende procentvis markedsandel og, under overskriften »Ny«, en række forskellige procentsatser. Det ser ud til at dreje sig om 1991, men det er umuligt at fastslå med sikkerhed, om de »nye« procentsatser er anført som mål eller blot som skøn over afsætningen. De tyske producenter siges at have ønsket en afsætning på 130 mio. DEM (Henss vurderede det samlede marked til 180 mio. DEM) og en prisstigning på 15 %.

På et senere møde, der blev holdt i Bruxelles i november 1992, blev der udarbejdet en oversigt over producenternes afsætning og markedsandele i Tyskland for det pågældende år, formodentlig som et skridt hen imod en kvoteaftale (bilag 44). De danske producenter Løgstør, Tarco og Starpipe krævede tilsammen 40 % af det tyske marked.

Løgstør udtaler (udtalelse I, s. 73), at der i 1991 og 1992 blev gjort forsøg på at gennemføre en dansk model i flere lande, herunder Tyskland, på trods af mistillid mellem producenterne.

Fordelingen af markedsandelene var baseret på de forskellige producenters faktiske markedsandele i de to foregående år samt hensynet til den markedsandel, som de enkelte virksomheder ville kunne opnå på egen hånd. (Løgstør tilføjer, at de tyske producenter ikke var tilfredse med den måde, hvorpå markedsandelene blev fordelt, og forsøget blev en fiasko).

I begyndelsen af 1993 søgte de største producenter at få en samlet ordning i stand for branchen, og ABB skitserede allerede (bilag 48) en »europæisk løsning«, der skulle omfatte Danmark, Sverige, Finland, Tyskland, Østrig, Nederlandene, Frankrig og Italien (der tilsammen blev omtalt som »old W. European D.H. market«), hvorved ABB ville få 42 % og Løgstør 25 % af markedet. Med en samlet markedsandel på 67 % ville de to producenter i praksis kontrollere hele markedet.

ABB mente, at selskabets situation kunne styrkes, hvis det overtog en aktiepost på op til 10 % i Løgstør og til gengæld herfor sikrede Løgstør en større kvote inden for kartellet. (Denne tanke blev dog aldrig ført ud i livet).

(47) På dette tidspunkt blev de to vigtigste markeder - Tyskland og Danmark - regelmæssigt drøftet i samme forum (ABB's svar efter artikel 11, s. 58 og 59).

ABB's taktik for at sikre enighed blev af Løgstør (svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 37) betegnet som en »stok- og gulerodspolitik« - idet ABB fremsatte forslag, men samtidig fremsatte trusler, hvis forslagene ikke blev accepteret.

Kommissionen erkender fuldt ud, at der i den pågældende periode, og til trods for aftalen om at hæve priserne pr. 1. januar 1992, generelt var tale om et lavt prisniveau i Tyskland, da de enkelte producenter ønskede en større markedsandel.

De tyske producenter havde forsøgt at få de fire danske leverandører til at sælge deres produkter i Tyskland til samme priser som på deres hjemmemarked. De danske producenter havde i begyndelsen af 1993 forsøgt at få Isoplus til at holde sig ude af Danmark, tilsyneladende mod at Tarco og Starpipe til gengæld undlod at trænge ind på det østrigske marked eller opgav det.

(48) ABB indtog fortsat den førende rolle, og dets politik gik ud på at styrke sin stilling som førende virksomhed på markedet via kartellet, kombineret med en strategisk alliance med mindst en af sine konkurrenter. Ud over at ABB krævede en aktiepost i Løgstør (og til gengæld tilbød en øget kvote inden for kartellet), forsøgte selskabet (uden held) via agenter at købe Isoplus ud og opfordrede det senere til at holde sig væk fra det danske marked (Isoplus' udtalelse af 10. oktober 1996, s. 23).

Midt i 1993 mistede Pan-Isovit og Isoplus tålmodigheden med forhandlingerne og besluttede at trænge ind på det danske marked for at opnå større »ligevægt«. De hævder, at dette angreb var bevis på, at der ikke fandtes noget kartel, men det er klart, at det var et forhandlingsmæssigt kneb for at få de danske producenter til at forhøje deres priser i Tyskland.

Henss/Isoplus-planen for Danmark gik således ud på kun at få individuelle forretninger efter aftale med ABB og Løgstør: det var tanken at udvise »en vis solidaritet« med ABB, men at afvente et initiativ fra Løgstør (Isoplus' referat af »Beiratsitzung«, betragtning 37).

(49) Uanset deres uoverensstemmelser, og hvor robust deres diplomati end var, arbejdede de seks producenter stadig på at få løst deres vanskeligheder og nå frem til en ordning.

Repræsentanter for de største producenter holdt møde igen den 20. april 1993 i Hamburg for at få udarbejdet en fælles prisliste og aftale en fælles prisforhøjelse for Tyskland (ABB's svar efter artikel 11, s. 32 og 33). Løgstør havde indkaldt til mødet i sin egenskab af formand for Foreningen af Danske Producenter af Fjernvarmerør.

ABB udtaler dog, at Løgstørs repræsentant tilsyneladende ikke var i stand til at deltage i mødet, hvilket Løgstør også har meddelt i sit svar på klagepunktsmeddelelsen (s. 35): ifølge de oplysninger, Løgstør tidligere havde givet Kommissionen efter artikel 11, havde dets salgsdirektør dog deltaget i et »europæisk møde« på dette tidspunkt.

Dagen før mødet havde Tarco sendt de øvrige danske producenter tabeller (bilag 49) over samtlige leverandørers (også de tyske producenters) afsætning og markedsandele på de enkelte nationale markeder for 1992; tallene stammede fra oplysninger, som salgsdirektørerne havde givet på et tidligere møde. Tarco indrømmede selv (svar på første begæring efter artikel 11, s. 8), at formålet var at bidrage til beregningen af det samlede europæiske marked (formodentlig for 1993); det kan ikke bestrides, at dette tiltag var forbundet med en markedsdelingsordning.

