KOMMISSIONENS BESLUTNING af 22. juni 1993 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (sag IV/31.550 - Zera/Montedison og IV/31.898 - Hinkens/Staehler) (Kun den tyske og den italienske udgave er autentisk)

(93/554/EOEF)KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (1), senest aendret ved akten vedroerende Spaniens og Portugals tiltraedelse, saerlig artikel 3, stk. 1,

under henvisning til den begaering, som Zera-Agrarchemikalien GmbH, Travenbrueck-Tralau, og firmaet Wilhelm Hinkens, Linnich, begge Tyskland, indgav i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 med formaal at faa konstateret, at Agrimont SpA, Milano (tidligere Farmoplant SpA, Italien), Montedison (Deutschland) Chemie Handels-GmbH, Eschborn (tidligere Montedison, Deutschland GmbH) og Staehler Agrochemie GmbH & Co. KG, Stade, begge Tyskland, har overtraadt artikel 85,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 27. september 1989 om at indlede en procedure,

efter at have givet Agrimont SpA, Montedison (Deutschland) Chemie Handels-GmbH og Staehler Agrochemie GmbH & Co. KG lejlighed til at udtale sig vedroerende de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 i forbindelse med Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (2),

efter hoering af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal, og

ud fra foelgende betragtninger:

I. SAGSFREMSTILLING A. Sammenfattende fremstilling af sagens genstand (1) Denne beslutning omhandler en aftale, hvorved to datterselskaber i samme produktionskoncern sikrer den tyske eneforhandler af plantebeskyttelsesmidlet Digermin absolut omraadebeskyttelse paa det tyske marked ved hjaelp af en produktdifferentiering for derved at forhindre parallelimport til Forbundsrepublikken Tyskland fra andre medlemsstater.

(2) Denne beslutning vedroerer ikke spoergsmaalet om, hvorvidt eneforhandlingen for Tyskland konkurrenceretligt set er lovlig. Kommissionen har ikke vurderet denne aftale, som heller ikke er blevet anmeldt til Kommissionen.

B. Virksomhederne (3) Farmoplant SpA Milano (i det foelgende benaevnt Farmoplant), et helejet datterselskab af den italienske Montedison-koncern, fremstillede indtil 1986 primaert plantebeskyttelsesmidler til landbruget, herunder ogsaa Digermin. I juni 1986 blev Farmoplant integreret i det nystiftede datterselskab Agrimont SpA (i det foelgende benaevnt Agrimont), hvori alle Montedison-koncernens landbrugsaktiviteter blev samlet.

I begyndelsen af 1989 overfoerte Montedison fuldt og helt Agrimont til den nystiftede koncern Enimont SpA, Milano, som ejes af Montedison og Ente Nazionale Idrocarburi, ENI, med hver 50 %. I forbindelse med ENI's overtagelse af Montedisons andel blev Agrimont pr. 1. november 1991 integreret i EniChem Agricoltura SpA, Milano.

Agrimonts salgsindtaegter udgjorde i 1984 i alt 89 003 mio. lire (= ca. 64,4 mio. ECU) (3).

(4) Montedison (Deutschland) Chemie Handels-GmbH, Eschborn, tidligere Montedison Deutschland GmbH (i det foelgende benaevnt MED), stod for salget af Montedison-produkterne i Forbundsrepublikken Tyskland. MED var i foerste omgang et helejet datterselskab af Montedison International Holding Co., Zuerich, men tilhoerte fra begyndelsen af 1989 helt og holdent den nye koncern Enimont. I oktober 1991 blev Montedison (Deutschland) Chemie Handels-GmbH lagt sammen med Agip (Deutschland) AG og derpaa omdannet til EniChem Deutschland AG. Selskabet har saede i Muenchen og en filial i Eschborn, der tager sig af kemiske produkter til landbruget.

MED's omsaetning udgjorde i 1984 i alt 566,6 mio. DM (ca. 253,16 mio. ECU). Divisionen for plantebeskyttelsesmidler tegnede sig for en omsaetning paa [ . . . ] (4) DM, hvoraf [ . . . ] DM hidroerer fra salg af produktet Digermin.

(5) Staehler Agrochemie GmbH & Co. KG, Stade, som indtil den 30. juni 1984 hed Aagrunol Staehler Pflanzenschutzunion GmbH & Co. KG (i det foelgende benaevnt Staehler), havde i henhold til aftale af 9. september 1980 med MED eneforhandlingen af herbicidet Digermin i Forbundsrepublikken Tyskland. Firmaets aarsomsaetning udgjorde i 1982 ca. 22,0 mio. DM (9,26 mio. ECU), i 1983 ca. 28,0 mio. DM (12,33 mio. ECU) og i 1984 ca. 33 mio. DM (14,7 mio. ECU).

C. Produktet 1. Det aktive stof trifluralin

(6) Det kemisk aktive stof trifluralin, som er indeholdt i plantebeskyttelsesmidlet Digermin, er et dinitroanilinderivat, som er udviklet af Eli Lilly i USA og siden 1963 har vaeret markedsfoert paa verdensplan primaert under maerket Treflan. Trifluralin har som aktivt herbicid vaeret den stoerste succes i den kemiske industris historie. Stoffets brede anvendelsesomraade spaender fra bomuld, raps og solsikker til groentsager som sojaboenner, roer og blomkaal.

Siden ca. 1968 har Eli Lilly markedsfoert sit trifluralin-produkt i Tyskland under navnet Elancolan.

2. Produktet Digermin

(7) Digermin er et herbicid, hvor det vanduoploeselige aktive stof trifluralin er oploest (kemisk udtrykt: formuleret) i en koncentration af 480 g pr. liter i et eller flere oploesningsmidler, som f. eks. xylol. Der tilsaettes emulgatorer og andre hjaelpestoffer for at holde det aktive stof svaevende i oploesningen (formuleringen), naar den er paafyldt sproejtetanken og tilsat vand.

