Meddelelse om anvendelsen af konkurrencereglerne på aftaler om netadgang i telesektoren RAMMEBESTEMMELSER, RELEVANTE MARKEDER OG PRINCIPPER (98/C 265/02) (EØS-relevant tekst)

FORORD

I telesektoren spiller aftaler om netadgang en central rolle, når markedsdeltagerne skal kunne udnytte fordelene ved liberaliseringen.

Formålet med denne meddelelse er:

- at fremlægge de adgangsprincipper, der stammer fra EU's konkurrencelovgivning og fremgår af en lang række kommissionensbeslutninger, og dermed skabe større sikkerhed på markedet og mere stabile vilkår for investeringer og erhvervsinitiativer i tele- og multimediesektorerne

- at definere og præcisere forholdet mellem konkurrencelovgivning og sektorspecifik lovgivning inden for rammerne af artikel 100 A (især forholdet mellem konkurrencereglerne og reglerne for tilrådighedsstillelse af åbne net (ONP))

- at forklare, hvordan konkurrencereglerne anvendes konsekvent på tværs af de sektorer, der er involveret i udbud af nye tjenester, herunder især på dermed forbundne spørgsmål vedrørende netadgang og gateway-faciliteter.

INDLEDNING

1. Tidsplanen for fuld liberalisering i telesektoren er nu fastlagt, og de fleste medlemsstater skulle inden 1. januar 1998 fjerne de sidste hindringer for, at forbrugerne kan få tilbudt telenet og -tjenester på konkurrenceprægede markeder (1). Som et resultat af denne liberalisering vil der opstå en række beslægtede produkter og tjenester samt behov for at få adgang til de faciliteter, der er nødvendige for, at disse tjenester kan stilles til rådighed. I denne sektor er forbindelsen til det offentligt koblede telenet et typisk, men ikke det eneste, eksempel på en sådan adgang. Kommissionen har meddelt, at den vil fastlægge behandlingen af aftaler om netadgang i telesektoren efter konkurrencereglerne (2). I denne meddelelse behandles således spørgsmålet om, hvordan konkurrencereglerne og -procedurerne anvendes på aftaler om netadgang inden for rammerne af harmoniserede EF-bestemmelser og nationale bestemmelser i telesektoren.

2. Den lovgivningsmæssige ramme for liberaliseringen af telekommunikationen består af liberaliseringsdirektiverne, der er vedtaget i henhold til EF-traktatens artikel 90, og harmoniseringsdirektiverne, der er vedtaget i henhold til artikel 100 A, herunder især rammebestemmelserne for tilrådighedsstillelse af åbne net (ONP). Sidstnævnte fastsætter harmoniserede regler for adgangen til og samtrafik med telenettene og teleselskabernes taletelefonitjenester. Den juridiske ramme, som liberaliserings- og harmoniseringsbestemmelserne skaber, danner baggrund for alle foranstaltninger, som Kommissionen træffer ved anvendelsen af konkurrencereglerne. Både liberaliseringslovgivningen (3) og harmoniseringslovgivningen (4) skal sikre, at man når de mål, der fastsættes for EU i EF-traktatens artikel 3, herunder specielt »gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes« og »oprettelse af et indre marked ved fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital mellem medlemsstaterne«.

3. Kommissionen har offentliggjort retningslinjer for anvendelse af EU's konkurrenceregler på telekommunikationssektoren (5). Denne meddelelse bygger på disse retningslinjer, som ikke direkte behandler adgangsspørgsmål.

4. Liberaliserings- og harmoniseringslovgivningen giver inden for telesektoren EU-virksomheder mulighed for på forenklet vis at give sig i kast med nye aktiviteter på nye markeder. Dermed får EF-brugerne mulighed for at drage fordel af øget konkurrence. Disse fordele må ikke sættes over styr ved en konkurrencebegrænsende adfærd eller ved misbrug fra virksomhedernes side. EU's konkurrenceregler spiller derfor en afgørende rolle, når denne udvikling skal sikres gennemført. Nye markedsdeltagere skal i de indledende faser sikres ret til at få adgang til de etablerede teleselskabers net. Mange forskellige myndigheder på regionalt, nationalt og EU-plan spiller en vigtig rolle ved reguleringen af denne sektor. Hvis konkurrencen skal fungere godt på det indre marked, må det sikres, at koordineringen mellem disse institutioner fungerer effektivt.

5. Del I i nærværende meddelelsen afstikker den juridiske ramme og beskriver nærmere, hvordan Kommissionen vil undgå dobbeltprocedurer og samtidig sikre selskabernes og brugernes rettigheder i henhold til konkurrencereglerne. I den forbindelse forsøger Kommissionen at fremme den decentrale anvendelse af konkurrencereglerne ved at opmuntre nationale domstole og nationale myndigheder til at gøre brug heraf. Formålet hermed er at skabe de nødvendige retsmidler på nationalt plan, så sagerne kan afhjælpes dér, medmindre en bestemt sag er af særlig fællesskabsinteresse. I telesektoren tager specifikke procedurer i ONP-rammebestemmelserne ligeledes sigte på at løse adgangsproblemer på et decentraliseret, nationalt plan med mulighed for mægling på EF-plan under visse omstændigheder. Del II beskriver Kommissionens tilgang til en markedsafgrænsning inden for sektoren. Del III indeholder nærmere oplysninger om de principper, Kommissionen vil følge ved anvendelsen af konkurrencereglerne, og skal således på grundlag af en forklaring af de konkurrenceretlige krav hjælpe markedsdeltagerne i telesektoren med at udforme deres aftaler om netadgang. Principperne i nærværende meddelelse finder ikke blot anvendelse på traditionel fastnetskommunikation, men også på al anden telekommunikation, herunder satellitkommunikation og mobilkommunikation.

6. Meddelelsen bygger på Kommissionens erfaringer i flere forskellige sager (6) og bestemte undersøgelser, som Kommissionen har ladet foretage på området (7). Da denne meddelelse er baseret på de generelt gældende konkurrenceregler, vil principperne i den kunne anvendes på andre områder, herunder adgangsspørgsmål inden for digital kommunikation i al almindelighed, hvis der opstår lignende problemer her. På tilsvarende vis vil mange af traktatens principper være relevante for alle virksomheder, der indtager en dominerende stilling, herunder virksomheder inden for andre områder end telekommunikation.

7. Denne meddelelse bygger på spørgsmål, som er opstået i de indledende faser af overgangen fra monopoler til konkurrencebaserede markeder. Der vil opstå andre spørgsmål som følge af konvergensen mellem telekommunikationssektoren, mediesektoren og informationsteknologisektoren (8) og den øgede konkurrence på disse markeder. Det kan medføre, at anvendelsesområdet og principperne som fastsat i denne meddelelse må tilpasses disse nye sektorer.

8. De principper, der fastsættes i denne meddelelse, vil finde anvendelse på enhver praksis uden for EF, der påvirker konkurrencen inden for EF og samhandelen mellem medlemsstater. Når Kommissionen anvender konkurrencereglerne, skal den overholde EF's forpligtelser efter WTO-teleaftalen (9). Kommissionen gør også opmærksom på, at der forstsat føres drøftelser om de internationale afregningstakster inden for rammerne af ITU. Denne meddelelse er ikke nødvendigvis udtryk for Kommissionens holdning i disse drøftelser.

9. Denne meddelelse begrænser på ingen måde de rettigheder, som EF-lovgivningen giver enkeltpersoner eller virksomheder, og indskrænker på ingen måde eventuelle fortolkninger af EF's konkurrenceret, som Retten i Førse Instans eller De Europæiske Fællesskabers Domstol måtte foretage. Denne meddelelse giver sig ikke ud for at være en omfattende analyse af alle mulige konkurrenceproblemer i sektoren. Der findes allerede andre problemer, og der vil givetvis opstå flere i fremtiden.

10. Kommissionen vil overveje, om der i lyset af de erfaringer, der gøres i den første tid med et liberaliseret telemarked, skal foretages ændringer af eller tilføjelser til denne meddelelse.

DEL I - RAMMEBESTEMMELSER

1. Konkurrenceregler og sektorspecifik regulering

11. Adgangsproblemer i ordets videste forstand kan behandles på forskellige niveauer og på grundlag af mange forskellige bestemmelser af både national oprindelse og EU-oprindelse. En tjenesteudbyder, der har et adgangsproblem, f.eks. fordi et teleselskab uberettiget nægter at stille et lejet kredsløb, via hvilket ansøgeren skal leverer tjenester til sine kunder, til rådighed for tjenesteudbyderen, eller ikke vil gøre dette på rimelige vilkår, kunne derfor overveje at gå flere veje for at finde et middel til at afhjælpe problemet. Generelt vil det i hvert faldt i den indledende fase være en fordel for skadelidte at søge sagen afhjulpet på nationalt plan. Ansøgeren har på nationalt plan to overordnede muligheder, nemlig 1) at gøre brug af særlige nationale lovbestemte procedurer, der nu er etableret i overensstemmelse med EF-retten og harmoniseret i henhold til ONP-reglerne (se fodnote 4), og 2) at lade sagen behandle i henhold til national lovgivning og/eller EF-lovgivning ved en national domstol eller national konkurrencemyndighed (10).

12. Klager, der indgives til Kommissionen i henhold til konkurrencereglerne i stedet for eller som supplement til klager, der indgives til nationale domstole, nationale konkurrencemyndigheder og/eller nationale tilsynsmyndigheder (også benævnt nationale myndighedsorganer) efter ONP-procedurer, vil blive behandlet efter den prioritering, de fortjener i lyset af problemets uopsættelighed, nyhed og transnationale karakter og under hensyntagen til ønsket om at undgå dobbeltbehandling (se punkt 23 ff.).

13. Kommissionen anerkender, at nationale tilsynsorganer/myndighedsorganer (11) har forskellige opgaver og arbejder inden for en anden juridiske ramme end Kommisionen, når sidstnævnte anvender konkurrencereglerne. For det første arbejder de nationale tilsynsmyndigheder efter national lovgivning, selv om de ofte gennemfører EF-lovgivning. For det andet kan der i national lovgivning, som er baseret på telepolitiske overvejelser, være fastsat mål, som ganske vist afviger fra, men alligevel er i overensstemmelse med målene med EF's konkurrenceregler. Kommissionen samarbejder i videst muligt omfang med de nationale tilsynsmyndigheder, der også skal samarbejde indbyrdes, især når der er tale om grænseoverskridende spørgsmål (12). I henhold til EF-lovgivningen er nationale myndigheder, herunder tilsynsmyndigheder og konkurrencemyndigheder, forpligtet til ikke at godkende en praksis eller en aftale, der er i strid med EU's konkurrenceregler.

14. EU's konkurrenceregler er ikke tilstrækkelige til at løse alle de forskellige problemer i telesektoren. De nationale tilsynsmyndigheder dækker derfor et betydeligt større område og spiller en betydelig mere omfattende rolle i reguleringen af sektoren. Det bør desuden bemærkes, at de nationale myndighedsorganer skal være uafhængige (13).

15. Det er ligeledes vigtigt at bemærke, at ONP-direktiverne pålægger teleselskaber med en betydelig markedsstyrke visse gennemsigtigheds- og ikke-diskrimineringsforpligtelser, som går ud over dem, de normalt pålægges i henhold til EF-traktatens artikel 86. ONP-direktiverne indeholder gennemsigtighedsforpligtelser, leveringsforpligtelser og prisfastsættelsespraksis. Disse forpligtelser håndhæves af de nationale tilsynsmyndigheder, der også har kompetence til at træffe foranstatlninger til at sikre effektiv konkurrence (14).

16. I relation til artikel 86 er denne meddelelse for enkelhedens skyld i de fleste henseender formuleret, som om der var tale om et enkelt teleselskab med en dominerende stilling. Dette vil ikke nødvendigvis være tilfældet i alle medlemsstater, idet der f.eks. gradvis vil opstå nye telenet, der tilbyder en stadig bredere dækning. Disse alternative telenet kan være, eller i sidste ende blive, store og omfattende nok til, at de helt eller delvis kan erstatte de eksisterende nationale net. Dette bør man holde sig for øje. Når det skal afgøres, om der på markedet findes individuelle eller fælles dominerende stillinger, er det af betydning, om der findes konkurrerende selskaber på markedet, og hvilken stilling de har. Når der i meddelelsen henvises til en dominerende stilling på markedet, bør man holde sig dette for øje.

17. Da Kommissionen har ansvaret for EU's konkurrencepolitik, skal Kommissionen tjene EU's almindelige interesser. De administrative ressourcer, som Kommissionen kan anvende på sine opgaver, er naturligvis begrænsede og kan ikke bruges til at behandle alle de sager, den får forelagt. Kommissionen er derfor forpligtet til generelt at træffe alle nødvendige organisatoriske foranstaltninger for at varetage sin opgave, herunder at foretage en prioritering (15).