Den 30. juni 1993 blev der holdt møde i København, som sædvanlig med deltagelse af de administrerende direktører for ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Isoplus og Pan-Isovit, hvor man på ny drøftede markedsdelingsaftaler for Tyskland, herunder den foreslåede opdeling i forholdet 60:40. Ifølge ABB's notat et par dage senere (bilag 48) var denne opdeling næsten vedtaget (»almost agreed«), men den var ifølge Løgstør uacceptabel for de tyske producenter. De seks producenter aftalte, at der skulle foretages en uafhængig revision af afsætningen for 1992, der skulle danne grundlag for en kvoteaftale i Tyskland.

Fra forsøget på at udarbejde en fælles prisliste blev drøftelserne udvidet til et »mere struktureret forsøg på markedsdeling« fra juni 1993, fordi man erkendte, at forsøg på at hæve priserne, uden at der forelå en markedsdelings- eller kvoteaftale, altid ville slå fejl (ABB's svar efter artikel 11, s. 35).

I et forberedende notat til et møde i Zürich den 5. og 6. juli 1993 mellem ledende medarbejdere hos ABB og Løgstør forudså ABB med en vis sikkerhed, at man snart ville nå frem til en samlet europæisk løsning (bilag 48).

(50) Som led i bestræbelserne på at nå frem til en generel ordning lovede Løgstør Pan-Isovits moderselskab på et møde den 18. august 1993 (bilag 52), at selskabet sammen med ABB ville bringe Tarco »under kontrol« i Danmark og Tyskland. (Løgstør skulle principielt være interesseret i en prisaftale i Tyskland, hvis det fik den rette kvote).

Efter revisionen (gennemført af et schweizisk revisionsfirma), der fastslog tallene for de enkelte producenters indtægter for 1992 (bilag 53), holdt producenterne møde i Zürich den 18. eller 19. august 1993 og nåede til enighed om følgende:

- de markedsandele, de havde opnået i Tyskland for 1992, skulle opretholdes for 1994 med nogle få tilpasninger

- der skulle udarbejdes en ny fælles prisliste

- Pan-Isovit skulle udarbejde en sanktionsordning for afvigelse fra de aftalte kvoter (ABB's svar efter artikel 11, s. 34 og 35).

(51) Der blev fastsat følgende mål (»targets«) for det tyske marked for 1994:

>TABELPOSITION>

Løsningen gik ud på at tildele de tre danske producenter en kvote på 33 % som tidligere foreslået af kartellets koordinator.

Tarco siges at have fremsat »forbehold«, fordi selskabet ønskede sin kvote forhøjet med yderligere 1 %.

Den 8. eller 9. september 1993 blev der holdt møder om kvoteordningen igen i København og Frankfurt, hvor man blandt andet drøftede en bødeordning, der skulle anvendes over for virksomheder, som overskred kvoten.

Det ser ud til, at man generelt nåede til enighed. Tarcos andel blev forhøjet til 17,7 % (bilag 7 til Løgstørs svar på klagepunktsmeddelelsen), og der blev udarbejdet en bødeordning, hvilket ABB ifølge Løgstør havde taget initiativ til, stærkt støttet af Henss.

I forbindelse med planen, der skulle træde i kraft den 15. september 1993, skulle de enkelte producenter aflægge beretning hver måned, og deres indtægter skulle revideres hvert kvartal af det schweiziske revisionsfirma, der havde foretaget den tidligere revision. Bøderne for overskridelse af kvoten skulle indbetales på en schweizisk bankkonto, der tilhørte en ny brancheorganisation, der angiveligt skulle oprettes med det formål at fremme fjernvarmevirksomhed.

Den fælles prisliste skulle anvendes som mål for en gradvis forhøjelse af det generelle prisniveau på ca. 25 % over seks måneder.

(52) Det var planen, at aftalen skulle nedfældes skriftligt og undertegnes, men dette endelige skridt blev tilsyneladende aldrig taget. Løgstør hævder, at det nægtede at undertegne aftalen, fordi det aldrig ønskede at indgå nogen aftale for Tyskland, men på denne baggrund er det uforklarligt, hvorfor Løgstør villigt deltog i det schweiziske revisionsfirmas revision, ligesom det er i strid med Pan-Isovits udtalelse om, at Løgstør var interesseret i en kvoteordning (bilag 52).

De andre producenter var ikke indstillet på at gå videre på grundlag af aftaler, der ikke var nedfældet skriftligt.

Løgstør hævder, at det på et møde i Danmark den 29. september 1993 blev presset af ABB til at undertegne kompensationsordningen, idet ABB, Henss/Isoplus og Pan-Isovit gjorde dette til en forudsætning for samarbejde i Tyskland.

Dets afslag på at undertegne ordningen (siger Løgstør) fremkaldte en stærk, negativ og personlig reaktion fra ABB's side. På et møde på højt niveau i København - som ifølge Løgstør fandt sted den 2. december - skulle den daværende leder af ABB's transportsegment (hvis aktive indsats for at fremme kartellet er dokumenteret i vid udstrækning) have kritiseret ledende medarbejdere hos Løgstør i stærke vendinger for deres manglende samarbejde (Løgstørs svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 39). ABB har ikke bestridt Løgstørs malende beskrivelse af denne episode.

Selv om markedet fortsat ekspanderede mængdemæssigt, især i Tyskland, udtaler producenterne, at der udbrød »priskrig« igen: prisniveauet på de største markeder faldt faktisk med 20 % på et par måneder. ABB fremfører, at der skete et »sammenbrud i tilliden«, og at dette i praksis gjorde en ende på forsøgene på at nå frem til en generel ordning for det tyske marked. Producenterne fortsatte dog med at holde møder, selv om de multilaterale møder i et stykke tid blev erstattet af bilaterale og trilaterale kontakter. Det er mest sandsynligt, at disse kontakter omfattede bestræbelser fra ABB's side på at få gennemført en ny ordning, så der på ny kunne skabes ro på markedet (jf. Isoplus's svar efter artikel 11, s. 25).