(8) De konkurrerende produkter, der befandt sig paa markedet i den periode, som denne beslutning daekker (se betragtning 14 og 35), nemlig Elancolan (som markedsfoeres af Elanco, plantebeskyttelsesdivisionen i det tyske Eli Lilly GmbH) og Zera-Trifluralin (som markedsfoeres af Zera-Agrarchemikalien GmbH, fra 1985 med egen godkendelse) har den samme koncentration af det aktive stof, men udviser visse forskelle med hensyn til oploesningsmidlerne (naermere oplysninger herom i betragtning 61 til 68).

3. Anvendelsesomraader

(9) Den paagaeldende godkendelse i de enkelte lande fastsaetter det tilladte anvendelsesomraade for Digermin. I Tyskland er Digermin godkendt til anvendelse til ukrudtsbekaempelse i raps, roer og blomkaal. Det primaere anvendelsesomraade findes inden for rapsdyrkning.

(10) Inden for EF er Digermin - ud over i Tyskland - godkendt i Italien, Frankrig, Spanien og Det Forenede Kongerige, som regel til andre kulturer end raps.

4. Godkendelsesproceduren

(11) Efter at Agrimont paa Kommissionens forespoergsel i foerste omgang havde meddelt, at godkendelsesproceduren foerst var indledt i de andre medlemsstater, efter at godkendelsen var blevet givet i Tyskland, fremlagde Agrimont og MED i deres svar paa klagepunkterne og under den mundtlige hoering foelgende tidsmaessige forloeb:

"" ID="01">Italien> ID="02">5. 11. 1975> ID="03">8. 2. 1980"> ID="01">Tyskland> ID="02">13. 1. 1977> ID="03">30. 1. 1978"> ID="01">Spanien> ID="02">18. 2. 1977> ID="03">15. 2. 1984"> ID="01">Storbritannien> ID="02">19. 3. 1979> ID="03">20. 9. 1979"> ID="01">Frankrig> ID="02">3. 6. 1981> ID="03">26. 6. 1982 ">

Det har ikke kunnet konstateres, hvilke formuleringer der laa til grund for ansoegningerne om godkendelse i Italien og Spanien. Det staar imidlertid fast, at der i sidste ende blev godkendt en anden formulering i Tyskland end i alle de andre medlemsstater (se naermere herom under betragtning 69 og 70).

(12) MED henviste under hoeringen til, at de tyske godkendelsesmyndigheder ved skrivelse af 10. marts 1980 udvidede godkendelsesmeddelelsen med et paalaeg om, at nitrosaminindholdet (NDPA) ikke maatte overstige 1 mg/kg (eller 1 ppm). I henhold til Staehlers notat af 14. januar 1981, der var vedlagt klagepunkterne som bilag, var nitrosaminindholdet i det tyske Digermin paa davaerende tidspunkt 10 ppm. I 1983 levede det Digermin, der blev produceret til andre medlemsstater, imidlertid op til de tyske krav (se betragtning 49). Nitrosaminerne er i oevrigt indeholdt i selve det aktive stof og ikke skabt af oploesningsmidlerne.

(13) I de enkelte medlemsstater begyndtes markedsfoeringen af Digermin samtidig med, at Eli Lillys patenter paa det aktive trifluralin i 1979 begyndte at udloebe i Tyskland.

(14) I henhold til MED blev godkendelsen i Tyskland ikke forlaenget ved udgangen af 1988, hvilket vil sige, at Digermin ikke er blevet forhandlet i Tyskland siden begyndelsen af 1989.

D. Markedet 1. Afgraensning af det relevante marked

(15) a) Godkendelse

Det anvendelsesomraade, som et herbicid er godkendt for, er et afgoerende kriterium for afgraensningen af det relevante produktmarked. Et herbicid kan i den paagaeldende medlemsstat kun markedsfoeres til det anvendelsesomraade, som er praecist defineret i godkendelsesmeddelelsen (f. eks. vinter- og sommerraps). De eneste produkter, der konkurrerer direkte med Digermin, som i Tyskland primaert er godkendt til ukrudtsbekaempelse i forbindelse med rapsdyrkning, er som foelge heraf andre herbicider, som i Tyskland ligeledes er godkendt til brug ved rapsdyrkning.

De enkelte praeparater har ikke helt den samme virkning paa de planter, de skal bekaempe (ukrudt, ugraes, spildplanter), hvilket er afgoerende for landmandens valg af praeparater. Et andet vigtigt udvaelgelseskriterium er anvendelsestidspunkt og -maade. Da det saaledes ikke er alle rapsherbicider, der kan erstatte hinanden, er det noedvendigt at foretage en yderligere differentiering med henblik paa en afgraensning af det relevante marked.

(16) b) Anvendelsesmetoder

Udsaaningen af raps finder sted i perioden fra midt i august til foerst i september. Alt afhaengig af vejret spirer froeene efter 8-15 dage, dvs. froeene begynder at skyde. Der skelnes i forbindelse med de herbicider, der er godkendt til anvendelse ved rapsdyrkning i Tyskland, mellem tre anvendelsesmetoder:

Ved praeudsaaningsmetoden tilfoeres de egnede herbicider jorden umiddelbart foer udsaaning. Der anvendes her praeparater som Digermin, Elancolan, Zera-Trifluralin samt Devrinol og TCA(NaTa).

Ved praespiringsmetoden tilfoeres de egnede herbicider umiddelbart foer rapsen spirer, dvs. ca. otte dage efter udsaaning. Der anvendes her primaert praeparater som Butisan-S, Teridox (har ikke vaeret paa markedet efter 1986), Lasso, Traton samt Devrinol og TCA(NaTa).