18. Kommissionen har derfor anført, at den ved udøvelsen af sine beføjelser vil give prioritet til de anmeldelser, klager eller sager rejst på eget initiativ, som er af særlig politisk, økonomisk eller juridisk betydning for EF (16). For så vidt angår sager, der ikke er af en sådan karakter, vil anmeldelser normalt ikke blive afgjort ved en formel beslutning, men snarere ved et »comfort letter« (såfremt parterne er enige heri), medens klager i princippet bør afgøres af nationale domstole eller andre relevante myndigheder. Det bør i den forbindelse bemærkes, at konkurrencereglerne finder direkte anvendelse (17), således at EF's konkurrencelovgivning kan håndhæves i de nationale domstole. Også i de tilfælde, hvor anden EF-ret er blevet respekteret, skal EF's konkurrenceret overholdes (18).

19. Andre nationale myndigheder, herunder primært nationale tilsynsmyndigheder, der handler inden for ONP-rammerne, har kompetence i forbindelse med visser aftaler om netadgang (der skal anmeldes til dem). Hvis en aftale anmeldes til en national tilsynsmyndighed, betyder det ikke, at det automatisk bliver unødvendigt at anmelde aftalen til Kommissionen. De nationale tilsynsmyndigheder skal sikre, at de foranstaltninger, de træffer, er i overensstemmelse med EF's konkurrenceret (19), hvilket betyder, at de skal afstå fra at træffe foranstaltninger, som vil underminere den effektive beskyttelse af EF-retlige rettigheder i henhold til konkurrencereglerne (20). De må derfor ikke godkende ordninger, der er i strid med konkurrencereglerne (21). Hvis de nationale myndigheder i deres handlinger underminerer disse rettigheder, kan medlemsstaten være erstatningspligtig over for skadelidte (22). Desuden har de nationale tilsynsmyndigheder i henhold til ONP-direktiverne kompetence til at træffe foranstaltninger med henblik på sikring af en effektiv konkurrence (23).

20. Adgangsaftaler regulerer i princippet tilrådighedsstillelse af bestemte tjenester mellem selvstændige virksomheder og skaber ikke en autonom enhed, der adskiller sig fra de to aftaleparter. Adgangsaftaler ligger således normalt uden for fusionsforordningens anvendelsesområde (24).

21. I henhold til forordning nr. 17 (25) kunne Kommissionen få forelagt et spørgsmål vedrørende adgangsaftaler, hvis en eller flere af de involverede parter anmelder en adgangsaftale (26), hvis der klages over en konkurrencebegrænsende adgangsaftale eller over et dominerende selskabs adfærd i forbindelse med en adgangsaccept eller -nægtelse (27), hvis Kommissionen på eget initiativ foretager en undersøgelse af en sådan accept eller nægtelse, eller hvis der foretages en undersøgelse af en erhvervssektor (28). En klager kan desuden anmode Kommissionen om at træffe foreløbige forholdsregler under omstændigheder, der umiddelbart risikerer at medføre alvorlig uoprettelig skade for klageren eller offentligheden (29). Det bør imidlertid bemærkes, at man i hastesager hurtigere kan opnå et påbud om at indstille overtrædelserne via nationale domstolsprocedurer end gennem Kommissionens procedurer (30).

22. På en række områder vil aftalerne både være underlagt konkurrencereglerne og sektorspecifikke foranstaltninger på nationalt plan og EF-plan, først og fremmest foranstaltningerne vedrørende det indre marked. ONP-samtrafikdirektivet skal skabe et lovgivningsgrundlag for adgangsaftaler inden for telesektoren. Da ONP-reglerne er meget detaljerede, og da de kan gå ud over kravene i artikel 86, bør virksomheder i telesektoren være opmærksomme på, at de ikke er fritaget for at overholde forpligtelserne på ONP-området, blot fordi de overholder EF's konkurrenceregler, og omvendt.

2. Kommissionens foranstaltninger i forbindelse med adgangsaftaler

(31)

23. Da adgangsaftaler som helhed er af stor betydning, bør Kommissionen så klart som muligt præcisere de fælles rammebestemmelser, der gælder for indgåelsen af disse aftaler. Adgangsaftaler, der indeholder konkurrencebegrænsende bestemmelser, falder ind under artikel 85. Aftaler, hvori der indgår dominerende selskaber eller monopoler, falder ind under artikel 86: Problemer, der skyldes, at en eller flere af parterne indtager en dominerende stilling, vil normalt være af større betydning i forbindelse med en bestemt aftale end de problemer, der berører artikel 85.

Anmeldelser

24. Ved anvendelse af konkurrencereglerne vil Kommissionen tage udgangspunkt i ONP-direktiverne, der fastsætter en ramme for de nationale tilsynsmyndigheders aktiviteter på nationalt plan. Hvis en aftale omfattes af artikel 85, stk. 1, skal den anmeldes til Kommissionen, hvis den skal nyde godt af en fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3. I de tilfælde, hvor aftaler anmeldes, vil Kommissionen efter offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende og i overensstemmelse med nedenfor anførte principper træffer afgørelse om nogle anmeldelser i form af formelle beslutninger. Når retsprincipperne er fastlagt klart, vil Kommissionen behandle andre anmeldelser, hvori samme spørgsmål rejses, ved hjælp af et comfort letter.

3. Klager

25. Fysiske eller juridiske personer med en berettiget interesse kan under visse omstændigheder indgive klage til Kommissionen, hvori Kommissionen anmodes om ved beslutning at kræve en overtrædelse af EF-traktatens artikel 85 eller 86 bragt til ophør. En klager kan tillige anmode Kommissionen om at træffe foreløbige forholdsregler i situationer, hvor der er umiddelbar risiko for en alvorlig uoprettelig skade (32). En potentiel klager har andre muligheder, der er lige så eller endda mere effektive, som f.eks. søgsmål ved en national domstol. Det bør i den forbindelse bemærkes, at søgsmål ved nationale domstole kan indebære betydelige fordele for enkeltpersoner og selskaber (33), herunder især:

- at nationale domstole kan behandle og tilkende skadeserstatning for overtrædelser af konkurrencereglerne

- at nationale domstole som regel kan træffe foreløbige forholdsregler og bringe overtrædelser til ophør hurtigere, end Kommissionen kan

- at det ved en national domstol er muligt at kombinere et søgsmål anlagt efter EF-retten med et søgsmål anlagt efter national ret

- at en sagsøger, der har fået medhold, kan tilkendes en dækning af sine udgifter ved en national domstol.

Desuden kan de specifikke nationale tilsynsprincipper som harmoniseret i henhold til ONP-direktiverne give adgang til at indgive klage på både nationalt plan og om nødvendigt på EF-plan.

3.1. Anvendelse af nationale procedurer og ONP-procedurer

26. Som anført ovenfor (34) vil Kommissionen tage højde for fællesskabsinteressen i hver enkelt tilfælde, der forelægges den. Ved vurderingen af fællesskabsinteressen undersøger Kommissionen:

». . . den påståede overtrædelses betydning for det fælles markeds funktion, sandsynligheden for at kunne godtgøre dens eksistens og rækkevidden af de nødvendige undersøgelsesforanstaltninger med henblik på bedst muligt at opfylde den opgave, som består i at overvåge overholdelsen af artikel 85 og 86« (35).

Et andet væsentligt element i vurderingen er spørgsmålet om, i hvilken udstrækning en national dommer kan tilbyde et effektivt retsmiddel i forbindelse med en overtrædelse af artikel 85 og 86. Dette kan vise sig vanskeligt, f.eks. i sager, hvor der indgår grænseoverskridende elementer.

27. EF-traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86 har direkte virkning på forholdet mellem private. Denne virkning skal der nationale domsmyndigheder beskytte (36). Når det drejer sig om sager, der behandles af de nationale tilsynsmyndigheder, foreskriver ONP-samtrafikdirektivet, at myndighederne har beføjelse til at gribe ind og forlange ændringer foretaget både med hensyn til adgangsaftalerne som sådan og deres indhold. De nationale tilsynsmyndigheder skal tage hensyn til, »at konkurrencen skal fremmes«, og kan underkaste en eller flere parter bestemte vilkår, bl.a. »for at sikre en reel konkurrence« (37).

28. Kommission kan selv blive involveret i tvistigheder efter konkurrencereglerne eller efter ONP-mæglingsproceduren. Mange sideløbende sager kan føre til, at Kommissionen og de nationale myndigheder foretager et unødvendigt dobbeltarbejde i forbindelse med undersøgelserne. I de tilfælde, hvor en klage indgives til Kommissionen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17, mens der behandles en dermed forbundet sag ved en relevant myndighed eller domstol på nationalt plan eller EF-plan, vil Generaldirektoratet for Konkurrence normalt ikke indlede en undersøgelse af, hvorvidt der er tale om en overtrædelse i henhold til EF-traktatens artikel 85 eller 86. I den forbindelse skal følgende punkter imidlertid iagttages.

3.2. Sikring af klagers rettigheder

29. Virksomheder har krav på en effektiv beskyttelse af deres rettigheder i henhold til EF-lovgivningen (38). Disse rettigheder undermineres, hvis en national behandling i overdreven grad forsinker Kommissionens behandling, uden at sagen finder en tilfredsstillende løsning på nationalt plan. I telesektoren er innovationscykler relativt korte og enhver væsentlig forsinkelse ved løsningen af en adgangstvist kan i praksis svare til en adgangsnægtelse og således foregribe en reel afgørelse af sagen.

30. Kommissionen mener derfor, at en adgangstvist, der behandles af de nationale tilsynsmyndigheder, skal afgøres inden for en rimelig tidsfrist, dvs. normalt senest seks måneder efter at myndighedernes opmærksomhed er blevet henledt herpå. En løsning kunne tage form af endelig afgørelse af sagen eller indgreb, der kunne sikre klagerens rettigheder. Hvis sagen ikke har fundet an sådan løsning på det tidspunkt, beskyttes parternes rettigheder ikke effektivt, og Kommissionen vil i princippet på klagerens anmodning påbegynde en undersøgelse i overensstemmelse med de normale procedurer, efter høring af og i samarbejde med de pågældende nationale myndigheder. Generelt set vil Kommissionen ikke påbegynde en sådan undersøgelse, hvis der allerede finder en behandling sted efter en ONP-forligsprocedure.

31. Kommissionen skal desuden altid se på en sag ud fra dens egne forudsætninger. Den vil gribe ind, hvis den føler, at der i en given sag er tale om væsentlige fællesskabsinteresser, der påvirker eller kan påvirke konkurrencen i en række medlemsstater.

3.3. Foreløbige forholdsregler

32. Med hensyn til anmodninger om foreløbige forholdsregler er eksistensen af eller muligheden for nationale retsforhandlinger af betydning for behandlingen af spørgsmålet om, hvorvidt der er risiko for alvorlig uoprettelig skade. Sådanne retsprocedurer skal umiddelbart betragtet fjerne risikoen for en sådan skade, og Kommissionen kan således ikke med rimelighed træffe foreløbige forholdsregler, når det ikke kan dokumenteres, at risikoen fortsat er til stede.

33. Det er af stor betydning, om der er mulighed for et foreløbigt forbud/påbud, og hvilke kriterier der gælder herfor. Kommissionen skal tage hensyn hertil, når den drager sin umiddelbare konklusion. Hvis der ikke er mulighed for et foreløbigt forbud/påbud, eller hvis et sådant foreløbigt forbud/påbud ikke i tilstrækkeligt omfang må formodes at beskytte klagerens rettigheder i henhold til EF-retten, vil Kommissionen fastslå, at de nationale retsforhandlinger ikke har fjernet risikoen for skade, hvorefter den kan påbegynde undersøgelsen af sagen.

4. Undersøgelse på eget initiativ og sektorundersøgelser

34. Hvis det forekommer nødvendigt, vil Kommissionen indlede en undersøgelse på eget initiativ. Den kan også indlede en sektorundersøgelse efter at have hørt det rådigvende udvalg bestående af medlemsstaternes konkurrencemyndigheder.

5. Bøder

35. Kommissionen kan pålægge virksomheder bøder på op til 10 % af den årlige omsætning på globalt plan, hvis de forsætligt eller uagtsomt har overtrådt bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, eller artikel 86 (39). Hvis aftaler er anmeldt i henhold til forordning nr. 17 med henblik på fritagelse efter artikel 85, stk. 3, kan Kommissionen ikke pålægge bøder for handlinger, der er beskrevet i anmeldelsen (40), og som foretages efter anmeldelsen. Kommissionen kan imidlertid ophæve bødeimmuniteten ved at meddele de pågældende virksomheder, at den efter en foreløbig undersøgelse er af den opfattelse, at traktatens artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, og at der ikke findes grundlag for anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 3 (41).