Allerede den 21. december 1993 arrangerede Løgstørs direktør et møde med ABB og kartellets koordinator, der skulle holdes den 28. januar 1994 (bilag XI); Løgstørs fortegnelse over kontakter med konkurrenterne, som det fremlagde i forbindelse med sit svar efter artikel 11, viser, at dette møde fandt sted på det planlagte tidspunkt.

Der blev holdt bilaterale møder igen mellem ABB og Løgstør (den 23. februar og den 11. marts 1994), mellem Løgstør og Tarco (8. januar og 19. marts 1994) og mellem Tarco og Pan-Isovit (22. februar 1994). Ifølge ABB blev der også holdt en række bilaterale møder mellem ABB's ledende medarbejdere og repræsentanter for Pan-Isovit, Tarco og Henss (ABB's svar efter artikel 11, s. 44). Bortset fra Løgstørs påstand om, at Tarco (uden held) havde krævet kompensation fra Løgstør på 16 mio. DKK (dets underskud i 1993) som en forudsætning for »fredsforhandlinger« (svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 25), foreligger der dog ingen nærmere oplysninger derom.

4. Det europæiske kartel fra 1994

a) Indledende kontakter

(53) Plenarmøderne mellem de seks producenter med deltagelse af de administrerende direktører og salgsdirektørerne startede igen den 7. marts, 15. april og 3. maj 1994.

ABB forklarer, at »priskrigen« sidst i 1993 - først i 1994 medførte så store tab for næsten alle fjernvarmeleverandørerne, at de mindste producenter iblandt dem blev tvunget til at presse på for en samordnet indsats for at genoprette prisniveauet til status quo ante bellum (ABB's svar efter artikel 11, s. 62).

Løgstørs forklaring er, at producenterne havde »brugt hele 1993 til at søge at blive i stand til at klare en ny situation, som den, der tidligere gjorde sig gældende i Danmark . . . Der blev indgået flere aftaler, men de blev aldrig gennemført i praksis, fordi det var et grundprincip, at de, der ikke udtalte sig, var uenige«. I 1994 opstod der dog med udskiftningen af de administrerende direktører hos mange af producenterne et nyt klima: »ABB lagde et stort arbejde i dette projekt, og alle de danske producenter bakkede op om forsøget«. (Løgstørs svar efter artikel 11, udtalelse I, s. 74: se også bilag 55).

(54) Møderne i marts og april omfattede drøftelser om prisstigninger, men ser ikke ud til at have ført til noget resultat. (Et brev fra Løgstør til Ke-Kelit af 17. marts 1994 henviser til møder med kolleger om drøftelse af prissituationen, men var ikke optimistisk med hensyn til en løsning før senere på året: bilag 55). Efter mødet den 3. maj 1994 på handelsmessen i Hannover med deltagelse af ABB, Henss, Pan-Isovit og Løgstør blev der dog udarbejdet en prisliste, der skulle danne grundlag for alle leverancer til det tyske marked (bilag 56; ABB's svar efter artikel 11, s. 42 og 43).

Det ser ud til, at den fælles prisliste omgående blev taget i brug til koordinering af pristilbuddene på de enkelte projekter, selv om anvendelsen af den var problematisk. En indkaldelse af 10. juni 1994 til et direktørmøde den 18. august 1994 henviste til »listen af 9. maj«, som på visse punkter var ufuldstændig, hvilket havde ført til »konfrontationer og fortolkningsforskelle«, da tilbuddene blev sammenlignet. Kartellets koordinator vedlagde derfor indkaldelsen en ændret og udvidet prisliste (bilag 56).

(55) Selv om Henss og Isoplus i deres svar efter artikel 11 i forordning nr. 17, oprindelig nægtede ethvert kendskab til en sådan prisliste, hævdede Henss senere, at listen blev uddelt af andre producenter som led i deres forsøg på at tvinge Isoplus ud af Danmark, men det blev ikke forklaret nærmere, hvorledes den skulle kunne medføre noget sådant.

Tarco siger, at det i virkeligheden var Henss selv, der udarbejdede prislisten, muligvis i samarbejde med ABB's rådgiver, der fungerede som koordinator for det danske kartel (svar efter artikel 11, s. 8 og 9).

Løgstør angiver også Henss og kartellets koordinator som ophavsmænd til prislisten (svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 41 og 42). Dets forklaring på, hvor listen stammer fra, underbygges af andre dokumenter, hvoraf det mest slående er fax af 28. juni 1994 fra ABB's koncerndirektør, der var leder af ABB's transportsegment i Zürich (jf. betragtning 10, 24 og 52), til den nyudnævnte direktør for ABB IC Møller i Danmark, hvor han tilsluttede sig sidstnævntes instrukser til kartellets koordinator og bekræftede, at han (koncerndirektøren) havde henvendt sig både til koordinatoren og Henss »for at fastslå, at Deres instrukser skal følges. [Koordinatoren] udtalte, at han nu klart havde forstået meddelelsen og indkalder til et møde i Tyskland i august« (bilag X9).

(56) Den nye direktør for ABB IC Møller (der henhørte direkte under ovennævnte koncerndirektør) betragtede det som sin vigtigste opgave at bringe orden på markedet for fjernvarme i Vesteuropa (KWH's udtalelse af 29. november 1996, s. 6).

Mødet den 18. august 1994 om det tyske marked (jf. ABB's svar efter artikel 11, s. 43 og 44) blev holdt i København med deltagelse af ledende medarbejdere i de seks største virksomheder plus (for første gang) en repræsentant for Brugg. Brugg var ikke blevet officielt indbudt af koordinatoren, men deltog på opfordring fra Henss. (Brugg udtaler, at man havde ladet det forstå, at det kunne blive udsat for repressalier med hensyn til sine største kunder, hvis ikke det indrettede sig efter kartellet).