Ved postspiringsmetoden tilfoeres de egnede herbicider jorden og planterne, efter at rapsen har spiret, som regel om vinteren. Der anvendes her primaert praeparater som Galtak, Kerb 50 W, Fervin, Fusilade, Legurame og - efter 1985 - Pradone Kombi.

(17) I faglitteraturen om plantebeskyttelse betegner og anbefaler man tilsyneladende stadig praeudsaaningsmetoden som en gennemproevet og ret saa paalidelig metode til ukrudtsbekaempelse ved rapsdyrkning. I henhold til faglitteraturen eksisterede der i hvert fald frem til 1984 ingen praeparater, der muliggjorde en maalrettet herbicidsproejtning med en tilstraekkelig bred virkning ved anvendelse af postspiringsmetoden, isaer ikke paa let jord. Man anbefalede derfor anvendelsen af et trifluralindholdigt praeudsaaningsmiddel (f.eks. Digermin) som den sikreste metode og en eventuel senere sproejtning med et praespiringspraeparat, hvis der forekom visse former for ukrudt, som ikke reagerede paa trifluralin.

Landmanden kan ikke udelukkende traeffe sit valg mellem praeudsaaningspraeparater og prae- eller postspiringspraeparater efter praeparaternes virkning og pris. Han skal ogsaa tage hoejde for faktorer som jordkvalitet, vandbeskyttelse og vejrforhold ved udsaaning. Ved toer jord kan praeudsaaningspraeparaterne, frem for alt trifluralin, anvendes med stoerre sikkerhed, samtidig med at de i sammenligning med praespiringspraeparaterne giver lavere omkostninger pr. hektar. Det er desuden vigtigt, at trifluralin i modsaetning til Teridox og Butisan-S ikke traenger ned i grundvandet, hvilket har faaet stadig stoerre betydning i vandbeskyttelsesomraader.

Inden udsaaningen skal landmanden saaledes paa grundlag af en raekke kriterier beslutte, om han paa praeventiv vis vil anvende et praeudsaaningspraeparat. Efter udsaaningen kan han ikke laengere bruge et praeudsaaningspraeparat.

c) Virkningen paa skadelige planter

(18) Hvis man sammenligner virkningen af praeparaterne i de tre grupper, maa man konstatere, at den oprindeligt saa tydelige opdeling af rapsherbicidmarkedet efter anvendelsesmetode er blevet brudt op af nyudviklede produkter. Praespiringspraeparatet Butisan-S og postspiringspraeparatet Pradone Kombi, som kom paa markedet i henholdsvis 1983 og 1985, har saaledes ogsaa paa ukrudtsomraadet en bredere virkning. Da andre praeudsaaningspraeparater havde en begraenset eller komplementaer virkning, konkurrerede de naeppe med trifluralinpraeparaterne (det gaelder f.eks. de typiske graespraeparater Devrinol og TCA(NaTa) samt Lasso, der kun har en begraenset virkning).

Man maa derfor antage, at det for denne beslutning relevante produktmarked, som indtil 1983 udelukkende var et trifluralin-marked, er blevet udvidet foerst med Butisan-S og senere, nemlig fra 1985, med Pradone Kombi.

2. Markedsandele

(19) I Forbundsrepublikken Tyskland er dyrkningsarealet for raps blevet firdoblet mellem 1976 og 1988. Dermed er efterspoergslen efter rapsherbicider ogsaa vokset.

(20) Inden Digermin kom paa markedet, var Elancolan det eneste trifluralin-herbicid i Tyskland. I 1976 blev der solgt ca. 40 000 liter Elancolan. I 1980 blev naesten 90 % af det tyske rapsareal behandlet med Elancolan.

(21) Trifluralin-praeparaternes markedsandel har vaeret faldende i den periode, 1983 til 1988, der er omfattet af beslutningen: I 1984 blev 40 % af det tyske rapsareal behandlet med trifluralin (Elancolan, Digermin og Zera-Trifluralin). I henhold til materiale fra Staehler tegnede de to trifluralin-praeparater Elancolan og Digermin sig i 1983 for en samlet andel paa 52-54 % af de praeudsaaningspraeparater, der blev anvendt i Tyskland - eksklusive graespraeparatet TCA(NaTa), men inklusive Butisan-S. Digermin havde en andel af dette produktmarked paa 11-13 %. I oktober 1985 vurderede Staehler, at trifluralin-praeparaterne havde en andel af markedet for rapsherbicider paa 25-30 %, Butisan-S (praespiringspraeparat) en andel paa 35 % og Pradone Kombi (postspiringspraeparat) ligeledes en andel paa 25-30 %. Det har ikke vaeret muligt at fastlaegge Digermins markedsandel noejagtigt i hele den relevante periode.

(22) I henhold til Staehlers tal var Digermins andel af det tyske delmarked for trifluralin 18 % i 1983. Staehler vurderede i 1985 Digermins andel af det tyske marked for trifluralin-praeparater til ca. 30 % og Zera-Trifluralins andel til 10 %. I denne periode var Elancolan med en andel paa 60 % stadig foerende paa markedet for trifluralin-praeparater.

3. Priser

(23) a) Tyskland

Inden Digermin blev markedsfoert, blev Elancolan som det eneste trifluralin-praeparat paa det tyske marked i 1976 solgt til 40 DM (15,9 ECU) pr. liter. Mellem 1979 og 1985 var prisen for Digermin i Tyskland konstant for opadgaaende:

(24)

"" ID="01">1979> ID="02">7 000 l> ID="03">[. . .] DM/l"> ID="01">1980> ID="02">20 000 l> ID="03">[. . .] DM/l"> ID="01">1981> ID="02">35 000 l> ID="03">[. . .] DM/l"> ID="01">1982> ID="02">40 000 l> ID="03">[. . .] DM/l"> ID="01">1983> ID="02">49 473 l> ID="03">[. . .] DM/l"> ID="01">1984> ID="02">49 494 l> ID="03">[. . .] DM/l"> ID="01">1985> ID="02">50 494 l> ID="03">[. . .] DM/l ">

(25) Staehlers priser ab fabrik laa ca. [. . .] % over indkoebsprisen. I overensstemmelse med forholdene paa markedet indroemmede man kunderne rabatter paa priserne ab fabrik. Disse rabatter kunne - alt afhaengig af den maengde, som kunden aftog - udgoere op til 18 %, i gennemsnit mellem 6 og 10 %.