36. ONP-samtrafikdirektivet indeholder to bestemmelser, der er relevante i forbindelse med pålæggelse af bøder i henhold til konkurrencereglerne. For det første fastsættes det, at samtrafikaftaler skal meddeles de relevante nationale tilsynsmyndigheder og stilles til rådighed for tredjemand, dog ikke de dele, der omhandler parternes handelsstrategi (42). For det andet fastsættes det, at de nationale tilsynsmyndigheder skal have en række beføjelser, som de kan bruge med henblik på at påvirke og ændre samtrafikaftalerne (43). Disse bestemmelser sikrer, at der skabes den nødvendige offentlighed omkring aftalerne, og at de nationale tilsynsmyndigheder får mulighed for om nødvendigt at træffe foranstaltninger, der kan sikre reel konkurrence på markedet.

37. I de tilfælde, hvor en aftale er anmeldt til de nationale tilsynsmyndigheder, men ikke til Kommissionen, anser Kommissionen det generelt ikke for rimeligt automatisk at pålægge en bøde i forbindelse med aftalen, heller ikke selv om aftalen i sidste ende skulle vise sig at indeholde betingelser, der er i strid med artikel 85. Det vil imidlertid være rimeligt at pålægge bøde i tilfælde, hvor

a) aftalen viser sig at indeholde bestemmelser, der er i strid med artikel 86, og/eller

b) overtrædelsen af artikel 85 er særlig alvorlig.

Kommissionen har for nylig offentliggjort retningslinjer for beregning af bøder (44).

38. En anmeldelse til de nationale tilsynsmyndigheder gør det ikke ud for en anmeldelse til Kommissionen og begrænser ikke interesserede parters muligheder for at indgive klage til Kommissionen eller Kommissionens muligheder for på eget initiativ at påbegynde en undersøgelse af adgangsaftaler. En sådan anmeldelse begrænser heller ikke en parts ret til at kræve skadeserstatning ved en national domstol for skade, der er forårsaget af konkurrencebegrænsende aftaler (45).

DEL II - RELEVANTE MARKEDER

39. I forbindelse med undersøgelsen af sager inden for de rammer, der fastsættes i del I, vil Kommissionen anvende den tilgang til definitionen af relevante markeder, der anføres i Kommissionens meddelelse om markedsdefinition (46).

40. Der er tre hovedkilder til konkurrencemæssige begrænsninger for virksomheder, nemlig efterspørgselssubstituerbarhed, udbudssubstituerbarhed og potentiel konkurrence, hvoraf førstnævnte udgør den mest umiddelbare og effektive disciplinerende kraft over for leverandørerne af et givet produkt eller en given tjenesteydelse. Efterspørgselssubstituerbarhed er derfor det instrument, der primært anvendes ved definitionen af det relevante produktmarked, hvor en begrænsning af konkurrencen i den i artikel 85, stk. 1, og artikel 86 fastsatte betydning kan konstateres.

41. Udbuddets substituerbarhed kan under passende omstændigheder anvendes som supplerende element ved definition af relevante markeder. I praksis kan der ikke klart sondres mellem denne og potentiel konkurrence. Substituerbarhed på udbudssiden og potentiel konkurrence anvendes til at konstatere, om en virksomhed har en dominerede stilling, om konkurrencebegrænsningen er væsentlig i forhold til artikel 85, og om der finder konkurrenceeliminering sted.

42. Ved vurderingen af relevante markeder må man se på udviklingerne på markedet på kort sigt.

I det følgende afsnit fastlægges nogle grundlæggende principper af særlig relevans for telesektoren.

1. Relevant produktmarked

43. I afsnit 6 i skema A/B defineres det relevante produktmarked som følger:

»Det relevante produktmarked er markedet for alle de varer og/eller tjenesteydelser, som forbrugerne på grundlag af deres egenskaber, pris og anvendelsesformål betragter som værende indbyrdes substituerbare.«

44. Med liberaliseringen af telesektoren vil der opstå en anden type marked, nemlig markedet for adgang til de faciliteter, der på indeværende tidspunkt kræves, for at disse liberaliserede tjenester kan præsteres. Samtrafikken i de offentligt koblede telenet er et typisk eksempel på en sådan adgang. Uden samtrafik vil det ikke være økonomisk muligt for tredjemand at præstere f.eks. omfattende taletelefonitjenester.

45. Det står derfor klart, at der inden for telesektoren er mindst to typer relevante markeder, nemlig markedet for en tjenesteydelse, der skal præsteres over for den endelige forburger, og markedet for adgang til de faciliteter, der er nødvendige, når disse ydelser skal præsteres over for den endelige forbruger (informationer, fysiske net osv.). I forbindelse med de enkelte sager vil det være nødvendigt at definere henholdsvis de relevante adgangs- og tjenestemarkeder, som f.eks. samtrafik i offentlige telenet og tilrådighedsstillelse af offentlige taletelefonitjenester.

46. Kommissionen vil om nødvendigt teste det relevante marked ved at spørge, om den samlede fortjeneste hos leverandørerne af de pågældende tjenester ville stige, hvis priserne blev øget med 5-10 %. Hvis fortjenesten ville stige, er markedet ifølge testen et særskilt relevant marked.

47. Kommissionen mener, at der for disse markeder gælder de samme konkurrenceretlige principper, uanset hvilket marked der er tale om. Da den teknologiske udvikling inden for denne sektor løber meget stærkt, vil ethvert forsøg på at definere særlige produktmarkeder i denne meddelelse indebære en risiko for, at definitionerne hurtigt bliver upræcise og irrelevante. Definitionen af særlige produktmarkeder - f.eks. fastlæggelsen af, om oprindelses- og termineringsfaciliteter ved opkald er en del af samme facilitetsmarked - fastlægges bedst på baggrund af en detaljeret undersøgelse af et enkeltstående tilfælde.

1.1. Tjenestemarkedet

48. Dette marked kan defineras bredt som levering af en given teletjeneste til brugere. Forskellige teletjenester anses for at være substituerbare, hvis slutbrugeren anser dem for at kunne erstatte hinanden i tilstrækkeligt omfang, hvilket betyder, at der kan finde en effektiv konkurrence sted mellem de forskellige leverandører af disse tjenester.

1.2. Adgang til faciliteter

49. Hvis en tjenesteudbyder skal stille tjenesteydelser til rådighed for slutbrugerne, vil vedkommende ofte skulle have adgang til en eller flere faciliteter i forudgående eller efterfølgende led. Hvis der f.eks. skal leveres en tjeneste til slutbrugerne, skal der være adgang til termineringspunkterne i det telenet, som slutbrugerne er tilsluttet. Denne adgang kan opnås rent fysisk ved en offentlig eller en fælles lokal infrastruktur, som udbyderen enten selv stiller til rådighed eller lejer af en lokal infrastrukturudbyder. Adgangen kan også opnås enten via en tjenesteudbyder, der allerede har disse slutbrugere som abonnenter, eller via en samtrafikudbyder, der direkte eller indirekte har adgang til de relevante termineringspunkter.

50. Ud over den fysiske adgang har en tjenesteudbyder måske behov for at få adgang til andre faciliteter, så vedkommende kan markedsføre sine tjenester over for slutbrugerne. Således skal en tjenesteudbyder f.eks. kunne gøre slutbrugere opmærksomme på sine tjenester. I de tilfælde, hvor et selskab har en dominerende stilling på markedet for levering af tjenester som f.eks. telefonbogsoplysninger, opstår der problemer af samme karakter som i forbindelse med den fysiske adgang.

51. I mange tilfælde vil Kommissionen behandle spørgsmål vedrørende fysisk adgang, hvis det drejer sig om at få adgang til det dominerende teleselskabs netfaciliteter (47).

52. Nogle etablerede teleselskaber kan være fristet til at afvise at stille adgang til rådighed for udenforstående tjenesteudbydere eller andre netselskaber, især på områder, hvor den ønskede tjeneste vil konkurrere med en tjeneste, som teleselskabet selv udbyder. Denne modstand vil ofte komme til udtryk ved, at teleselskabet først giver tredjemand adgang efter ubegrundede forsinkelser, tøver med at give tredjemand adgang eller kun er villig til at give tredjemand adgang på ufordelagtige vilkår. Konkurrencereglerne skal sikre, at disse potentielle adgangsmarkeder får mulighed for at udvikle sig, og at de etablerede selskaber ikke får lov til at bruge deres kontrol over adgangen til at kvæle udviklingerne på tjenestemarkederne.

53. Det bør fremhæves, at liberaliseringen i telesektoren kan forventes at føre til udviklingen af et nyt alternativt net, som i sidste ende vil få indflydelse på definitionen af adgangsmarkedet, hvori teleselskabet indgår.

2. Det relevante geografiske marked

54. Det relevante geografiske marked defineres i skema A/B som følger:

»Det relevante geografiske marked er det område, inden for hvilket de pågældende virksomheder afsætter deres varer eller tjenesteydelser, som frembyder tilstrækkelig homogene konkurrencevilkår, og som kan skelnes fra andre, tilgrænsende områder, navnlig på grund af væsentlige forskelle i konkurrencevilkårene.«

55. Med hensyn til udbud af teletjenester og adgangsmarkeder vil det relevante geografiske marked være det område, hvor de objektive konkurrencevilkår gældende for tjenesteudbydere ligner hinanden, og hvor konkurrenter kan tilbyde deres tjenester. Det er derfor nødvendigt at undersøge, hvilke muligheder sådanne tjenesteudbydere har for at få adgang til slutbrugere i en hvilken som helst del af dette område på økonomisk holdbare vilkår, der ligner hinanden. Regulerende forhold som f.eks. licensvilkår og konkurrerende lokale adgangsudbyderes eventuelle eksklusive eller særlige rettigheder er i den forbindelse af særlig betydning (48).

DEL III - PRINCIPPER

56. I sager, der forelægges Kommissionen, vil de principper, der beskrives i det følgende, blive anvendt.

57. Kommissionen har anerkendt at:

»Artikel 85 og 86 . . . er gældende ret, der kan gennemtvinges overalt i EF. EF-ret udgør et sammenhængende retssystem, og konflikt mellem disse og andre EF-regler skulle ikke kunne opstå . . . Det er imidlertid klart, at EF-akter vedtaget i telekommunikationssektoren må fortolkes i overensstemmelse med konkurrencereglerne for at sikre en gennemførelse af alle aspekter af EF's telekommunikationspolitik på den bedst mulige måde . . . Dette gælder bl.a. forholdet mellem konkurrencereglerne for virksomheder og ONP-reglerne« (49).

58. Konkurrencereglerne finder således fortsat anvendelse under omstændigheder, hvor andre traktatbestemmelser eller afledt ret anvendes. I forbindelse med adgangsaftaler er EF-retlige bestemmelser vedrørende det indre marked og konkurrence af stor og gensidig supplerende betydning for, at sektoren kan fungere korrekt. Når Kommissionen skal foretage en vurdering i henhold til konkurrencereglerne, vil den derfor i videst muligt omfang bygge på de principper, der fastsættes i den harmoniserede lovgivning. Det bør ligeledes erindres, at en række af de konkurrenceretlige principper, der beskrives nedenfor, også er dækket af særlige regler i ONP-bestemmelserne. Hvis disse regler anvendes korrekt, skulle der ofte ikke være behov for at anvende konkurrencereglerne.

59. I telekommunikationssektoren bør omkostningerne ved forsyningspligtydelserne vies særlig opmærksomhed. EF-traktatens artikel 90, stk. 2, kan begrunde en undtagelse fra principperne i EF-traktatens artikel 85 og 86. Detaljerne i forsyningspligtydelserne er et reguleringsspørgsmål. Anvendelsesområdet for EF-traktatens artikel 90, stk. 2, er specificeret i de direktiver inden for telesektoren, der bygger på artikel 90, og Kommissionen vil anvende konkurrencereglerne i overensstemmelse hermed.

60. Artikel 85 og 86 finder på normal vis anvendelse på en aftale eller en praksis, som en national myndighed har godkendt eller tilladt (50), eller hvor den nationale myndighed efter anmodning fra en eller flere af de involverede parter har krævet bestemte betingelser indføjet i en aftale.

61. Hvis en tilsynsmyndighed imidlertid stiller krav om betingelser, der er i strid med konkurrencereglerne, vil de involverede virksomheder i praksis ikke blive pålagt bøder, men medlemsstaten overtræder selv EF-traktatens artikel 3, litra g), og artikel 5 (51) og kan derfor indklages for Domstolen af Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 169. Hvis en national tilsynsmyndighed kræver eller godkender, at en virksomhed med særlige eller eksklusive rettigheder i den i artikel 90 fastsatte betydning eller en statsejet virksomhed udviser en adfærd, der udgør misbrug af en dominerende stilling, overtræder medlemsstaten desuden også artikel 90, stk. 1, hvorefter Kommissionen kan vedtage en beslutning, hvori den kræver overtrædelsen bragt til ophør (52).