På mødet behandlede man forslag om prisforhøjelser i Tyskland, og det blev tilsyneladende vedtaget at udarbejde en ny fælles prisliste og at begrænse rabatterne til et aftalt niveau (15 % eller 30 %).

På dette tidspunkt var KWH medlem af EuHP, men deltog ikke i kartellet og var ikke til stede. Under alle omstændigheder udøvede det næsten ingen aktiviteter i Tyskland. På et teknisk møde i EuHP et par dage senere (den 23. august) blev KWH's repræsentant opmærksom på, at der forelå en form for forståelse mellem deltagerne og noterede følgende i sin kalenderbog (på finsk): »Drengene mødtes, og det ser ud til, at markedet er aftalt?« (KWH's udtalelse, s. 7; KWH's schedule B.2.b; bilag 185).

Løgstør forsøger at bagatellisere sin rolle og siger, at det »holdt en lav profil« på møderne om Tyskland, da selskabet ikke havde nogen større interesser på dette marked. Det udtaler, at det udelukkende skyldtes priskrigens negative virkninger, at det var nødt til at kontakte kartellets koordinator sidst i juni og bede om fred. Selskabet hævdede endog i sit svar på klagepunktsmeddelelsen (s. 42), at det ikke havde deltaget i mødet den 18. august, men denne påstand stemmer ikke overens med de oplysninger, Løgstør selv har givet efter artikel 11, og hvoraf det fremgår, at Løgstørs salgsdirektør deltog i det pågældende møde den 18. august. (Løgstør havde i virkeligheden allerede deltaget aktivt i de oprindelige kontakter i marts april og indrømmede, at det havde deltaget i mødet i Hannover den 3. maj og havde modtaget den prisliste, der herefter var blevet udarbejdet og omdelt af Henss og kartellets koordinator).

b) Opdeling af det europæiske marked: kvoteaftale

(57) Efter deres initiativer på det vigtige tyske marked var de administrerende direktører for ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Pan-Isovit og Henss/Isoplus ikke længe om at nå frem til en generel aftale om opdeling af det europæiske marked i efteråret 1994. (KWH, der hovedsagelig opererer i Skandinavien og Østeuropa, fik tilsyneladende sine ønsker opfyldt noget senere).

Denne markedsdelingsaftale omfattede ikke blot EF, men også Schweiz, de skandinaviske lande, der ikke var medlemmer af EF, de baltiske republikker og flere østeuropæiske lande.

Der blev aftalt kvoter (i %) for hver producent på hele markedet. Man beregnede værdien af hele markedet (i DKK), og de procentvise europæiske kvoter for hver producent blev omregnet til en pengemæssig værdi. De enkelte nationale markeder blev derpå opdelt i overensstemmelse hermed, således at producenterne fik forskellige kvoter på hvert marked.

(58) Hovedformålet med denne ordning var at forhøje prisniveauet. Alle erkendte, at dette mål kun kunne nås ved en kvoteaftale. Tarco fremfører, at aftalens formål »var at forhøje priserne med ca. 30 35 % i en toårig periode. Man forventede gradvise forhøjelser hvert kvartal . . . Det var ikke meningen, at alle virksomheder skulle forhøje deres priser med samme procentsats samtidig. Den sædvanlige praksis var en 6 8 % stigning pr. kvartal afhængigt af den enkelte virksomheds prisliste«. (Tarcos svar på anden begæring om oplysninger efter artikel 11, s. 18).

Pan-Isovits notater med detaljer om ordningen (bilag 60) bekræfter, at det var planen at forhøje priserne med mindst 25 % i 1995.

Referatet af et møde i ABB's BA Management Group den 30. september 1994 omtaler ABB's og konkurrenternes ønske om at hæve priserne og fortsætter således: »Relative price increases of 10 % and another 10 % to cover the increase of material prices can be expected« (der kan forventes relative prisforhøjelser på 10 % og yderligere 10 % til dækning af stigningen i materialepriserne (bilag 61).

(59) Det fremgår af de forskellige producenters version af begivenhederne (f.eks. ABB's svar efter artikel 11, s. 62 65; Løgstørs svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 43 45; Tarcos svar på første begæring efter artikel 11, s. 5; Tarcos brev af 10. juli 1996; Pan-Isovits svar efter artikel 11, s. 54 og 55), at det første møde mellem de fire danske producenter blev holdt i Billund den 16. september 1994, hvor ABB redegjorde for sit forslag til en ny europæisk ordning.

Herefter blev der holdt »strategiske« plenarmøder mellem alle seks producenter den 30. september, den 12. oktober og den 16. november 1994, hvor de samlede kvoter for det europæiske marked blev drøftet og fastsat principielt.

På det første møde den 30. september, hvor man drøftede ABB's forslag, blev det besluttet, at ABB skulle besøge alle deltagerne og også forsøge formelt at få KWH og Brugg med i den europæiske kvoteordning.

Det var på dette møde, at der blev indgået en principiel aftale om, at der skulle oprettes en samlet kvoteordning for Skandinavien, det øvrige Vesteuropa og Østeuropa, og de nøjagtige tal for hvert enkelt nationalt marked skulle vedtages og forelægges medarbejdere på et lavere niveau til gennemførelse (ABB's svar efter artikel 11, s. 62 og 63).

Ifølge ABB blev de samlede tal for de europæiske kvoter aftalt på det (tredje) strategiske møde den 16. november (ABB's svar efter artikel 11, s. 64).