(26) I det priskatalog for videreforhandlere, som Lagerland eG, Muenchen, anvendte i 1983, angives indkoebsprisen for Digermin til 47,35 DM (20,8 ECU) og 50,90 DM (22,40 ECU) pr. liter og den uforpligtende vejledende salgspris til 54,45 DM (23,9 ECU) og 58,50 DM (25,7 ECU) pr. liter. Priserne paa Elancolan er de samme.

(27) Prislisten for 1985 fra Deutsche Getreidehandelsgesellschaft mbH & Co., Hamburg, indeholder salgspriser for Digermin (Staehler) paa 50,15 DM (22,5 DM) pr. liter. Her er priserne ogsaa fuldstaendigt de samme for Elancolan.

b) Frankrig

(28) I oktober 1981, altsaa foer Digermin blev godkendt i juni 1982, laa salgsprisen for Treflan (Eli Lilly) paa 72 ffr. (11,2 ECU) pr. liter. Da Digermin og andre trifluralin-produkter blev markedsfoert fra 1983 og frem, faldt priserne markant. Priserne paa Digermin ligger betydeligt lavere i Frankrig end i Tyskland.

(29) Indkoebspriserne for [. . .], for Digermin i aarene 1982 til 1986 udgoer, saa vidt Kommissionen er orienteret, i gennemsnit kun ca. en tredjedel af Staehlers indkoebspriser. Salgspriserne laa paa omkring 20-35 % af Staehlers priser ab fabrik. Medens forskellen mellem Staehlers indkoebspris og salgspris ab fabrik var paa [. . .] %, var forskellen mellem [. . .] indkoebs- og salgspris ofte kun nogle faa procent, i gennemsnit dog 20-30 % og i enkelte tilfaelde 70-80 %.

c) Andre medlemsstater

(30) Den 24. maj 1983 solgte Farmoplant 6 000 liter Digermin til [. . .], Nederlandene, til en pris af 8,35 hfl. (3,3 ECU) pr. liter. Salget var formidlet af Montedison Belgio (belgisk datterselskab af Montedison).

(31) I henhold til en regning af 26. september 1985 solgte Farmoplant Digermin til en italiensk koeber for 8 800 lire (5,9 ECU) pr. liter, og i henhold til en regning af 1. august 1983 leverede virksomheden Digermin til Storbritannien for 1,786 £ (3,17 ECU) pr. liter. Udregner man den gennemsnitlige literpris paa grundlag af Farmoplants optegnelser over de samlede Digermin-leverancer til Det Forenede Kongerige i 1983, naar man frem til en pris paa 7,16 DM (3,15 ECU).

(32) De i betragtning 23 til 31 naevnte prisforskelle paa nogle gange over 400 % hang ifoelge MED sammen med de saerlige forhold paa det tyske marked, som paa den ene side noedvendiggjorde store udgifter til den komplicerede og dyre godkendelsesprocedure samt til kundepleje, men paa den anden side ogsaa muliggjorde fastsaettelsen af lukrative priser.

E. Organiseringen af salget (33) Inden for Montedison-koncernen havde datterselskaberne i de enkelte lande i Europa eneforhandlingsretten til de paagaeldende Montedisonprodukter. Montedison-koncernens datterselskaber i Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig havde inddraget andre virksomheder i salget.

1. Tyskland

(34) Ved udgangen af 1977 indledte MED og Staehler forhandlinger om eneforhandlingen af Digermin i Tyskland. Staehler skulle paa det tidspunkt netop til at markedsfoere sit eget trifluralin-produkt og var villig til at afstaa fra en videreudvikling og godkendelse heraf. Den 3. oktober 1978 bad MED Farmoplant om tilladelse til at indgaa en distributionsaftale med Staehler. Den 13. oktober 1978 bekraeftede MED og Staehler gensidigt, at eneforhandlingen skulle overdrages til Staehler; emnet skulle behandles endeligt ved udgangen af 1978.

I slutningen af oktober 1978 bad Staehler for egen regning en advokat indhente oplysninger om Eli Lillys patent for at finde ud af, hvornaar virksomheden tidligst kunne paabegynde salget. Den dag, hvor patentet udloeb, den 24. august 1979, paabegyndte Staehler markedsfoeringen af Digermin, som blev leveret af Farmoplant og MED.

(35) Den 9. september 1980 blev salgsaftalen mellem MED og Staehler underskrevet, hvorved ogsaa Staehler fik ret til at forhandle Digermin i Forbundsrepublikken Tyskland. I virkeligheden fik Staehler imidlertid eneforhandlingsretten, idet MED gav afkald paa at saelge produktet gennem tredjemand under forudsaetning af, at Staehler fik solgt de minimumsmaengder, som var fastsat i aftalen, og som senere blev oeget ved aftaleaendring af 25. november/1. december 1982. Aftalen, der oprindeligt var indgaaet for tre aar, blev ved denne lejlighed forlaenget til fem aar (til den 31. december 1984). Efter den 1. januar 1985 blev aftalen automatisk forlaenget med et aar ad gangen med en opsigelsesfrist paa tre maaneder. I sit svar paa klagepunkterne meddelte MED, at forhandlingsaftalen med Staehler var bragt til ophoer med udloebet af Digermin-godkendelsen ved udgangen af 1988.