62. De nationale tilsynsmyndigheder kan stille strenge krav til gennemsigtighed, leveringspligt og prisfastsættelsespraksis på markedet, især om nødvendigt i liberaliseringens første faser. Om påkrævet vil lovgivning som f.eks. ONP-bestemmelserne blive anvendt som støtte ved fortolkningen af konkurrencereglerne (53). Da de nationale tilsynsmyndigheder skal sikre, at en effektiv konkurrence er mulig, skal konkurrencereglerne ligeledes anvendes, når ONP-principperne skal fortolkes korrekt. Det bør tillige bemærkes, at mange af de spørgsmål, der behandles i det følgende, også er omfattet af bestemmelserne i liberaliseringsdirektivet samt ONP-, licens- og databeskyttelsesdirektiverne. Hvis disse rammebestemmelser håndhæves effektivt, vil mange af de nedenfor anførte konkurrenceproblemer slet ikke optræde.

1. Dominans (artikel 86)

63. Hvis en virksomhed skal udbyde tjeneste på telemarkedet, kan den have behov for at få adgang til forskellige faciliteter. For at kunne udbyde teletjenester vil det f.eks. normalt være nødvendigt at blive sammenkoblet med de offentligt koblede telenet. Adgangen til dette net vil normalt altid være konrolleret af et dominerende teleselskab. Med hensyn til adgangsaftaler er dominans, der skyldes kontrol med faciliteter, den mest relevante faktor i Kommissionens vurdering.

64. Spørgsmålet, om et selskab er dominerende, afhænger ikke blot af de rettigheder, selskabet har fået. Dominans fjernes ikke ved blot at fjerne lovbeskyttede monopoler. Det vil til trods for liberaliseringsdirektiverne faktisk tage sin tid at opbygge en effektiv konkurrence fra alternative netudbydere med en rimelig kapacitet og geografisk dækning.

65. EF-Domstolens dom i Tetra Pak-sagen vil formodentlig også vise sig at være vigtig i telesektoren. Domstolen fandt, at Tetra Pak var

»i en situation der kunne sammenlignes med en dominerende stilling på alle de berørte markeder«.

da de dominerede og ikke-dominerede markeder var meget nært forbundne (54), og da selskabet havde en meget stor markedsandel på det dominerede marked.

Tetra Pak-sagen vedrørte nært forbundne horisontale markeder, men analysen gælder tilsvarende for nært forbundne vertikale markeder, som er almindelige i telesektoren. Inden for telesektoren har et bestemt teleselskab ofte en særdeles stærk stilling på infrastrukturmarkederne og markederne i de efterfølgende led. Infrastrukturomkostningerne udgør typisk også langt den største omkostning ved aktiviteterne i de efterfølgende led. Teleselskaberne vil desuden ofte stå over for de samme konkurrenter på både infrastrukturmarkederne og markederne i de efterfølgende led.

66. Man kan derfor forestille sig en række situationer, hvor der vil være tale om nært forbundne markeder, og hvor et teleselskab samtidig har en meget stor markedsstyrke på mindst et af markederne.

67. I givet fald kan Kommissionen måske med rimelighed konkludere, at et bestemt teleselskab er i en situation der kan sammenlignes med en dominerende stilling på de berørte markeder som helhed.

68. Inden for telesektoren vil begrebet »væsentlige faciliteter« i mange tilfælde være relevant at inddrage, når et dominerende teleselskabs pligter skal fastlægges. Udtrykket væsentlig facilitet anvendes til at beskrive en facilitet eller en infrastruktur, som er væsentlig, hvis man skal nå kunderne, og/eller hvis konkurrenterne skal kunne drive virksomhed, og som ikke kan dubleres med rimelige midler (55).

69. Et selskab, der kontrollerer adgangen til en væsentlig facilitet, har en dominerende stilling efter artikel 86. Omvendt kan et selskab have en dominerende stilling efter artikel 86 uden at kontrollere en væsentlig facilitet.

1.1. Tjenestemarkeder

70. En af de faktorer, der anvendes til måling af en virksomheds markedsstyrke, er det salg der kan henføres til de pågældende virksomhed, udtrykt i procent af det samlede salg på markedet for substituerbare tjenester inden for det relevante geografiske område. Med hensyn til tjenestemarkedet vil Kommissionen vurdere bl.a. den omsætning, der skabes ved salg af substituerbare tjenester, eksklusive salg eller intern brug af samtrafiktjenester og salg eller intern brug af lokal infrastruktur (56), under hensyntagen til konkurrencevilkårene og udbuds- og efterspørgselsstrukturen på markedet.

1.2. Adgang til faciliteter

71. Begrebet »adgang« som anført under punkt 45 kan dække en lang række situationer, herunder tilrådighedsstillelse af faste kredsløb, som gør det muligt for en tjenesteyder at opbygge sit eget net, og samtrafik i snæver forstand, dvs. samtrafik mellem to telenet, f.eks. et mobilt og et fast. Med hensyn til adgang vil det etablerede selskab formodentlig fortsat være dominerende et stykke tid efter, at den retlige liberalisering har fundet sted. Det etablerede selskab, der kontrollerer faciliteterne, er ofte samtidig den største tjenesteudbyder. Denne type selskaber har tidligere ikke haft behov for at sondre mellem formidling af teletjenester og tilrådighedsstillelse af disse tjenester til slutbrugerne. Hidtil har et teleselskab, som tillige er tjenesteudbyder, ikke krævet, at selskabets driftsenheder i efterfølgende led skulle betale for adgang, hvorfor det ikke har været let at beregne de indtægter, der skulle allokeres til faciliteten. I tilfælde, hvor et selskab både udbyder adgang og tjenester, skal indtægterne for de to markeder i videst muligt omfang grupperes hver for sig, inden indtægterne anvendes som grundlag for beregning af selskabet andel af det pågældende marked. Dette spørgsmål behandles i artikel 8, stk. 2, i samtrafikdirektivet, hvor der kræves særskilte regnskaber »for de aktiviteter, der har at gøre med samtrafik - herunder både samtrafiktjenester, der udbydes internt, og samtrafiktjenester, der udbydes til andre - og for andre aktiviteter«. I den sammenhæng vil forslaget til Kommissionens henstilling om separat regnskabsføring i forbindelse med samtrafik også være til stor nytte.

72. Den økonomiske betydning af at få adgang afhænger af dækningen i det net, der ønskes samtrafik med. Kommissionen vil ikke blot tage udgangspunkt i omsætningen, men også om muligt tage højde for antallet af kunder, der har abonneret på tjenester, som det dominerende selskab udbyder, og som er af samme type som dem, den adgangssøgende tjenesteudbyder agter at stille til rådighed. En given virksomheds markedsstyrke vil således blive målt delvis på grundlag af antal abonnenter, der er forbundet med termineringspunkter i det pågældende selskabs telenet, udtrykt i procent af det samlede antal abonnenter, der er tilsluttet termineringspunkter i det relevante geografiske område.

Substituerbarhed på udbudssiden

73. Som anført ovenfor (se punkt 41) er substituerbarhed på udbudssiden også af betydning ved vurderingen af spørgsmålet om dominans. En markedsandel på over 50 % (57) er normalt tilstrækkeligt belæg for dominans, selv om andre faktorer vil blive undersøgt. Således vil Kommissionen undersøge, om der findes andre netudbydere på det relevante marked med henblik på at afgøre, om eventuelle alternative infrastrukturer er tilstrækkelig omfattende til at give det etablerede selskabs net konkurrence, og i hvilket omfang nye adgangsudbydere vil kunne komme ind på markedet.

Andre relevante faktorer

74. Når Kommissionen skal afgøre, om et selskab er dominerende, vil den ikke alene se på oplysninger om markedsandel og substituerbarhed på udbudssiden, men også undersøge, om selskabet har særlig adgang til faciliteter, som ikke med rimelig kan dubleres inden for en rimelig tidsramme, enten af juridiske årsager eller fordi, det vil være for dyrt.

75. Efterhånden som konkurrerende adgangsudbydere dukker op og giver det dominerende, etablerede selskab konkurrence, vil omfanget af de rettigheder, medlemsstaterne giver dem, og især områdedækningen, spille en afgørende rolle ved fastlæggelse af markedsstyrken. Kommissionen vil nøje følge markedsudviklingen i relation til disse spørgsmål og tage eventuelt ændrede markedsvilkår i betragtning, når den vurderer adgangsspørgsmål ud fra konkurrencereglerne.

1.3. Fælles dominans

76. Det er efter formuleringen af artikel 86 klart, at artiklen også finder anvendelse, hvis flere selskaber tilsammen har en dominerende stilling. Det er endnu ikke blevet afklaret i fuldt omfang ved EF-Domstolens retspraksis eller Kommissionens praksis, under hvilke omstændigheder der er tale om en fælles dominerende stilling og et misbrug heraf, og retspraksis på området er under stadig udvikling.

77. Formuleringen i artikel 86 (»en eller flere virksomheders misbrug«) beskriver noget andet end forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler eller samordnet praksis i artikel 85. At påstå andet ville være i strid med de normale principper for fortolkning af traktaten og ville gøre ordene betydningsløse og uden praktisk virkning. Dette udelukker imidlertid ikke, at artikel 85 og 86 kan anvendes parallelt på samme aftale eller praksis, hvilket Kommissionen og Domstolen har fremført i en række sager (58), eller at Kommissionen kan træffe foranstaltninger på grundlag af blot én af bestemmelserne, når begge finder anvendelse.

78. To selskaber, der hver for sig er dominerende på et særskilt nationalt marked, er ikke det samme som to i fællesskab dominerende selskaber. To eller flere selskaber har kun en kollektivt dominerende stilling, såfremt de i det store hele tilsammen har samme stilling over for deres kunder og konkurrenter som et enkelt selskab har, hvis det har en dominerende stilling. Inden for telesektoren kan to teleinfrastrukturselskaber, der dækker samme geografiske marked, opnå kollektiv dominans.

79. For at to eller flere selskaber kan være dominerende i fællesskab, må der - som et af flere krav - desuden ikke være nogen effektiv konkurrence mellem selskaberne på det relevante marked. Denne mangel på konkurrence kan i praksis skyldes, at selskaberne har økonomiske forbindelser indbyrdes, som f.eks. samarbejdsaftaler eller samtrafikaftaler. Kommissionen mener imidlertid ikke, at det forudsættes i økonomisk teori eller EU-retten, at sådanne forbindelser juridisk set er en forudsætning, for, at der kan være tale om en kollektiv dominerende stilling (59). Der er tale om en tilstrækkelig økonomisk forbindelse, hvis der foreligger en gensidig afhængighed af den karakter, der ofte forekommer i en oligopolistisk markedssituation. Der synes ikke at være nogen retlige eller teoretiske årsager til at kræve andre økonomiske forbindelser mellem selskaber, der dominerer i fællesskab. Når det er sagt, skal det tilføjes, at der i praksis ofte vil være tale om sådanne forbindelser i telesektoren, hvor nationale teleselskaber næsten uundgåeligt har forbindelser af forskellig karakter med hinanden.

80. Som eksempel kunne nævnes adgangen til abonnentkredsløbet, der i nogle medlemsstater i den nærmeste fremtid meget vel kan blive kontrolleret af to selskaber, nemlig det etablerede teleselskab og et kabel-tv-selskab. Hvis man skal tilbyde forbrugerne særlige tjenesteydelser, skal man have adgang til enten teleselskabets eller kabel-tv-selskabets abonnentkredsløb. Afhængig af omstændighederne og især af forholdet mellem selskaberne har måske hverken det ene eller det andet selskab en dominerende stilling, men tilsammen kan de måske have et kollektivt monopol på adgangen til disse faciliteter. På længere sigt kan den teknologiske udvikling gøre andre adgangssystemer brugbare, f.eks. energinet. Der vil blive taget hensyn til eksistensen af sådanne systemer, når det afgøres, om der er tale om en dominerende stilling eller fælles dominans.

2. Misbrug af dominerende stilling

81. For at artikel 86 kan finde anvendelse, er det en forudsætning, at der er tale om en dominerende stilling, og at der er en forbindelse mellem den dominerende stilling og det påståede misbrug. I telesektoren vil det ofte være nødvendigt at undersøge en række forbundne markeder, hvoraf et eller flere måske er domineret af et bestemt selskab. Under disse omstændigheder findes der en række mulige situationer, hvor der kan opstå misbrug:

- en adfærd på det dominerede marked, der har virkninger på det dominerede marked (60).

- en adfærd på det dominerede marked, der har virkninger på andre markeder end det dominerede marked (61).

- en adfærd på et andet marked end det dominerede marked, der har virkninger på det dominerede marked (62).

- en adfærd på et andet marked end det dominerede marked, der har virkninger på et andet marked end det dominerede marked (63).

82. Selv om de faktiske og økonomiske omstændigheder i telesektoren ofte er usædvanlige, kan man i mange tilfælde anvende de gældende konkurrenceretlige principper. Når man ser på konkurrenceproblemer i denne sektor, er det vigtig at inddrage gældende retspraksis og Kommissionens praksis i beslutninger vedrørende f.eks. markedsstyrke hos andre, diskriminering og bundtning.