(60) Ifølge tabeller, som man fandt hos Pan-Isovit (bilag V til artikel 11-begæringen til Pan-Isovit; bilag 60) blev der på dette tidspunkt aftalt følgende kvoter (»Earlier decisions«):

>TABELPOSITION>

Ifølge Pan-Isovits notat (bilag 60), der indeholder udførlige oplysninger om kartelaftalen, trådte ordningen i kraft pr. 1. oktober 1994.

(61) KWH og Brugg deltog ikke i mødet den 16. november, men da ABB så optimistisk på mulighederne for, at de kunne indpasses i ordningen, gav kartellet ABB mandat til at udarbejde en endelig aftale med disse to producenter og aflægge beretning i begyndelsen af 1995 (Løgstørs svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 45).

Brugg - der havde deltaget i mødet i København den 18. august og begyndte at deltage i de lokale møder for Tyskland i december 1994 - udtaler, at det i december fik meddelelse om, at der forelå en kvoteaftale for Tyskland, men at Brugg endnu ikke havde fået tildelt nogen kvote. Kort tid efter (siger Brugg) gav ABB meddelelse om, at direktørklubben nu havde givet Brugg en kvote (svarende til 4 % i Tyskland) (svar efter artikel 11, s. 6). Løgstør (udtalelse I, s. 74, og svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 45) tillægger Brugg en noget mere aktiv rolle: det udtaler, at Brugg havde krævet en andel på 2 % af det samlede marked og 4 % af det tyske marked. Brugg ønskede også, at bøjelige rør blev udelukket fra aftalen samt en garanti for, at der ikke kom nye konkurrenter i Schweiz. Dets betingelser blev tilsyneladende accepteret; i hvert fald var det kun de projekter, hvor Brugg konkurrerede med de andre rørproducenter, der blev medregnet i dets kvote.

(62) KWH kom ifølge sine egne oplysninger under vedvarende pres fra de andre producenter for enten helt at forlade markedet eller at indgå en ordning med kartellet. Dette kan være sandt, men der foreligger også betydelige oplysninger, der tyder på, at KWH ønskede en større andel af markedet, end de øvrige var indstillet på at give det. KWH var også parat til helt at forlade fjernvarmemarkedet, hvis det fik en femårig garanti for, at de øvrige ville købe rør hos det, og der blev ført indgående drøftelser om dette forslag.

KWH blev trukket ind i det hemmelige samarbejde tidligere, end det indrømmer. Allerede sidst i 1994 havde det holdt møde med ABB's finske datterselskab om forventningerne for markedet (ABB's supplerende svar efter artikel 11, s. 26).

Den administrerende direktør for KWH Pipe Oy (der også var chef for KWH Tech) deltog i et møde med ABB den 19. januar 1995 i København, hvor der efter selskabets egne oplysninger blev drøftet »markedstendenser«. (KWH's svar efter artikel 11, s. 9).

KWH deltog første gang i den danske kontaktgruppe (jf. betragtning 77) den 4. april 1995 (ABB's supplerende svar, s. 7).

De dokumenter, der blev fundet hos Pan-Isovit (bilag 60), tyder på, at KWH allerede på dette tidspunkt havde udtrykt ønske om at få tildelt en kvote i henhold til kvoteordningen. KWH indrømmer også, at det deltog i en »arbejdsmiddag« med ABB IC Møllers administrerende direktør den 14. marts 1995 for at drøfte markedsandele (KWH's udtalelse, s. 8; KWH's schedule B.2.a.).

Ifølge det detaljerede notat, der var udarbejdet af Pan-Isovits administrerende direktør om et møde i direktørklubben i marts eller april 1995 (bilag 60), var reaktionen på KWH's krav om kvoter på forskellige markeder: »Can't do!« (kan ikke lade sig gøre!).

(63) Sidst i april 1995 besluttede KWH at tilslutte sig direktørklubben (KWH's udtalelse, s. 10). Som følge heraf kunne ABB udarbejde en endelig tabel over markedsandelene for hvert nationalt marked, herunder de baltiske og de østeuropæiske lande. Det første møde, hvori KWH deltog, var mødet den 5. maj. Enten på selve mødet eller lige før blev selskabets kvote i kartellet fordoblet fra de foreslåede 76 mio. DKK til 144 mio. DKK (3,8 %).

Kommissionen har både fra Tarco (bilag 62) og KWH (bilag 186) modtaget tabellen over kvoterne for hvert land, i procent og pengemæssig værdi, baseret på et marked, der anslås til i alt 3 794 mio. DKK (= 513 mio. ECU).

Den blev godkendt på direktørmødet i Budapest den 5. maj 1995.

(64) Kvoteordningen byggede på det princip, at markedsandele for fremtiden kun kunne »købes«. Løgstør forklarer (udtalelse II, s. 90), at ABB insisterede på »deadlock« på markedet, dvs. at markedsandelene blev fastfrosset. Hvis en producent ønskede at forhøje sin samlede markedsandel, kunne dette kun ske via overtagelse af en konkurrent. Dette bekræftes af et notat fra Pan-Isovit: »Market shares can only be bought - not taken« (markedsandele kan kun købes - ikke tages) (bilag 60).

De producenter, hvis markedsandele blev betragtet som for lave i bestemte lande, blev opfordret til eller fik pålagt at trække sig ud af disse markeder, fordi deres marginale tilstedeværelse havde en tendens til at presse priserne ned. (Bilag 63 og 64; Løgstørs udtalelse II, s. 90; Starpipes svar efter artikel 11, under K(g); Pan-Isovits svar efter artikel II, s. 28 32). Til gengæld ville de modtage kompensation i form af en tilsvarende forhøjelse af deres kvote på andre markeder, hvor de i forvejen opererede.

I praksis blev disse byttehandeler indgået på bilateralt grundlag. Pan-Isovit forlod Nederlandene og fik i stedet kompensation i Italien, og for Isoplus var det omvendt.