(36) Ud over den betingede eneforhandlingsret indeholder aftalen

- en eksklusiv koebsforpligtelse: Staehler forpligter sig til kun at koebe Digermin fra MED, og

- et konkurrenceforbud: Staehler forpligter sig til i aftaleperioden hverken at fremstille eller saelge herbicider med samme eller tilsvarende sammensaetning beregnet til samme anvendelse; Staehler maa ej heller for sig selv eller tredjemand anmode om eller kraeve en offentlig godkendelse af saadanne herbicider.

Priserne skal aftales paa ny ved hver saesonstart. Begge parter kan forlange forhandlinger indledt om en efterfoelgende prisaendring, hvis udviklingen paa markedet berettiger hertil. Hvis der ikke opnaas enighed, kan begge parter opsige aftalen.

(37) I perioden mellem den 13. maj 1981 og den 30. august 1985 afholdt MED og Staehler en raekke moeder, hvor der mindst én gang deltog en repraesentant fra Farmoplant. Under disse samtaler koordinerede man bl.a. nogle faellesfinansierede reklameforanstaltninger for Digermin samt en oplysningskampagne rettet mod det importerede Zera-Trifluralin. Man foerte tillige fortrolige samtaler om produktionsstrategi og koncernens situation samt droeftede de med parallelimport forbundne problemer.

(38) Der opstod kun ganske faa gange konkurrencemaessige konfrontationer med Eli Lilly, der var foerende paa markedet. I 1981 reagerede Eli Lilly oejeblikkeligt paa en af Staehlers konkurrencekampagner for Digermin med en modkampagne for Elancolan. I 1982 klagede Eli Lilly til Staehler over, at firmaet tilsyneladende gav introduktionsrabatter til kunderne, hvorpaa Eli Lilly i 1983 ydede sine kunder saerrabatter, som foerte til et fald i Digermin-omsaetningen og tvang Staehler til at give tilsvarende indroemmelser. Efter krav fra Staehler ydede MED i september 1984 Staehler en godtgoerelse til udligning af de prisfald, som var skabt af parallelimport fra Frankrig.

2. Frankrig

(39) Efter godkendelsen i 1982 varetog La Littorale, et datterselskab af Union Carbide Corporation, USA, salget af Digermin i Frankrig. Farmoplant leverede produktet direkte til La Littorale eller La Littorales kunder. Der blev i det store hele afsat samme maengde i Frankrig som i Tyskland.

F. Tyske godkendelsesbestemmelser 1. Almindelige godkendelsesbetingelser

(40) I henhold til § 11, stk. 1, i den tyske plantebeskyttelseslov maa plantebeskyttelsesmidler kun importeres eller saelges erhvervsmaessigt, hvis de er godkendt af Biologische Bundesanstalt (BBA). Anmodningen om godkendelse skal indsendes af producenten, distributoeren eller importoeren.

(41) Ansoegeren skal forelaegge den noedvendige dokumentation vedroerende virkning, residualadfaerd og toksikologi samt forsoegsresultater. Indtil revisionen af den tyske plantebeskyttelseslov i 1987 (se betragtning 47) var det en fordelagtig lettelse for ansoegeren, at Bundesgesundheitsamt ved den toksikologiske vurdering af princip tog hensyn til alle de oplysninger, som de enkelte ansoegere indsendte om toksikologiske undersoegelser, inklusive litteraturen herom.

2. Godkendelsesbetingelser ved parallelimport

(42) Hvis man importerer et praeparat, der allerede er godkendt, skal dets sammensaetning (formulering) vaere i overensstemmelse med den recept, som er deponeret hos BBA (identitet), og samtidig vaere maerket i overensstemmelse med § 20 i den tyske plantebeskyttelseslov (foerst og fremmest med handelsnavn, godkendelsesnummer, importoerens navn og adresse, art og maengde af de aktive stoffer samt brugsanvisning).

(43) Normalt kan praeparatets identitet konstateres ved hjaelp af en faktura, der angiver producent og varebetegnelse. Hvis indehaveren af godkendelsen kan sandsynliggoere over for toldmyndighederne, BBA eller plantebeskyttelseskontorerne, at det importerede praeparat ikke er identisk med det godkendte produkt, skal importoeren bevise identiteten.

(44) Hvis man importerer et praeparat, der ganske vist er identisk med et godkendt praeparat, men ikke er maerket som i godkendelsen (isaer med hensyn til handelsnavnet), kraeves der en tillaegsgodkendelse. Hvis identiteten bevises, udstedes tillaegsgodkendelsen som regel uden yderligere formaliteter.

3. Krav til identitetsbeviset

(45) Det er ret vanskeligt for importoeren at foere bevis for identiteten. Den recept, der er deponeret hos godkendelsesmyndigheden, maa som godkendelsesindehaverens forretningshemmelighed ikke goeres tilgaengelig for importoeren. En detaljeret kemisk analyse er imidlertid dyr, tidskraevende og forbundet med fejlmuligheder. Desuden er der kun med sikkerhed tale om fuldstaendig kemisk identitet ved praeparater, der stammer fra samme produktionscharge.

4. Kontrol af godkendelsesbetingelserne

(46) Hverken godkendelsesmyndigheden eller en anden tilsynsmyndighed foretager en systematisk kontrol af, om den godkendte formulering overholdes. Der foretages kun kontrol, hvis der indgives klager.

5. Tillaegsgodkendelse vanskeliggjort ved lovaendring

(47) Efter aendringen af den tyske plantebeskyttelseslov i januar 1987 kan man i praksis naeppe laengere opnaa en tillaegsgodkendelse for et allerede godkendt plantebeskyttelsespraeparat (f.eks. ved aendring af handelsnavnet), idet indehaveren af den oprindelige godkendelse kan modsaette sig den noedvendige anvendelse af sine ansoegningsdokumenter i op til fem aar efter ansoegningens indsendelse (hoejst ti aar efter den oprindelige godkendelse), hvorefter et produkt ofte ikke laengere kan markedsfoeres med udbytte. Parallelimport af et godkendt plantebeskyttelsespraeparat uden aendringer (af f.eks. handelsnavnet) beroeres ikke heraf.