2.1. Tredjemand nægtes adgang til faciliteter, og der fastsættes ugunstige vilkår

83. I henhold til artikel 86 kan det være forbudt at nægte tredjemand adgang, hvis dette gøres af et selskab, der er dominerende, fordi det kontrollerer faciliteterne - som det må forventes at være tilfældet for etablerede teleselskaber i overskuelig fremtid. Der er mulighed for, at en adgangsnægtelse:

»bevirker, at der lægges hindringer i vejen for at opretholde den endnu bestående konkurrence på markedet eller udviklingen af denne konkurrence« (64).

Der vil kun være tale om misbrug, hvis adgangsnægtelsen har virkninger, der har karakter af udnyttelse eller er konkurrencebegrænsende. I begyndelsen vil der kun være få konkurrenter på tjenestemarkederne i telesektoren, hvorfor adgangsnægtelser generelt vil påvirke konkurrencen på disse markeder. I alle de tilfælde, hvor der nægtes adgang, vil der blive foretaget en nøje undersøgelse af, om der foreligger en saglig begrundelse herfor.

84. Generelt set er der tre relevante scenarier:

a) et selskab nægtes adgang til at udbyde en tjeneste i tilfælde hvor adgangsudbyderen har givet et andet selskab adgang til at operere på det pågældende tjenestemarked

b) et selskab nægtes adgang til at udbyde en tjeneste i tilfælde, hvor adgangsudbyderen ikke har givet et andet selskab adgang til at operere på det pågældende tjenestemarked

c) en eksisterende kundes adgang afbrydes.

Diskriminering

85. Hvis en ny kunde i førstnævnte scenario nægtes adgang i tilfælde, hvor en dominerende facilitetsejer allerede har givet én eller flere kunder adgang til at operere på det efterfølgende marked, er der klart tale om diskriminerende behandling, som udgør misbrug, hvis den begrænser konkurrencen på dette marked. I tilfælde, hvor netselskabet udbyder de samme eller tilsvarende detailtjenester som den adgangssøgende kunde, har selskabet både et incitament til og en mulighed for at begrænse konkurrencen og misbruge sin dominerende stilling på denne måde. Der kan naturligvis være dog grund til at nægte tredjemand adgang, f.eks. hvis en ansøger udgør en potentiel kreditrisiko. Foreligger der ingen objektiv begrundelse, vil der normalt være tale om misbrug af en dominerende stilling på adgangsmarkedet, hvis en ansøger nægtes adgang.

86. Generelt set har det dominerende selskab pligt til at give tredjemand adgang på en sådan måde, at varer og tjenesteydelser, der tilbydes selskaber, der opererer på efterfølgende markeder, står til rådighed på vilkår, der ikke er mindre favorable end dem, andre selskaber får, herunder det dominerende selskabs egne aktiviteter på efterfølgende markeder.

Væsentlige faciliteter

87. I den anden af ovennævnte situationer opstår spørgsmålet om, hvorvidt adgangsudbyderen skal være forpligtet til at indgå kontrakt med tjenesteudbydere med henblik på at give dem mulighed for at operere på et nyt tjenestemarked. Hvis der ikke er tale om kapacitetsbegrænsninger, og hvis det selskab, der nægter tredjemand adgang til dets faciliteter, hverken har givet sine egne driftsenheder på efterfølgende markeder eller andre selskaber, der opererer på det pågældende tjenestemarked, adgang til disse faciliteter, er det ikke klart, hvilken saglig begrundelse, der kunne være for at nægte nogen adgang.

88. I transportsektoren (65) har Kommissionen fastsat, at et selskab, der kontrollerer en væsentlig facilitet, skal give adgang hertil under visse omstændigheder (66). Samme principper finder anvendelse inden for telesektoren. Hvis der ikke er noget kommercielt set realistisk alternativ til den adgang, der ansøges om, vil ansøgeren kun kunne operere på servicemarkedet, hvis hans ansøgning imødekommes. Nægtes han adgang, vil der således være tale om en begrænsning af udviklingen af nye markeder eller nye produkter på disse markeder, hvilket er i strid med artikel 86, litra b), eller en hindring af udviklingen af konkurrence på eksisterende markeder. En adgangsnægtelse med sådanne virkninger må forventes at have virkninger med misbrugskarakter.

89. Princippet om, at dominerende selskaber under visse omstændigheder skal indgå kontrakt, vil ofte være relevant i telesektoren. For øjeblikket udbydes netinfrastruktur til de fleste teletjenester i EF af monopoler eller faktiske monopoler. Selv hvor restriktionerne allerede er eller snart vil blive fjernet, vil konkurrencen på de efterfølgende markeder fortsat afhænge af priserne og vilkårene for adgang til de forudgående nettjenester, der kun gradvis vil være præget af konkurrencestyrede markedskræfter. I lyset af den hurtige teknologiske udvikling i telesektoren kan der opstå situationer, hvor selskaber ønsker at tilbyde nye produkter eller tjenester, der ikke konkurrerer med produkter eller tjenester, der allerede udbydes af den dominerende adgangsudbyder, men som denne ikke ønsker at åbne adgang for.

90. Kommissionen må sikre, at de etablerede selskabers kontrol over faciliteter ikke anvendes til at hindre udviklingen af en konkurrencepræget telesektor. Et selskab, som indtager en dominerende stilling på et tjenestemarked, og som i strid med artikel 86 misbruger sin stilling på det pågældende marked, kan med henblik på at bringe misbruget til ophør pålægges at give én eller flere konkurrenter adgang til sine faciliteter på det pågældende marked. Et selskab kan navnlig misbruge sin dominerende stilling, hvis det handler på en måde, der hindrer udviklingen af nye produkter og tjenester.

91. Kommissionen vil i sin analyse indledningsvis bestemme det eksisterende eller potentielle marked, som der anmodes om adgang til. For at kunne afgøre, om selskabet i henhold til konkurrencereglerne skal pålægges at give adgang, vil der blive set nærmere på, om det dominerende selskab har forbrudt sig mod pligten til ikke at diskriminere (se nedenfor), eller om de følgende elementer forekommer i kumulativ form:

a) Adgang til de pågældende faciliteter er generelt af væsentlig betydning for, at selskaber kan deltage i konkurrencen på det pågældende marked (67).

Det centrale spørgsmål er i den forbindelse, hvad der må betragtes som væsentligt. Det vil ikke være tilstrækkeligt, at det adgangssøgende selskab vil få en mere fordelagtig stilling, hvis der gives adgang. En adgangsnægtelse skal derimod resultere i, at de tilsigtede aktiviteter enten slet ikke kan gennemføres eller uundgåeligt bliver udpræget uøkonomiske.

Selv om der f.eks. fra 1. juli 1996 kan anvendes alternative infrastrukturer til liberaliserede tjenester, vil det vare et stykke tid, før dette i mange tilfælde vil være et tilfredsstillende alternativ til de etablerede selskabers faciliteter. Sådanne alternative infrastrukturer har på nuværende ikke samme geografiske dækning som de etablerede teleselskabers net

b) der er tilstrækkelig kapacitet til at tredjemand kan tilbydes adgang

c) facilitetsejeren dækker ikke efterspørgslen på et eksisterende tjeneste- eller produktmarked, blokerer for fremkomsten af potentielt nye tjenester eller produkter eller forhindrer konkurrencen på et eksisterende eller potentielt tjeneste- eller produktmarked

d) det adgangssøgende selskab er villigt til at betale en rimelig og ikke-diskriminerende pris og accepterer tillige alle ikke-diskriminerende adgangsbetingelser

e) der findes ingen saglig begrundelse for at nægte tredjemand adgang.

I denne forbindelse kunne en relevant begrundelse være, at der ville være altoverskyggende vanskeligheder ved, at det pågældende selskab ønskede adgang, eller at den facilitetsejer, der har foretaget investeringen med henblik på at indføre et nyt produkt eller en ny tjeneste, skal have tilstrækkelig tid og mulighed for at anvende faciliteten med henblik på at markedsføre den eller de pågældende nye produkter eller tjenester. Alle begrundelser vil imidlertid skulle undersøges grundigt fra sag til sag og i telesektoren er det især vigtigt, at de fordele, som slutbrugeren vil opnå som følge af et konkurrencepræget miljø, ikke undermineres af de tidligere statsmonopolers forsøg på at forhindre konkurrence i at opstå og udvikle sig.

92. Ved vurderingen af, om artikel 86 er overtrådt, vil der blive taget hensyn til både de faktiske forhold i den pågældende og i andre geografiske områder samt, om relevant, forholdet mellem den ønskede adgang og facilitetens tekniske konfiguration.

93. Spørgsmålet, om der foreligger en saglig begrundelse, vil skulle undersøges særlig grundigt på dette område. Ud over at skulle afgøre, om de vanskeligheder, der anføres i et givet tilfælde, er alvorlige nok til at begrunde adgangsnægtelse, skal de pågældende myndigheder også afgøre, om disse vanskeligheder er mere tungtvejende end den skade, der påføres konkurrencen, hvis adgangen til faciliteterne nægtes eller vanskeliggøres, og der dermed sker en begrænsning af de efterfølgende tjenestemarkeder.

94. Adgangsudbyderen kan manipulere med tre afgørende adgangselementer med henblik på at nægte tredjemand adgang, nemlig adgangstidspunkt, teknisk figuration og pris.

95. Dominerende teleselskaber er forpligtede til at behandle adgangsansøgninger hurtigt: urimelige, uforklarlige eller uberettigede forsinkelser i forbindelse med behandlingen af ansøgninger om adgang kan udgøre misbrug. Kommissionen vil vurdere behandlingstiden gældende for en anmodning om adgang frem for alt i forhold til

a) den tidsramme og de vilkår, der normalt gælder, når selskabet giver et af sine egne datterselskaber eller én af sine egne filialer adgang til selskabets faciliteter

b) bearbejdningstiden gældende for anmodninger om adgang til tilsvarende faciliteter i andre medlemsstater

c) de forklaringer der gives i forbindelse med forsinkelser i behandlingen af adgangsansøgninger.

96. Spørgsmål vedrørende den tekniske konfiguration vil på tilsvarende vis blive undersøgt nøje med henblik på at konstatere, om der reelt er tale om problemer. I henhold til konkurrencereglerne skal den adgangssøgende part i princippet bevilges adgang på det for denne mest passende sted, såfremt dette er teknisk muligt for adgangsudbyderen. Problemer i forbindelse med den tekniske gennemførelse kan udgøre en saglig begrundelse for adgangsnægtelse, således skal f.eks. den trafik, der ønskes adgang for, overholde de relevante tekniske infrastrukturstandarder. Der kan også være tale om kapacitetsmæssige bindinger, der kan give anledning til rationeringsproblemer (68).

97. For høje adgangspriser, der i sig selv kan udgøre et misbrug (69), kan også udgøre en faktisk adgangsnægtelse.

98. En række aspekter ved disse undersøgelser skal vurderes nøje. ONP-direktivernes krav om gennemsigtighed i omkostningsberegningssystemerne letter vurderingen af prisfastsættelsen i telesektoren.

Afbrydelse af adgang

99. Det forhold, der anføres under punkt 72, er allerede behandlet i flere af Kommissionens ældre afgørelser og EF-Domstolens retspraksis, hvor konkurrenter på efterfølgende markeder får afbrudt adgangen. I Commercial Solvents-sagen fastsatte Domstolen følgende:

»indehaveren af en dominerende stilling på markedet for råmaterialer, og som med henblik på at forbeholde disse råmaterialer for sin egen produktion af følgeprodukter nægter at levere til en kunde, der også producerer disse følgeprodukter, med fare for at eliminere enhver konkurrence fra denne kunde, misbruger sin dominerende stilling i artikel 86's forstand« (70).

100. Selv om nævnte sag omhandler et produkt, er der i princippet ingen forskel mellem disse tilfælde og et tilfælde, hvor adgangen afbrydes. Ensidig opsigelse af adgangsaftaler rejser i alt væsentligt de samme spørgsmål som adgangsnægtelse. Hvis en eksisterende kunde fratages adgangen, vil der normalt være tale om misbrug. Også i denne forbindelse kan der foreligge saglige grunde for en sådan opsigelse. De saglige grunde skal stå i et rimeligt forhold til de virkninger, afbrydelsen har på konkurrencen.

2.2. Andre former for misbrug

101. Adgangsnægtelse er blot en form for misbrug på dette område. Der kan også optræde misbrug, efter at tredjemand har fået adgang. Der kan være tale om misbrug, bl.a. når det adgangsgivende selskab lægger en diskriminerende adfærd for dagen, eller selskabets handlinger på anden vis begrænser markedet eller den tekniske udvikling. De følgende eksempler på misbrug er ikke udtømmende.

Netkonfiguration

102. Hvis et dominerende netselskabs netkonfiguration objektivt set gør adgangen til nettet vanskeligere for tjenesteudbydere (71), kan der være tale om misbrug, medmindre konfiguration kan begrundes sagligt. Der er tale om en saglig begrundelse, hvis netkonfigurationen generelt forbedrer nettets effektivitet.