(65) For at håndhæve kvoteordningen blev der udarbejdet en kompensationsordning. Ifølge ABB (ABB's svar efter artikel 11, s. 63) havde Henss, da aftalerne blev drøftet i 1994, slået stærkt til lyd for, at misligholdelse af kvoteordningen blev straffet med bøder, men der kunne ikke opnås enighed derom.

De detaljerede notater, som Pan-Isovit udarbejdede om et møde i direktørklubben i marts eller april 1995 (bilag 60), fastlægger grundlaget for en kompensationsordning, der straffer »snyderi« med de enkelte projekter, dvs. hvis man overtager kontrakten fra den virksomhed, der er udpeget som favorit, ved at tilbyde en lavere pris end den aftalte:

»- min price level - not to go under in any case/any market (except when decided, e.g. Powerpipe)

- penalty if lower price in any one object/customer

- obj/customer substracted from market share that year (if 11 mio project is taken for 8, penalty is 4).«

Ifølge Tarco blev kompensationsordningen dog ikke anvendt i praksis på dette niveau, dvs. i forbindelse med individuelle projekter: producenterne havde nemlig planlagt en generel udligning for afvigelser fra kvoterne. Det var et grundprincip, at man ved årets udgang sammenholdt hver producents resultater med den tildelte kvote, og at afvigelser blev reguleret enten ved tildelingen af kvoterne for det efterfølgende år eller ved betaling af kompensation.

c) Den europæiske kartelstruktur

i) Direktørklubben

(66) Det fælleseuropæiske kartel omfattede en todelt struktur efter den danske model.

Det overordnede organ, der bestod af de deltagende producenters administrerende direktører, blev betegnet direktørklubben.

Direktørklubben havde følgende deltagere:

- ABB

- Løgstør

- Starpipe

- Tarco

- Henss/Isoplus

- Pan-Isovit

- KWH (fra 5. maj 1995).

(67) Efter at direktørklubben (nu også kaldet »Elephant Group«) havde aftalt kvoterne på markedet som helhed, holdt den møde for at fastsætte de enkelte virksomheders markedsandele på de forskellige nationale markeder, bl. a. Tyskland, Danmark, Østrig, Nederlandene, Finland, Sverige og Italien. Det var på netop dette tidspunkt (november december 1994), at Powerpipe havde bragt spørgsmålet på bane over for ABB's koncernledelse og var blevet advaret mod at fremsætte urimelige påstande (bilag 8 16).

Direktørklubben holdt fortsat møder med ca. en måneds mellemrum forskellige steder både i og uden for EU. KWH tilsluttede sig klubben og deltog i møderne fra 5. maj 1995).

Direktørklubben var også forum for aftaler om generelle prisstigninger.

Hos Pan-Isovit blev der fundet deltaljerede samtidige notater fra flere af direktørernes møder (bilag 60, 65 og 66).

ii) Kontaktgrupper

(68) På de enkelte nationale markeder blev der oprettet »marketing«- eller »kontakt«-grupper, som bestod af de lokale salgsdirektører, og som skulle administrere kartelaftalerne under direktørklubbens overordnede tilsyn. De nationale kontaktgrupper traf ikke afgørelse om kvoterne: disse blev fastsat for hvert enkelt land på højere plan. De havde til opgave at fordele de enkelte projekter og koordinere den hemmelige udbudsprocedure.

»Fastkunde«-princippet, der havde dannet grundlag for det danske kartel, blev anvendt på ny. Ved de fleste projekter blev den traditionelle leverandør udpeget som »favorit«, og de øvrige producenter skulle enten afholde sig fra at afgive tilbud eller skulle afgive et højere »beskyttende« tilbud, således at man sikrede, at det var favoritten, der fik kontrakten. I forbindelse med større projekter, hvor der kunne være flere leverandører, skulle de producenter, der normalt leverede til kunden, afgive tilbud og dele kontrakten mellem sig.

I forbindelse med nye udbud om store projekter, hvor der ikke fandtes noget fast kundeforhold, blev kontrakten tildelt den ene eller den anden producent i overensstemmelse med den resterende del af den årlige kvote, der var aftalt for den pågældende producent. Ethvert projekt, der oversteg et bestemt beløb, skulle registreres hos den »koordinator«, som kartellet havde udpeget for det pågældende marked. I Tyskland var denne grænse 50 000 DEM.

Der blev oprettet kontaktgrupper for (i hvert fald) Tyskland, Danmark, Østrig, Italien, Sverige, Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Finland samt for en række lande uden for EF (bilag 67). Medlemmerne var fortrinsvis de lokale salgsdirektører, men undertiden deltog ledende medarbejdere på højere plan. I det følgende afsnit redegøres der mere indgående for, hvorledes kontaktgrupperne fungerede i de enkelte medlemsstater.

d) Gennemførelse på de nationale markeder

i) Tyskland

(69) Kontaktgruppen for Tyskland, hvor markedet i 1995 oprindelig blev anslået til næsten 180 mio. ECU (senere revideret til 160 mio. ECU), holdt møde hver uge eller hver fjortende dag. Dens første møde i henhold til de nye aftaler blev holdt den 7. oktober 1994, efter at de seks største producenter (og Brugg) havde holdt møde i København den 18. august for at aftale, hvorledes man kunne hæve prisniveauet i Tyskland.

De sædvanlige deltagere var:

- ABB (Isolrohr)

- Løgstør

- Tarco

- Starpipe

- Henss/Isoplus

- Pan-Isovit

- Brugg (fra 7. december 1994).

(ABB's svar efter artikel 11, s. 67; Tarcos udtalelse, s. 7; bilag 2 til Bruggs svar efter artikel 11; bilag 7 til Henss' supplerende udtalelse).