G. Parallelimport af Digermin 1. Import fra Nederlandene i 1983

(48) Som det blev bekraeftet under den mundtlige hoering, havde de involverede parter allerede et vist kendskab til parallelimport af plantebeskyttelsespraeparater, frem for alt paa grund af firmaet Stefes parallelimport i 1978 og 1979. Den parallelimport af Elancolan, som Zera-Agrarchemikalien GmbH (i det foelgende benaevnt Zera) ivaerksatte i 1982, var det foerste forsoeg paa at importere et trifluralin-praeparat. Det mislykkedes, fordi det importerede Elancolan havde et nitrosamin-indhold (NDPA), der laa over den tyske graensevaerdi.

(49) BBA gav den 8. august 1983 Zera en tillaegsgodkendelse til Digermin-godkendelsen, saaledes at virksomheden kunne importere Digermin fra Nederlandene under produktbetegnelsen Zera-Trifluralin. Zera fik tillaegsgodkendelsen efter at have sandsynliggjort, at det drejede sig om Digermin fra Farmoplant, samt at indholdet af Nitrosaminer ikke laa over den i Tyskland tilladte graensevaerdi. Zera kunne fremvise en bekraeftelse fra Farmoplant paa, at det drejede sig om Digermin med et nitrosamin-indhold (NDPA) paa under 1 ppm.

(50) Den 9. august 1983 gjorde MED Farmoplant opmaerksom paa, at der paa markedet blev udbudt parallelimporteret trifluralin, der angiveligt stammende fra Montedison, med 20 % rabat.

(51) MED gjorde ved skrivelse af 10. august 1983 BBA opmaerksom paa, at de to produkter ikke var identiske.

(52) Som svar paa telex af 24. august 1983 meddelte MED den 26. august 1983 Farmoplant, at Zera solgte produktet 12 DM (5,28 ECU) billigere pr. liter end Staehler. For at kunne viderefoere sin hoejprispolitik maatte MED vide, hvorfra produktet stammede. Med hensyn til godkendelsen af Zera-Trifluralin ville MED bevise forskellene mellem dette produkt og Digermin.

(53) Ved telex af 12. september 1983 til Farmoplant meddelte MED, at Zera nu havde foert bevis for identiteten over for BBA, samt at Zera nu havde solgt ca. 10 000 liter. Priserne var samtidig faldet ca. 10 DM (4,4 ECU) pr. liter, hvorfor forhandlerne kraevede kompensation. MED ville foelge den strategi, som var blevet aftalt den 12. august 1983 i Milano:

- civilretligt soesmaal mod Zera

- pres paa BBA for at faa myndighederne til at traekke Zera-godkendelsen tilbage.

(54) Som foelge af at Zera-Trifluralin blev solgt til 34 DM (14,9 ECU) pr. liter, kunne Staehler i Schleswig-Holstein kun opnaa en nettoindtaegt paa 34,69 DM (15,27 ECU) pr. liter i stedet for en forventet indtaegt paa mindst 38,32 DM (16,8 ECU) pr. liter. Den faktisk solgte maengde paa 14 630 liter laa tydeligt under den forventede afsaetning paa 20 000 liter. Staehler foreslog MED, at virksomheden skulle goere tabet paa 256 885,30 DM (113 138,91 ECU) gaeldende i retsagen mod Zera.

(55) MED's oplysninger om, at der ikke forelaa identitet mellem de to praeparater, blev underbygget ved ekspertudsagn og fik den 17. oktober 1983 BBA til at traekke sin tillaegsgodkendelse af Zera-Trifluralin tilbage. Zera gjorde indsigelse og indgav senere klage til forvaltningsretten over denne afgoerelse. Sagen blev i februar 1984 afgjort med et forlig, hvorefter BBA gjorde tillaegsgodkendelsen tidsbegraenset, saa den udloeb den 31. maj 1985. Zera havde i 1983 parallelt hermed indgivet ansoegning om godkendelse af sit eget praeparat under handelsnavnet Zera-Trifluralin. BBA godkendte Zera-Trifluralin som selvstaendigt produkt inden udloebet af tillaegsgodkendelsen.

(56) Efter at MED i begyndelsen af september 1983 forgaeves havde forsoegt at faa nedlagt fogedforbud, indledte virksomheden i januar 1984 et civilretligt soegsmaal mod Zera for at opnaa forbud mod markedsfoering samt skadeserstatning. Som begrundelse forelagde MED en erklaering, hvori Staehler paa tro og love forsikrer, at Digermin og det importerede Zera-Trifluralin ikke er identiske praeparater, samt ekspertudsagn, der underbygger dette. MED fik medhold ved foerste instans, men klagen blev i 1985 afvist ved anden instans.

(57) I juni 1984 udarbejdede MED og Staehler i faellesskab en rundskrivelse til Staehlers kunder, hvori der bl.a. henvises til, at den formulering, som Zera saelger i Tyskland, ikke er identisk med MED's, at MED ikke paatager sig nogen produktgaranti for Zera-Trifluralin, samt at der ville blive taget retlige skridt mod Zera (se ogsaa betragtning 86).

2. Import fra Frankrig i 1984

(58) I august 1984 solgte det franske firma [. . . . . .], Digermin, som firmaet havde koebt hos [. . . . . .] til to tyske virksomheder, nemlig

- Stefes, Kerpen, og

- Hinkens, Linnich.

(59) Som foelge af en anmeldelse, som Staehler indgav hos plantebeskyttelsesmyndighederne, blev Hinkens varelager beslaglagt, samtidig med at der blev indledt sag mod virksomheden for overtraedelse af de administrative ordensforskrifter. I anmeldelsen oplyste Staehler tillige, at virksomheden havde ladet foretage en komparativ undersoegelse af praeparaternes kemiske sammensaetning. Efter at det havde vist sig, at komparative undersoegelser af det importerede Digermin og Staehlers Digermin gav forskellige resultater (se betragtning 67), tog [. . .] Hinkens Digermin tilbage.