Koblingssalg

103. Koblingssalg giver især anledning til bekymring, når tjenester, hvor teleselskabet indtager en dominerende stilling, kombineres med tjenester, hvor det ikke gør (72). Hvis det vertikalt integrerede dominerende netselskab forpligter den adgangssøgende part til at købe en eller flere tjenester (73) uden rimelig begrundelse, kan dette udelukke konkurrenter til den dominerende adgangsudbyder fra at tilbyde disse elementer i pakken uafhængigt af den dominerende part. En sådan betingelse kan derfor udgøre misbrug i henhold til artikel 86.

EF-Domstolen har desuden udtalt, at:

»Selv når koblingssalg af to produkter er i overensstemmelse med handelssædvane, eller når der er en naturlig forbindelse mellem de pågældende to produkter, kan det derfor alligevel udgøre misbrug i artikel 86's forstand, hvis det ikke er objetivt begrundet« (74).

Prisfastsættelse

104. For at påvise at der ikke er tale om et prisfastsættelsesproblem efter konkurrencereglerne, må det påvises, at omkostninger og indtægter er allokeret på rette vis. Ved at foretage en ukorrekt allokering af omkostningerne og anvende ukorrekte interne afregningspriser kan man skjule urimeligt høje priser, underbudspriser eller pristryk.

Urimeligt høje priser

105. Prisproblemer i forbindelse med tjenesteudbyderes adgang til et dominerende selskabs faciliteter vil ofte bunde i urimeligt høje priser (75). Hvis der ikke er noget andet holdbart alternativ til den facilitet, som tjenesteudbyderen søger at få adgang til, kan det dominerende selskab eller monopolselskabet være tilbøjelig til at forlange for høje priser.

106. EF-Domstolen har defineret en urimelig høj pris som »en for høj pris i forhold til den præsterede ydelses økonomiske værdi« (76). Domstolen har desuden præciseret, at prisen bl.a. kan bedømmes på følgende vis:

»Spørgsmålet, om grænsen for det rimelige er overskredet, ville for eksempel kunne bedømmes objektivt ved hjælp af en sammenligning mellem salgsprisen for den pågældende vare og varens produktionspris« (77).

107. Kommissionen må konstatere, hvilke faktuelle omkostninger der er forbundet med det pågældende produkt. Når det skal afgøres, om prisen er urimelig høj, er det derfor af afgørende betydning, at man kender den rimelige omkostningsallokering. Når et selskab f.eks. har flere forskellige aktiviteter, vil de relevanter omkostninger samt en rimelig del af de fælles omkostninger skulle allokeres til de enkelte aktiviteter. Kommissionen kan også være nødt til at fastlægge, hvilken omkostningsallokeringsmetode der er den korrekte, hvis der er uenighed herom.

108. EF-Domstolen har også anført, at der skal tages højde for de EF-retlige bestemmelser om prisfastsættelse for den pågældende sektor, når det afgøres, hvad der udgør en urimelig høj pris (78).

109. Også en sammenligning med andre geografiske områder kan fungere som indikator for, om der er tale om overpriser: EF-Domstolen fandt, at der om muligt kunne foretages en sammenligning mellem de priser, et dominerende selskab kræver, og dem, der kræves på markeder, der er åbne for konkurrence (79). En sådan sammenligning kunne danne grundlag for den vurdering af, om de priser, som det dominerende selskab forlanger, er rimelige (80). I visse tilfælde, hvor der ikke har foreligget sammenlignelige data, har de regulerende myndigheder forsøgt at fastslå, hvad den konkurrenceskabte pris ville have været, hvis der havde eksisteret et konkurrencepræget marked (81). I et givet tilfælde kan Kommissionen inddrage en sådan analyse ved fastlæggelsen af, om der er tale om en urimeligt høj pris.

Underbudspriser

110. Der er tale om underbudspriser, bl.a. når et dominerende firma over en længere periode sælger varer eller tjenesteydelser under kostprisen med henblik på at hindre andre i at få adgang til markedet eller på at fortrænge nogen fra markedet, så det dominerende firma får mulighed for at styrke sin markedsstilling yderligere og senere øge sit kumulerede overskud. Sådanne urimeligt lave priser er i strid med artikel 86, litra a). Et sådant problem kan f.eks. opstå i konkurrencen mellem forskellige teleinfrastrukturnet, hvis et dominerende selskab kræver urimeligt lave priser for adgangen med henblik på at eliminere konkurrence fra andre (nye) infrastrukturudbydere. Generelt er der tale om prismisbrug, når prisen enten ligger under det dominerende selskabs gennemsnitlige variable omkostninger, eller hvis den ligger under de gennemsnitlige samlede omkostninger og indgår i en konkurrencebegrænsende plan (82). En direkte anvendelse af ovennævnte regel i netsektoren ville ikke afspejle de økonomiske realiteter i netsektoren.

111. Denne regel blev fastlagt i Akzo-sagen, hvor domstolen definerede gennemsnitlige variable omkostninger som »omkostninger, der ændres i forhold til den producerede mængde« (83), og begrundede reglen således:

»En dominerende virksomhed har nemlig ingen anden interesse i at anvende sådanne priser end den at eliminere sine konkurrenter for efterfølgende at drage fordel af sin monopolstilling til at forhøje sine priser, eftersom den ved ethvert salg påføres et tab, nemlig samtlige faste omkostninger (dvs. omkostninger, der er konstante uanset den producerede mængde) og i det mindste en del af de variable omkostninger, pr. produceret enhed.«

112. For at kunne drive handel med en tjeneste eller en gruppe af tjenester med fortjeneste må et selskab have en prisstrategi, hvor de samlede ekstraomkostninger ved at yde denne tjeneste eller gruppe af tjenester dækkes af de ekstraindtægter, der opnås ved at yde den pågældende tjeneste eller gruppe af tjenester. Hvis et dominerende selskab fastsætter en pris for et bestemt produkt eller en bestemt tjenesteydelse, som ligger under de gennemsnitlige samlede omkostninger ved at yde den pågældende tjeneste, bør selskabet begrunde prisen kommercielt. Et dominerende selskab, der udelukkende vil profitere af den sådan prispolitik, hvis en eller flere af selskabets konkurrenter svækkes, gør sig skyldigt i misbrug.

113. Som Domstolen giver udtryk for i Akzo-sagen, skal Kommissionen finde frem til den pris, under hvilken et selskab kun kan få en fortjeneste ved at svække eller eliminere en eller flere konkurrenter. Omkostningsstrukturerne i netsektoren afviger oftest væsentligt fra omkostningsstrukturerne i andre sektorer, da førstnævnte har meget større kapacitets- og fællesomkostninger.

114. I forbindelse med udbud af teletjenester kan f.eks. en pris, der svarer til de variable omkostninger ved en tjeneste, ligge betydeligt under den pris, operatøren er nødt til at forlange, hvis omkostningerne ved at yde tjenesten skal dækkes. Hvis Akzo-testen imidlertid anvendes på priser, som operatøren må forlange på længere sigt, og som danner grundlag for operatørens beslutninger om at investere, skal omkostningerne omfatte de samlede omkostninger ved at yde tjenesten. Når forholdene gennemgås, må det overvejes, hvilken tidsramme, der er den rette, når omkostningerne skal analyseres. I de fleste tilfælde vil formodentlig hverken en meget kort eller en meget lang periode være rimelig.

115. Under disse omstændigheder vil Kommissionen ofte skulle undersøge grænseomkostningerne ved at præstere en tjeneste og måske være nødt til at undersøge de gennemsnitlige grænseomkostninger over en længere periode end et år.

116. ONP-bestemmelserne og Kommissionens henstillinger vedrørende regnskabskrav og gennemsigtighed vil i denne forbindelse bidrage til en effektiv anvendelse af artikel 86.

Pristryk

117. Hvis netselskabet er dominerende på produkt- eller tjenestemarkedet, kan et pristryk udgøre misbrug. Man kan påvise, at prisen trykkes ved at vise, at det dominerende selskabs egne transaktioner i efterfølgende led ikke kan foretages med fortjeneste på grundlag af den pris i det forudgående led, som forlanges af selskabets konkurrenter. En tabsgivende enhed i det efterfølgende led kan skjules, hvis det dominerende selskab har allokeret omkostninger til sine adgangstransaktioner, der egentlig skulle allokeres til transaktioner i det efterfølgende led, eller på anden måde har fastsat afregningspriserne inden for gruppen på ukorrekt vis. Dette spørgsmål behandles i Kommissionens anbefalinger om opsplitning af regnskaber i forbindelse med samtrafik, hvor der anbefales separate regnskaber for de forskellige forretningsområder inden for et vertikalt integreret dominerende selskab. Kommissionen kan i en sådan sag kræve, at det dominerende selskab forelægger reviderede separate regnskaber for alle de nødvendige aspekter af det dominerende selskabs forretninger. Opsplittede regnskaber er imidlertid ikke en garanti for, at der ikke finder misbrug sted. Kommissionen vil om nødvendigt undersøge forholdene fra sag til sag.

118. Under de rette omstændigheder kan man også påvise et pristryk ved at vise, at margenen mellem den pris, der afkræves konkurrenter på det efterfølgende marked (herunder det dominerende selskabs eventuelt egne transaktioner i det efterfølgende led) for adgang til faciliteten, og den pris, netoperatøren forlanger på det efterfølgende marked, ikke er tilstrækkelig stor til at give en rimelig effektiv tjenesteudbyder på det efterfølgende marked en normal fortjeneste (medmindre det dominerende selskab kan påvise, at dets transaktioner i det efterfølgende led er usædvanlig effektive) (84).

119. Hvis et af disse to scenarier opstår, udsættes konkurrenterne på det efterfølgende marked for et pristryk, som kan presse dem ud af markedet.

Diskriminering

120. En dominerende adgangsudbyder må ikke diskriminere mellem parterne i forskellige adgangsaftaler, hvis en sådan diskriminering begrænser konkurrencen. En differentiering, der er baseret på den måde, hvorpå adgangen skal anvendes, i stedet for på forskellene mellem transaktionerne for adgangsudbyderen selv, vil være i strid med artikel 86, hvis diskrimineringen må formodes at begrænse eller fordreje den faktiske eller potentielle konkurrence. En sådan diskriminering kan bestå i, at der indføres forskelligartede vilkår, herunder opkræves forskellige priser, eller på anden vis differentieres mellem adgangsaftaler, dog ikke i tilfælde, hvor denne diskriminering kan begrundes sagligt, f.eks. ud fra omkostningsmæssige eller tekniske overvejelser, eller ud fra det forhold, at brugerne opererer på forskellige niveauer. En sådan diskriminering kan formodes at begrænse konkurrencen på det efterfølgende marked, hvor det adgangssøgende selskab ønsker at operere, idet den kan begrænse det pågældende selskabs muligheder for at komme ind på markedet eller udvide sine transaktioner på det pågældende marked (85).

121. En sådan diskriminering kunne tilsvarende påvirke konkurrencen i de tilfælde, hvor der diskrimineres mellem selskaber på nært forbundne efterfølgende markeder. Hvis der findes to distinkte efterfølgende produktmarkeder, men et produkt anses for at kunne erstattes af et andet - bortset fra, at der er forskel på prisen på de to produkter - kan en diskriminering i den pris, der afkræves udbyderne af disse to produkter, reducere den eksisterende eller potentielle konkurrence. Selv om f.eks. fastnets- og mobilnetstelefoni for nuværende formodentlig udgør to separate produktmarkeder, må markederne forventes at konvergere. Hvis der forlanges højere samtrafikpriser af mobilnetselskaber end af fastnetselskaber, vil denne konvergens vanskeliggøres, hvilket således vil påvirke konkurrencen.Tilsvarende påvirkninger kan finde sted på andre telemarkeder.

I lyset af forpligtelsen til at fastsætte omkostningsrelaterede priser vil en sådan diskriminering under alle omstændigheder være vanskelig at begrunde.

122. Med hensyn til prisdiskriminering forbyder artikel 86, litra c), at et dominerende selskab diskriminerer urimeligt mellem sine kunder (86), herunder diskriminerer mellem kunderne alt efter, om de indvilliger i udelukkende at handle med det dominerende selskab.

123. Følgende fastsættes i samtrafikdirektivets artikel 7:

»Der kan fastsættes forskellige samtrafiktakster, betingelser og vilkår for forskellige kategorier af organisationer, der har tilladelse til at stille telenet og tjenester til rådighed, hvis sådanne forskelle kan begrundes objektivt på grundlag af den type samtrafik, som udbydes, og/eller de pågældende nationale licensbetingelser . . .« (såfremt sådanne forskelle ikke forårsager konkurrencefordrejning).