De tyske producenters direktører havde dog allerede fra maj 1994, og formodentlig langt tidligere, holdt møder for at gennemgå de enkelte projekter i Tyskland. ABB udtaler (supplerende svar efter artikel 11, s. 10), at den tyske marketinggruppe, i modsætning til de øvrige kontaktgrupper, ikke var en ny gruppe, som direktørklubben havde nedsat, men i virkeligheden var en genetablering af en gruppe, der havde eksisteret tidligere og havde holdt møde regelmæssigt over en længere periode. Denne gruppe havde tidligere været organiseret af den samme pensionerede direktør, som var blevet ansat som kartellets »koordinator«, og han havde tilrettelagt regelmæssige møder mellem de administrerende direktører i 1991 1993 (betragtning 33, 42 og 45).

(70) Virksomhederne havde oprindelig følgende kvoter på det tyske marked (bilag 62, 68 og 69):

>TABELPOSITION>

Brugg, der oprindeligt faldt ind under »andre« (»Sonstige«) fik senere en andel på 4 % i Tyskland eller 2 % af det samlede marked. (Løgstørs svar efter artikel 11, udtalelse I, s. 74; Bruggs svar efter artikel 11, s. 6).

(71) Så snart den genetablerede tyske kontaktgruppe var blevet fuldt funktionsdygtig, var det dens hovedopgave at fordele de enkelte projekter i overensstemmelse med »fastkunde«-princippet og de årlige kvoter, samt at koordinere og føre tilsyn med udbudsproceduren for hvert projekt for at sikre, at aftalen blev overholdt. Alle projekter, der lå over grænsen på 50 000 DEM, var genstand for den særlige procedure for projektfordeling og tilbudsmanipulation.

Den nye »koordinator« for det tyske marked var den administrerende direktør for ABB Isolrohr GmbH (den pensionerede danske direktør, der tidligere havde haft denne funktion, spillede ikke længere nogen aktiv rolle i kartellet på dette tidspunkt). Oprindeligt skulle de forskellige leverandører hver måned give ham udførlige oplysninger om deres omsætningstal og ordrer samt deres tilbud i forbindelse med individuelle projekter, herunder de projekter, hvor udbudsproceduren ikke var afsluttet. Virksomhederne skulle også give meddelelse om alle de projekter, de havde kendskab til, på kontaktgruppens møder. Oplysningerne blev ført på en database på en bærbar computer, og ABB Isolrohr udarbejdede en ajourført liste over projekter til hvert møde. Inden januar 1995 blev der allerede holdt møder praktisk talt hver uge. Deltagerne skulle hver onsdag meddele ABB Isolrohr, hvilke projekter de havde budt på, og hvilket beløb tilbuddet androg. Den liste, som ABB førte, omfattede projekternes værdi, »favoritten« (dvs. den leverandør, som kartellet havde udpeget) og den virksomhed, der i praksis fik tildelt kontrakten.

(72) Gennem denne komplekse ordning kunne den tyske kontaktgruppe årligt føre tilsyn med 1 400 1 500 projekter, der lå over grænsen på 50 000 DEM. Eksempler på projektlisterne blev fundet under kontrolundersøgelserne efter artikel 14, stk. 3, hos både Henss i Berlin og Tarco, og sidstnævnte har sendt Kommissionen yderligere eksempler (bilag 68, 71, 72 og 73).

Andre lister (med overskrifterne »Favorit + Angebotsumme« og »Auftrag + Angebotsumme«), der blev anvendt til kontrolformål, blev ført både for det tyske marked som helhed og for de enkelte delstater (bilag 74, 75 og 76).

Henss sendte den 10. oktober 1996 Kommissionen tilsvarende tabeller og lister vedrørende fordelingen af projekter i Tyskland (bilag 77, 78 og 79).

(73) Som grundlag for deres prisberegninger anvendte medlemmerne af den tyske kontaktgruppe en såkaldt »Europa-Preis Liste« (også benævnt »EU-liste« eller »Euro-prisliste«), der skulle være en fælles prisliste for alle leverancer. Producenterne udtaler, at den på trods af betegnelsen kun skulle bruges på det tyske marked.

Euro-prislisten var i virkeligheden den liste af 9. maj 1994, der blev omtalt i indkaldelsen til mødet i København (bilag 56), men formodentlig suppleret og ajourført. Ifølge de fleste virksomheder blev den udarbejdet af ABB og Henss. Euro-prislisten indeholdt i sin oprindelige udformning priser, der lå ca. 30 % over de gældende prisniveauer på daværende tidspunkt, idet det var tanken, at den skulle give en målpris eller et referencepunkt med den gradvise nedsættelse af rabatterne.

Der var mange henvisninger til denne liste i de dokumenter, Kommissionen fandt hos de forskellige virksomheder under kontrolundersøgelserne, men det var først i april 1996, at Kommissionen fik et eksemplar fra Tarco (bilag 80 og 81).

Selv om ABB, Tarco, Starpipe og Brugg alle i deres svar efter artikel 11 i begyndelsen af 1996 beskrev i detaljer, hvorledes listen blev anvendt, nægtede Henss/Isoplus-selskaberne i første omgang ethvert kendskab til en sådan liste og selv til den tyske kontaktgruppe (Henss' svar efter artikel 11, s. 14 og 15). Isoplus indrømmede til sidst, at Euro-prislisten eksisterede (udtalelse af 10. oktober 1996, s. 26) og fremsendte endog en kopi af den.

(74) Kort efter at den tyske kontaktgruppe indledte sine møder, blev det vedtaget (4. november 1994), at ordrer, der var indgået før den 15. oktober, kunne udføres i overensstemmelse med Euro-prislisten - 30 %, medens ordrer indgået efter den 15. oktober skulle følge prislisten - 15 %, og at der slet ikke kunne ydes rabat efter den 1. januar 1995. (ABB's svar efter artikel 11, s. 67 og 68; bilag 82, der blev fundet hos Pan-Isovit). Brugg, der udtaler, at det modtog Euro-prislisten sidst i 1994, da det begyndte at deltage i kontaktgruppens møder, erindrer om, at producenter, der ikke havde fået tildelt en bestemt kontrakt, kunne afgive tilbud til listeprisen - 5 %, medens »favoritten« kunne gå ned til listeprisen - 10 %. På mødet den 10. januar 1995 blev det ifølge ABB vedtaget, at alle ordrer under Euro-prislisten skulle opskrives til listeprisen (jf. også Starpipes mødereferat, bilag 70).