(60) MED meddelte i april 1985 Farmoplant, at man forsoegte at forhindre parallelimport til Stefes (se ogsaa betragtning 91). Under indtryk af sagsanlaegget mod Hinkens for overtraedelse af administrative ordensforskrifter tilbagekoebte Stefes praeparaterne fra sine kunder og solgte dem saa i marts 1985 til Staehler.

H. Omraadebeskyttelse ved produktdifferentiering 1. Forskellige formuleringer

(61) a) Agrimonts oplysninger

Ifoelge egne oplysninger solgte Montedison i den relevante periode to forskellige formuleringer af produktet Digermin i medlemsstaterne. Efter at Farmoplant i begyndelsen havde givet varierende oplysninger om antallet af formuleringer i Europa og andre dele af verden, meddelte Agrimont ved skrivelse af 24. februar 1987 Kommissionen, at man til Forbundsrepublikken Tyskland producerede formulering 73 B, som med hensyn til oploesningsmidlet var forskelligt fra formulering 73 D, der saelges i alle andre medlemsstater, hvor Digermin er godkendt. Agrimont oplyste, at der i medlemsstaterne hverken var godkendt eller blev solgt andre formuleringer paa trifluralin-basis under maerket Digermin.

(62) Denne fremstilling bekraeftes af Farmoplants interne produktionsanvisninger fra september og november 1982, hvori der for formulering 73 D angives »alle lande bortset fra Tyskland« og for formulering 73 B »til Tyskland«. I forbindelse med MED's bestilling af Digermin til Staehler henvises der tillige til anvendelsen af den »tyske« recept, medens saadanne henvisninger ikke forekommer ved bestilling af produktet til La Littorale, Frankrig, og Chemische Fabriek Brabant.

(63) Paa den anden side forklarede et af Farmoplants direktion medlemmer under behandlingen af sagen MED/Zera (se nr. 56) ved Landgericht Luebeck, at der eksisterede én formulering for Frankrig, Det Forenede Kongerige og Tyskland, en anden for OEsteuropa og en tredje for Asien, Afrika og Sydamerika.

(64) I sin skrivelse af 18. oktober 1985 meddelte Farmoplant imidlertid Kommissionen, at der findes forskellige formuleringer for Tyskland, Frankrig, Italien og Det Forenede Kongerige.

(65) Den komponentliste for de to formuleringer, som Agrimont fremsendte ved skrivelse af 25. februar 1987, indholdt kun handelsnavnet, men ikke den kemiske betegnelse for det yderligere oploesningsmiddel, der blev anvendt i den tyske formulering. Det var derfor ikke muligt paa grundlag af disse dokumenter at foretage en sammenligning med de formuleringer, der er godkendt i Frankrig og Tyskland.

(66) b) Resultater af komparative undersoegelser

Paa trods af at man i aarene 1983 og 1984 gennemfoerte flere analyser med henblik paa at sammenligne det importerede og det »tyske« Digermin, blev identitetsspoergsmaalet ikke afklaret, da analyserne gav forskellige resultater. En ekspertise fra august 1983, som MED lod udarbejde, konkluderer, at der er tale om forskellige oploesningsmidler, hvorimod en alternativ ekspertise fra februar 1984, som Zera lod udarbejde, konkluderer, at forskellene ligger i forureningerne i det aktive stof, som dog ligger inden for den udsvingsmargen, der normalt gaelder for de enkelte formuleringscharger.

(67) Et fransk og et tysk laboratorium naaede i tre komparative undersoegelser af det Digermin, der i 1984 blev importeret fra Frankrig, og det »tyske« Digermin frem til, at det drejede sig om praktisk talt identiske praeparater fra forskellige produktionscharger. I modsaetning hertil fandt BBA i en komparativ analyse af 17. september 1984 en forskel, ud fra hvilken man konkluderede, at praeparaterne ikke var identiske.

(68) Selv uden en fuldstaendig afklaring af spoergsmaalet om, hvilke forskelle der er mellem formuleringerne, er Kommissionen naaet frem til den opfattelse, at man maa gaa ud fra, at der eksisterer to forskellige formuleringer. Forskellene syntes dog ind imellem at vaere saa smaa, at de var svaere at konstatere ved hjaelp af almindelige analysemetoder.

2. AArsager til eksistensen af forskellige formuleringer

a) Godkendelsernes tidsmaessige raekkefoelge

(69) Som svar paa et udtrykkeligt spoergsmaal om, hvorfor der var forskellige formuleringer, oplyste Agrimont ved skrivelse af 25. februar 1987, at Digermin var blevet godkendt i Forbundsrepublikken Tyskland paa et tidligere tidspunkt end i de andre medlemsstater (se betragtning 11). Ved markforsoegene i den tyske godkendelsesprocedure havde man anvendt formulering 73 B. Efter at praeparatet var godkendt, ville en aendring af formuleringen have kraevet en ny godkendelsesprocedure, som ville have vaeret dyr i tid og penge. Registreringen i de andre medlemsstater blev indledt i den efterfoelgende periode og byggede paa formulering 73 D, som svarede til kravene i disse lande.

(70) I deres svar paa klagepunkterne og under den mundtlige hoering oplyste Agrimont og MED for foerste gang, at man havde soegt om godkendelse i Italien og Spanien henholdsvis foer og samtidig med, at man soegte i Tyskland (se betragtning 11). Man kunne imidlertid ikke oplyse, hvilke formuleringer der laa til grund for disse ansoegninger. Ifoelge Farmoplant gjorde procedurerne i Italien og Spanien det muligt senere at skifte formulering.

b) Medlemsstaternes forskelligartede krav

(71) I sagen MED/Zera ved Landgericht Luebeck forklarede et medlem af Farmoplants direktion, at forskellen i sammensaetningen skyldtes de forskellige landes bestemmelser.