124. Afgørelsen af, om sådanne forskelle forårsager konkurrencefordrejning, skal træffes i hver enkelt sag for sig. Det er afgørende at erindre, at artikel 85 og 86 omhandler konkurrence og ikke lovgivningsspørgsmål. Det kan på grundlag af artikel 86 ikke kræves, at et dominerende selskab skal behandle forskellige kategorier af kunder forskelligt, medmindre det er en følge af markedsforholdene og principperne i artikel 86. Artikel 86 forbyder tværtimod dominerende selskaber at diskriminere mellem samsvarende transaktioner, hvis en sådan diskriminering påvirker konkurrencen.

125. Enhver sagligt set ubegrundet diskriminering med hensyn til aspekter af eller vilkår i en adgangsaftale kan udgøre misbrug. Diskrimineringen kan relatere til forskellige elementer som priser, frister, teknisk adgang, routing (87), nummerering netanvendelsesbegrænsninger, der går ud over væsentlige krav, og anvendelse af kundenetdata. Hvorvidt der forekommer diskriminering, kan udelukkende afgøres fra sag til sag. Diskriminering er i strid med artikel 86, uanset om den hidrører fra eller fremgår af vilkårene for en given adgangsaftale eller ej.

126. I denne forbindelse er netselskabet generelt forpligtet til at behandle kunder på samme måde som sine egne datterselskaber eller driftsenheder på efterfølgende markeder. Kundens karakter og dennes krav kan spille en afgørende rolle for, om transaktionerne er sammenlignelige. Forskellige priser for kunder på forskellige niveauer (f.eks. engros og detail) udgør ikke nødvendigvis en diskriminering.

127. Diskrimineringsspørgsmålet kan opstå i forbindelse med adgangens tekniske konfiguration, der er af særlig betydning i forbindelse med adgangen.

Graden af adgangens tekniske kompleksitet: type- eller niveaubegrænsninger i nettilslutningshierarkiet eller de tekniske karakteristika ved denne tilslutning er umiddelbart konkurrencerelevante. Der kan her være tale om faciliteter, der stilles til rådighed med henblik på tilkoblingen, eller om den type interface- eller signalsystem, der afgør hvilken type tjenester, der står til rådighed for den adgangssøgende part (f.eks. intelligente netfaciliteter).

Antallet og/eller placeringen af tilkoblingspunkter: kravet om at samle og fordele trafikken for bestemte områder ved det tilkoblingssted, der umiddelbart betjener det pågældende område, i stedet for på et højere niveau i nethierarkiet, kan spille en vigtig rolle. Det adgangssøgende selskab pålægges yderligere omkostninger ved enten at skulle stille forbindelser til rådighed i større afstand fra selskabets tilkoblingscenter eller ved at skulle betale højere fremførselstakster.

Lige adgang: et væsentligt træk ved konkurrencen inden for telekommunikation er, at den adgangssøgende parts kunder får mulighed for at udnytte de tjenester, som adgangsudbyderen stiller til rådighed, ved at anvende numre med samme antal opkaldscifre som adgangsudbyderens kunder.

Saglig begrundelse

128. Den saglige begrundelse kunne omfatte faktorer, der vedrører den faktiske drift af nettet, der ejedes af adgangsudbyderen, eller licensbegrænsninger i overensstemmelse med f.eks. intellektuelle ejendomsrettigheder.

2.3. Misbrug af kollektiv dominans

129. I forbindelse med kollektiv dominans (se punkt 76 ff.) kan den adfærd, som ét af flere kollektivt dominerende selskaber lægger for dagen, udgøre misbrug, selv om de andre selskaber ikke har samme adfærd.

130. Problemer kan søges løst ved anvendelse af konkurrencereglernes retsmidler, men hvis ingen af selskaberne er villige til at give tredjemand adgang, og hvis der ikke findes nogen teknisk eller økonomisk begrundelse for adgangsnægtelsen, må de nationale tilsynsmyndigheder formodes at løse problemet ved i henhold til det relevante ONP-direktiv eller national ret at pålægge et eller flere selskaber at give tredjemand adgang.

3. Adgangsaftaler (artikel 85)

131. Konkurrencebegrænsninger, der indgår i eller er et resultat af adgangsaftaler, kan have to forskellige virkninger, idet de kan begrænse konkurrencen mellem de to parter i adgangsaftalen eller begrænse konkurrencen fra tredjemand, f.eks. ved at give den ene aftalepart eller begge eksklusive rettigheder. Hvis én af parterne har en dominerende stilling kan adgangsaftalens vilkår desuden resultere i, at den dominerende stilling styrkes eller udvides til at omfatte et beslægtet marked, ligesom vilkårene eventuelt kan udgøre en ulovlig udnyttelse af den dominerende stilling, hvis der fastsættes urimelige betingelser.

132. Adgangsaftaler, hvor adgangen i princippet er ubegrænset, kan ikke formodes at være konkurrencebegrænsende efter artikel 85, stk. 1. Eneretsbestemmelser i kontrakter, der kun giver et enkelt selskab adgang, må forventes at begrænse konkurrencen, idet de begrænser andre selskabers adgang til infrastrukturen. Da de fleste net har en større kapacitet, end en enkelt bruger må formodes at kunne udnytte, vil dette normalt være tilfældet i telesektoren.

133. Adgangsaftaler kan have en betydelig konkurrencefremmende virkning, da de kan forbedre adgangen til det efterfølgende marked. Adgangsaftaler i forbindelse med samtrafik spiller en afgørende rolle for interoperabiliteten mellem tjenester og infrastruktur og øger dermed konkurrencen på det efterfølgende tjenestemarked, hvilket må formodes at give en højere merværdi end den lokale infrastruktur.

134. Visse adgangsaftaler eller bestemmelser deri kan dog tydeligvis have en konkurrencebegrænsende virkning. Adgangsaftaler kan f.eks.

a) være et middel til koordinering af priser

b) være et middel til opdeling af markedet

c) udelukke tredjemand fra markedet (88)

d) medføre en udveksling af økonomisk følsomme oplysninger mellem parterne.

135. Risikoen for priskoordinering er særlig stor i telesektoren, idet samtrafiktaksterne ofte udgør 50 % eller mere af de samlede omkostninger ved de præsterede tjenester, og da samtrafik med et dominerende selskab normalt er påkrævet. Under disse omstændigheder er der begrænset spillerum for priskonkurrence, og risikoen for (og konsekvensen af) priskoordinering er større.

136. Samtrafikaftaler mellem netselskaber kan desuden under visse omstændigheder være et middel til markedsopdelingen mellem det adgangsgivende netselskab og det adgangssøgende netselskab i stedet for et middel til opbygning af netkonkurrence mellem de to parter.

137. I et liberaliseret telemiljø vil ovennævnte typer konkurrencebegrænsning blive overvåget af de nationale myndigheder og Kommissionen i henhold til konkurrencereglerne. En part, der lider skade som følge af en konkurrencebegrænsende adfærd, har uanset nationale bestemmelser ret til at indgive klage til Kommissionen.

Bestemmelser, der falder ind under artikel 85, stk. 1

138. Kommissionen har identificeret visse typer begrænsninger, som potentielt kan være i strid med EF-traktatens artikel 85, stk. 1, og derfor kræver individuel fritagelse. Disse bestemmelser vil oftest relatere til de økonomiske rammebetingelser for adgang.

139. I telesektoren kan det ikke undgås, at samtrafikparter får visse oplysninger om deres konkurrenters kunder og trafik. Denne udveksling af oplysninger kan i visse tilfælde påvirke de involverede selskabers konkurrencemæssige adfærd og kan af parterne let bruges til at samordne deres praksis, f.eks. i form af en opdeling af markedet (89). I henhold til samtrafikdirektivet må oplysninger, der modtages fra et selskab, der ønsker samtrafik, kun anvendes til det formål, hvortil de blev givet. Med henblik på at overholde konkurrencereglerne og samtrafikdirektiverne vil netselskaber skulle træffe foranstaltninger til sikring af, at fortrolige oplysninger kun gøres tilgængelige for de dele af selskaberne, der indgår i udarbejdelsen af samtrafikaftalerne, og at oplysningerne ikke anvendes til konkurrencebegrænsende formål. Hvis disse sikringsmekanismer er fuldstændige og fungerer korrekt, skulle der i princippet ikke være nogen grund til, at enkle samtrafikaftaler skulle være omfattet af artikel 85, stk. 1.

140. Eksklusivitetsaftaler, f.eks. i tilfælde, hvor trafikken udelukkende ledes via en af parternes eller begge parters telenet i stedet for via net ejet af andre parter, der er indgået adgangsaftaler med, vil ligeledes skulle undersøges i henhold til artikel 85, stk. 3. Hvis en sådan routing ikke kan begrundes, er den forbudt. Sådanne eksklusivitetsbestemmelser er imidlertid ikke en integreret del af samtrafikaftaler.

141. Det er yderst usandsynligt, at en adgangsaftale, der er indgået med et konkurrencebegrænsende mål for øje, kan opfylde kriterierne for individuel fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3.

142. Adgangsaftaler kan desuden påvirke konkurrencestrukturen på markedet. Lokale adgangstakster vil ofte udgøre en betydelig andel af de samlede omkostninger ved de tjenester, det adgangssøgende selskab tilbyder slutbrugeren, således at der kun er begrænset spillerum for priskonkurrence. Da denne begrænsede konkurrence skal sikres, vil Kommissionen gå særlig grundigt til værks ved undersøgelsen af adgangsaftaler og deres formodede virkning på de relevante markeder med henblik på at sikre, at sådanne aftaler ikke fungerer som et skjult og indirekte middel til fastsættelse og koordinering af endelige priser for slutbrugere, hvilket udgør en af de mest alvorlige overtrædelser af EF-traktatens artikel 85 (90). Dette kunne man særligt frygte på oligopolistiske markeder.

143. Yderligere er bestemmelser, der omfatter diskriminering og fører til udelukkelse af tredjemand, konkurrencebegrænsende. Den diskriminering, der finder sted til ulempe for den adgangssøgende part med hensyn til pris, kvalitet og andre økonomisk vigtige aspekter, er af størst betydning og vil generelt have til formål at give adgangsudbyderens transaktioner en urimelig præferencestilling.

4. Påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater

144. Artikel 85 og 86 finder kun anvendelse, hvis samhandelen mellem medlemsstater påvirkes.

145. En aftale er kun egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstater, såfremt Kommissionen er i stand til:

»med tilstrækkelig sandsynlighed at forudsige, at den direkte eller indirekte, faktisk eller muligvis, kan øve en sådan indflydelse på samhandelen mellem medlemsstater, at den kan hindre virkeliggørelsen af et enhedsmarked mellem medlemsstaterne« (91).

De enkelte konkurrencebegrænsninger i aftalen behøver ikke nødvendigvis alle at kunne påvirke samhandelen (92), såfremt blot aftalen som helhed gør.

146. I forbindelse med adgangsaftalerne i telesektoren vil Kommissionen ikke blot lade konkurrencebegrænsningernes direkte påvirkning af handelen mellem medlemsstaterne på adgangsmarkederne indgå i overvejelserne, men også påvirkningen af den grænseoverskridende samhandel med efterfølgende teletjenester. Kommissionen vil tillige undersøge, i hvilket omfang disse aftaler kan afskærme et givent geografisk marked, hvilket kunne hindre selskaber, der allerede er etableret i andre medlemsstater, i at konkurrere på det pågældende geografiske marked.

147. Adgangsaftaler på teleområdet påvirker normalt samhandelen mellem medlemsstater, da tjenester, der præsteres via et net, handles overalt i EF, og da adgangsaftaler er altafgørende for en tjenesteudbyders eller et teleselskabs muligheder for at præstere en given tjeneste. Selv i de tilfælde, hvor markederne primært har national karakter, hvilket generelt er tilfældet i de nuværende fase af liberaliseringen, vil misbrug af en dominerende stilling normalt påvirke markedsstrukturen, hvilket så igen påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.

148. I de sager inden for dette område, der berører spørgsmål efter artikel 86, drejer det sig formentlig enten om aftalebestemmelser, der er udtryk for misbrug, eller om en afvisning af at indgå en adgangsaftale på rimelige vilkår. Derfor vil ovenfor anførte kriterier for fastlæggelse af, om en adgangsaftale kan påvirke samhandelen mellem medelmsstater, også være relevante i denne forbindelse.

KONKLUSION

149. Kommissionen mener, at konkurrencereglerne og de sektorspecifikke bestemmelser udgør et sammenhængende hele af foranstaltninger, der sikrer et liberaliseret og konkurrencepræget miljø på telemarkederne i EF.

150. Med de foranstaltninger, Kommissionen ønsker at træffe inden for dette område, ønsker den at undgå unødvendige dobbeltprocedurer, især med hensyn til konkurrenceprocedurer og reguleringsprocedurer på nationalt plan og EF-plan som fastsat i ONP-bestemmelserne.

151. I de tilfælde, hvor konkurrencereglerne finder anvendelse, vil Kommissionen undersøge, hvilke markeder der er relevante, og anvende artikel 85 og 86 i overensstemmelse med ovennævnte principper.