Der blev dog stadig fremsat klager over mangel på disciplin og lave priser, og den 20. marts 1995 besluttede direktørerne, at Euro-prislisten skulle anvendes uden undtagelse på det tyske marked fra kl. 10.00 den følgende dag (Starpipes svar efter artikel 11, under J, K, L; bilag 83 og 84).

(75) Under kontaktgruppens regelmæssige møder blev der ført tilsyn med de enkelte projekter, ligesom det blev undersøgt, hvorledes udbudsproceduren skred frem, og hvilke tilbud de enkelte producenter havde afgivet, således at det kunne sikres, at producenterne efterkom aftalen.

Håndskrevne notater, der vedrører denne kontrolordning, blev fundet hos Henss i Rosenheim. For hvert af en række uafsluttede projekter sammenlignes »listeprisen« (formodentlig minus den pågældende rabat) med de tilbud, som de enkelte producenter havde givet meddelelse om i overensstemmelse med den under betragtning 71 omtalte indberetningsprocedure. Det var indlysende, at producenterne skulle afgive en forklaring, hvis der var mistanke om en afvigelse fra aftalen (bilag 85).

Der er mange beviser på, at der i de tilfælde, hvor en konkurrent i strid med kartelreglerne fremsatte et tilbud, der var lavere end »favorittens«, blev lagt pres på denne virksomhed for at få den til at trække sit tilbud tilbage. Især Henss var ivrig efter at håndhæve aftalerne. I forbindelse med to projekter (Stassfurt, Zeitz) måtte Starpipe således love Henss skriftligt, at det ikke ville afgive et tilbud, der lå under en bestemt pris (bilag 86 og 87); i forbindelse med Erfurt-Tiergarten måtte Løgstør (på Henss' befaling) trække sit tilbud tilbage og give en undskyldning (bilag 92 og 93); i tilfælde, hvor Tarco efter Henss' opfattelse havde underbudt »Euro-prisen« og var blevet lovet et projekt (Staubing), som Henss havde gjort krav på, reagerede den administrerende direktør for Henss Rosenheim ukontrolleret og krævede, at tilbuddet blev trukket tilbage (bilag 88 og 89). I andre tilfælde trak Tarco sig faktisk ud af en række projekter efter pres fra Henss (Tarcos første svar efter artikel 11, s. 4; bilag 91). Tarco var en af de største overtrædere og hævder, at det konstant forvanskede sine faktiske tilbudspriser. Men (siger Tarco) Henss var altid gennem sine »omfattende forbindelser« i stand til at opdage, hvilke priser og ordrer der reelt var tale om, og beskyldte gentagne gange i telefonsamtaler og på møder i direktørklubben Tarco for at snyde. Henss og ABB førte særlige lister over projekter, hvor de påstod, at Tarco havde snydt (bilag 90).

(76) Kontaktgruppens møder for Tyskland og andre kartelmøder fortsatte længe efter, at Kommissionen havde gennemført sine kontrolundersøgelser sidst i juni 1995.

Efter Kommissionens kontrolundersøgelser fandt man det klogt at holde møderne uden for Den Europæiske Union, og de blev flyttet til Zürich. (Ifølge Løgstør var det hovedsagelig ABB, der pressede på for en fortsættelse af mødevirksomheden).

Møderne i Zürich fortsatte med de samme deltagere som før indtil den 25 . marts 1996, dvs. nogle dage efter, at virksomhederne havde modtaget Kommissionens begæringer om oplysninger efter artikel 11.

Løgstør udtaler (svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 51), at ABB i januar havde foreslået, at der blev oprettet et fast sekretariat i Zürich for det tyske kartel, og at ABB's tyske organisation så sent som maj/juni 1996 stadig kontaktede Løgstørs lokale datterselskab.

ii) Danmark

(77) Den nye danske kontaktgruppe blev oprettet i oktober 1994. Den holdt møde ca. en gang om måneden, normalt på hoteller i Jylland.

Gruppen havde følgende medlemmer: ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Isoplus, Pan-Isovit og KWH. (Jf. Tarcos udtalelse, s. 7; ABB's svar efter artikel 11, s. 66: ABB's supplerende svar efter artikel 11, s. 7).

Ifølge Tarco holdt de fire danske producenter først møde for sig selv, hvorefter de enten holdt møde med KWH, Isoplus og Pan-Isovit eller udpegede et medlem til at mødes med de tre udenlandske producenter. Senere deltog dog alle virksomheder på lige fod i den danske kontaktgruppe. Pan-Isovit hævder (svar efter artikel 11, s. 63), at det danske marked var domineret af de fire lokale producenter, og at de tre øvrige sjældent deltog i møderne: de mødtes blot med den nye koordinator (fra Løgstør), som fortalte dem, hvilke projekter de havde fået tildelt. (Dette bekræftes i ABB's supplerende svar efter artikel 11). De fire danske producenter mødtes tilsyneladende i august 1994 og vedtog, at Pan-Isovit burde trække sig ud af Danmark (bilag 98). Da 75 % af salget i Danmark går direkte til faste kunder, blev markedsdelingsaftalen her hovedsagelig gennemført på grundlag af »fastkunde«-princippet.

(78) Denne ordning fungerede godt og blev ifølge ABB (svar efter artikel 11, s. 66) overholdt i 70 80 % af tilfældene. Det skete derfor kun i et begrænset antal tilfælde i Danmark, at et nyt projekt skulle fordeles mellem produ