(1) I henhold til Kommissionens direktiv 96/19/EF og 96/2/EF (se fodnote 3) kan visse medlemsstater anmode om at blive undtaget fra at opfylde bestemmelserne om fuld liberalisering i bestemte begrænsede perioder. Denne meddelelse berører ikke sådanne undtagelser, og Kommissionen vil tage hensyn til undtagelserne, når den anvender konkurrencereglerne på adgangsaftaler som beskrevet i denne meddelelse.

Se:

Kommissionens beslutning 97/114/EF af 27. november 1996 om Irlands anmodning om yderligere gennemførelsesfrister hvad angår gennemførelsen af Kommissionens direktiv 90/388/EØF og 96/2/EF med hensyn til fuld liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 41 af 12.2.1997, s. 8).

Kommissionens beslutning 97/310/EF af 12. februar 1997 om indrømmelse af yderligere gennemførelsesfrister til Portugal til gennemførelse af direktiv 90/388/EØF og 96/2/EF om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 133 af 24.5.1997, s. 19).

Kommissionens beslutning 97/568/EF af 14. maj 1997 om indrømmelse af yderligere gennemførelsesfrister for Luxembourg for så vidt angår gennemførelsen af Kommissionens direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 234 af 26.8.1997, s. 7).

Kommissionens beslutning 97/603/EF af 10. juni 1997 om indrømmelse af yderligere gennemførelsesfrister til Spanien til gennemførelse af Kommissionens direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 243 af 5.9.1997, s. 48).

Kommisssionens beslutning 97/607/EF af 18. juni 1997 om Grækenlands anmodning om yderligere gennemførelsesfrister hvad angår gennemførelsen af Kommissionens direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 245 af 9.9.1997, s. 6).

(2) Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet af 3. maj 1995, høring om grønbogen om liberalisering af teleinfrastruktur og kabel-tv-net (KOM(95) 158 endelig udg.)

(3) Kommissionens direktiv 88/301/EØF af 16. maj 1988 om konkurrence på teleterminalmarkederne (EFT L 131 af 27.5.1988, s. 73).

Kommissionens direktiv 90/388/EØF af 28. juni 1990 om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 192 af 24.7.1990, s. 10 (teletjenestedirektivet)).

Kommissionens direktiv 94/46/EF af 13. oktober 1994 om ændring af direktiv 88/301/EØF og 90/388/EØF for så vidt angår satellitkommunikation (EFT L 268 af 19.10.1994, s. 15).

Kommissionens direktiv 95/51/EF af 18. oktober 1995 om ændring af direktiv 90/388/EØF med hensyn til afskaffelse af begrænsninger i brugen af kabel-tv-net til levering af allerede liberaliserede teletjenester (EFT L 256 af 26.10.1995, s. 49).

Kommissionens direktiv 96/2/EF af 16. januar 1996 om ændring af direktiv 90/388/EØF for så vidt angår mobil- og personkommunikation (EFT L 20 af 26.1.1996, s. 59).

Kommissionens direktiv 96/19/EF af 13. marts 1996 om ændring af direktiv 90/388/EØF for så vidt angår gennemførelse af liberaliseringen af markederne for teletjenester (EFT L 74 af 22.3.1996, s. 13 (liberaliseringsdirektivet)).

(4) Samtrafikaftaler er den mest markante form for adgangsaftaler i telesektoren. ONP-reglerne udgør grundlaget for samtrafikaftaler, og anvendelsen af konkurrencereglerne skal ses på denne baggrund:

Rådets direktiv 90/387/EØF om oprettelse af det indre marked for teletjenester ved gennemførelse af tilrådighedsstillelse af åbne net (ONP) (Open Network Provision - tilrådighedsstillelse af åbne net) (EFT L 192 af 24.7.1990, s. 1, ændret ved Europa-Parlamentets og Rådes direktiv 97/51/EF (EFT L 295 af 29.10.1997, s. 23 (ONP-rammedirektivet)).

Rådets direktiv 92/44/EØF af 5. juni 1992 om etablering af ONP-vilkår for faste kredsløb (EFT L 165 af 19.6.1992, s. 27, ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/51/EF (EFT L 295 af 29.10.1997, s. 23 (ONP-vilkår for faste kredsløb)).

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/62/EF af 13. december 1995 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten (EFT L 321 af 30.12.1995, s. 6), afløst af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/10/EF af 26. februar 1998 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold (EFT L 109 af 1.4.1998, s. 24 (taletelefonidirektivet)).

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/33/EF af 30. juni 1997 om samtrafik på teleområdet med henblik på at sikre forsyningspligtydelser og interoperabilitet ved anvendelse af ONP-principperne (EFT L 199 af 26.7.1997, s. 32 (samtrafikdirektivet)).

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13/Ef af 10. april 1997 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester (EFT L 117 af 7.5.1997, s. 15).

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/66/EF af 15. december 1997 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred inden for telesektoren (EFT L 24 af 30.1.1998, s. 1).

(5) EFT C 233 af 6.9.1991, s. 2.

(6) Inden for telekommunikation primært Kommissionens beslutning 91/562/EØF af 18. oktober 1991, Eirpage, (EFT L 306 af 7.11.1991, s. 22), Kommissionens beslutning 96/546/EF og 96/547/EF af 17. juli 1996, Atlas og Phoenix (EFT L 239 af 19.9.1996, s. 23 og 57), samt Kommissionens beslutning 97/780/EF af 29. oktober 1997, Unisource (EFT L 318 af 20.11.1997). Der er tillige en række sager vedrørende adgangsspørgsmål under behandling.

(7) Competition aspects of interconnection agreements in the telecommunications sector, juni 1995. Competition aspects of access by service providers to the resources of telecommunications operators, december 1995. Se også Competition Aspects Pricing, december 1995.

(8) Grønbog af 3. december 1997 om konvergensen mellem telekommunikationssektoren, mediesektoren og informationsteknologisektoren og de lovgivningsmæssige implikationer heraf - Mod en informationssamfundsstrategi, 3. december 1997 (KOM(97) 623 endelig udg.).

(9) Se Rådets afgørelse 97/838/EF af 28. november 1997 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne, hvad angår anliggender inden for dets kompetence, af resultaterne af WTO-forhandlingerne om basisteletjenester (EFT L 347 af 18.12.1997, s. 45).

(10) Efter direktivet om ONP-vilkår for faste kredsløb kan den forurettede bruger i en første fase indbringe sagen for det nationale myndighedsorgan, dvs. de nationale tilsynsmyndigheder. Det kan give en række fordele. På teleområdet, hvor selskaber erfaringsmæssigt tøver med at vise sig som klagere over teleselskaber, som de er stærkt afhængige af både med hensyn til det specifikke konfliktområde og i meget bredere og mere vidtgående forstand, er procedurerne i ONP-direktivet en attraktiv løsning. ONP-procedurerne dækker desuden et bredere spektrum af adgangsproblemer end konkurrencereglerne. Endelig kan det være en fordel for brugerne, at de nationale administrative procedurer er nære og kendte. Samtidig spiller sproget også en vigtig rolle.

Hvis der ikke kan findes en løsning på nationalt plan, indledes en anden fase på EF-plan (forligsprocedure), jf. direktivet om ONP-vilkår for faste kredsløb. Der skal derefter opnås enighed mellem parterne inden for to måneder, med en eventuel forlængelse på en måned, hvis parterne er enige herom.

(11) Et nationalt myndighedsorgan/en national tilsynsmyndighed er et nationalt teleorgan, som en medlemsstat har oprettet i forbindelse med det ændrede teletjenestedirektiv og ONP-bestemmelserne. Listen over de nationale tilsynsmyndigheder offentliggøres regelmæssigt i De Europæiske Fællesskabers Tidende. En kopi af den seneste udgave kan findes under http://www.ispo.cec.be.

(12) Samtrafikdirektivets artikel 9 og 17.

(13) Se artikel 7 i teletjenestedirektivet og artikel 5a i ONP-rammedirektivet. Se også Kommissionens meddelelse af 4. april 1995 til Europa-Parlamentet og Rådet om status over og gennemførelse af direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT C 275 af 20.10.1995, s. 2ff).

Se også EF-Domstolens dom af 9. november 1995 i sag nr. C-91/94, Thierry Tranchant mod Telephones Stores SARL, Sml. 1995, s. I-3911.

(14) Samtrafikdirektivet, som anført i fodnote 4, artikel 9, stk. 3.

(15) Rettens dom af 18. september 1992 i sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. 1992, s. II-2223, præmis 77, og Rettens dom af 24. januar 1995 i sag T-114/92, BEMIM mod Kommissionen, Sml. 1995, s. II-147.

(16) Meddelelse om samarbejde mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af EF-traktatens artikel 85 og 86 (EFT C 39 af 13.2.1993, s. 6), punkt 14.

Meddelelse om samarbejde mellem nationale konkurrencemyndigheder og Kommissionen (EFT C 313 af 15.10.1997, s. 3).

(17) Sag 127/73, BRT mod SABAM, Sml. 1974, s. 51.

(18) Sag 66/86, Ahmed Saeed mod Silver Line Reisebüro, Sml. 1989, s. 838.

(19) De må f.eks. ikke tilskynde til eller styrke en konkurrencebegrænsende adfærd: se Ahmed Saeed, fodnote 18; Sag C-153/93, Forbundsrepublikken Tyskland mod Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, Sml. 1994, s. I-2517; Sag 267/86, Van Eycke mod aktieselskabet ASPA, Sml. 1988, s. 4769.

(20) Sag 13/77, GB-Inno-BM mod ATAB, Sml. 1977, s. 2115, præmis 31: »dette viser, at skønt artikel 86 således retter sig mod virksomheder, følger det dog af traktaten, at medlemsstaterne ikke må indføre foranstaltninger, som kan ophæve den tilsigtede virkning af denne bestemmelse«.

(21) Med hensyn til andre pligter gældende for nationale myndigheder, se sag 103/88, Fratelli Costanzo, SpA mod Milano kommune, Sml. 1989, s. 1839.

Se Ahmed Saeed-dommen (fodnote 18).

»Traktatens artikel 5 og 90 skal fortolkes således:

- at de forbyder de nationale myndigheder at tilskynde til indgåelse af prisaftaler, som er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, efter omstændighederne med artikel 86

- at de er til hinder for, at disse myndigheder godkender priser, som hidrører fra sådanne aftaler . . .«.

(22) Forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich mod Den Italienske Republik, Sml. 1991, s. I-5357; forenede sager C-46/93, Brasserie du Pêcheur SA mod Forbundsrepublikken Tyskland, og C-48/93, The Queen mod Secretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd m.fl., Sml. 1996, s. I-1029.

(23) F.eks. attende betragtning i direktivet om ONP-vilkår for faste kredsløb, som der henvises til de fodnote 4, samt artikel 9, stk. 3, i samtrafikdirektivet.

(24) Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af 21 december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (EFT L 395 af 30.12.1989, s. 1, berigtiget i EFT L 257 af 21.9.1990, s. 13).

(25) Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1992, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 (EFT L 13 af 21.2.1962, s. 204/62).

(26) Artikel 2 og 4, stk. 1, i forordning nr. 17.

(27) Artikel 3 i forordning nr. 17.

(28) Artikel 3 og 12 i forordning nr. 17.

(29) Sag 792/79R, Camera Care mod Kommissionen, Sml. 1980, s. 119. Se tillige sag T-44/90, La Cinq mod Kommissionen, Sml. 1992, s. II-1.

(30) Se punkt 16 i meddelelsen om samarbejde mellem Kommissionen og de nationale domstole som anført i fodnote 16.

(31) Artikel 2 eller artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17.

(32) Camera Care og La Cinq, se fodnote 29.

(33) Meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole (jf. fodnote 16), punkt 16.

(34) Se punkt 18.

(35) Se Automec mod Kommissionen (jf. fodnote 15), præmis 86.

(36) BRT mod SABAM, se fodnote 17.

(37) Artikel 9, stk. 1 og 3, i samtrafikdirektivet.

(38) Sag 14/83, Von Colson mod Land Nordrhein-Westfalen, Sml. 1984, s. 1891.

(39) Artikel 15, sk. 2, i forordning nr. 17.

(40) Artikel 15, stk. 5, i forordning nr. 17.

(41) Artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17.

(42) Artikel 6, litra c), i samtrafikdirektivet.

(43) Bl.a. i artikel 9 i samtrafikdirektivet.

(44) Retningslinjer for beregning af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, EFT C 9 af 14.1.1998, s. 3.

(45) Se fodnote 22.

(46) EFT C 372 af 9.12.1997, s. 5.

(47) Sammenkobling (sammenlign samtrafik i forslag til samtrafikdirektiv) defineres i direktiv 96/19/EF som:

». . . fysisk og logisk forbindelse mellem telekommunikationsfaciliteter i selskaber, der udbyder telenet og/eller teletjenester, for at tillade et selskabs brugere at kommunikere med selskabets eller et a