(72) Agrimont henviste i sine skrivelser af 22. december 1986 og 25. februar 1987 til, at formuleringerne skal svare til de forskellige krav i de enkelte lande. Selv om Kommissionen ved skrivelse af 5. februar 1987 opfordrede Agrimont til at anfoere aarsagerne i detaljer, har selskabet ikke forklaret, hvilke forskellige krav der er tale om, og hvilke konsekvenser de har for formuleringen. Agrimont fremhaevede i den forbindelse blot, at de tyske godkendelsesmyndigheder stillede saerligt strenge krav, som kraevede en saerlig formulering.

(73) Kommissionen bad derefter godkendelsesmyndighederne i Tyskland og Frankrig oplyse, om de sammensaetninger for »tysk« og »andet« Digermin, som Kommissionen havde faaet tilsendt, hver isaer ville kunne godkendes i den anden medlemsstat. Begge godkendelsesmyndigheder bekraeftede principielt, at formuleringerne principielt ville kunne godkendes, dog under forbehold af, at der blev indgivet en tilsvarende begrundet ansoegning herom, og eventuelt forelagt resultater af andre komparative undersoegelser af, hvordan praeparaterne virker, og hvordan restkoncentrationer opfoerer sig.

c) Godkendelsesomkostninger

(74) Ifoelge Agrimont spillede omkostningsfaktoren en afgoerende rolle i overvejelserne om, hvorvidt man skulle soege om en ny godkendelse for en aendret formulering.

Oplysningerne om omkostningerne ved en ny godkendelse af en formulering varierer meget:

(75) Klageren Zera oplyste, at firmaets omkostninger i forbindelse med udarbejdelsen af godkendelsesdokumenterne laa paa ca. 550 000 DM (245 909 ECU). De omkostninger paa 500 000 DM (211 328 ECU), som MED over for Biologische Bundesanstalt oplyste at have haft i forbindelse med udarbejdelsen af godkendelsesdokumenterne, ligger nogenlunde paa linje hermed. Godkendelsen i Tyskland var den foerste godkendelse af Digermin.

(76) Ved skrivelse af 18. oktober 1985 vurderede Farmoplant som svar paa Kommissionens forespoergsel omkostningerne ved udarbejdelse af dokumenterne i forbindelse med godkendelsen af et nyt produkt til 5 mia. lire (3,2 mio. ECU). Dertil skulle saa laegges yderligere 100 mio. lire (64 142 ECU) pr. kultur, der skulle godkendes i andre medlemsstater.

Heroverfor staar MED's vurdering i skrivelse af 19. november 1976, hvor der snarere tales om mindre omkostninger til enkeltforsoeg (500 DM/211 ECU pr. enkeltforsoeg, 8 000 DM/3 381 ECU i samlede omkostninger til indledende forsoeg, 10 000 DM/4 226 ECU til daekning af godkendelsesomkostninger). MED begrundede ikke naermere det forslag til en forbedret formulering af Digermin, som firmaet fremsatte over for Farmoplant i telex af 24. april 1984, selv om godkendelsen i givet fald skulle have vaeret aendret i alle europaeiske lande.

(77) De egentlige godkendelsesgebyrer, som myndighederne i medlemsstaterne opkraever (for omformuleringer ca. 2 000 DM/940 ECU i Tyskland), var relativt lave og uden betydning i forhold til omkostningerne ved udarbejdelsen af dokumenterne.

(78) Montedison Belgio gav i skrivelse af 1. februar 1982 Farmoplant en raekke oplysninger om omkostningerne ved godkendelse af plantebeskyttelsesmidler i Belgien. Foelgende omkostninger blev angivet for godkendelse af en aendret formulering af et allerede godkendt praeparat:

"" ID="01">Engangsafgift> ID="02">25 000 bfr. ( 528 ECU)"> ID="01">Analyse af formuleringen> ID="02">7 000 bfr. ( 148 ECU)"> ID="01">Tillaegsafgift> ID="02">60 000 bfr. (1 268 ECU)

"> ID="01">I alt

> ID="02">92 000 bfr. (1 944 ECU) ">

Omkostningerne til biologiske forsoeg ved godkendelsen af et nyt produkt beloeber sig til 720 000 bfr. (15 215 ECU).

d) Lavere produktionsomkostninger

(79) Paa trods af, at Kommissionen allerede tidligere flere gange havde spurgt om, hvorfor man havde faaet godkendt forskellige formuleringer, angav Agrimont og MED foerst under hoeringen, at den formulering, der var godkendt i de andre medlemslande, gav lavere produktionsomkostninger end den »tyske« formulering, nemlig ca. 190 lire (0,14 ECU) pr. kg. Ud over oploesningsmidlet xylol, som ogsaa var indeholdt i den anden formulering, indeholdt den »tyske« formulering tillige et andet dyrere oploesningsmiddel. Hvis den samlede omsaetning af Digermin uden for Tyskland i 1983 saettes til 700 tons, svarer besparelsen til en omkostningsreduktion paa ca. 133 mio lire (ca. 86 500 ECU).

I sin skrivelse af 18. oktober 1985 (se betragtning 64) havde Agrimont paa den anden side meddelt Kommissionen, at den italienske formulering indeholdt det samme oploesningsmiddel, som under hoeringen blev betegnet som den saerligt dyre komponent i den tyske formulering.

e) Ingen patentkraenkelse

(80) Agrimont og MED anfoerte ogsaa for foerste gang under den mundtlige hoering, at man med valget af en formulering, der afveg fra Elancolan, ville undgaa at kraenke Eli Lillys tyske patent, som beskyttede trifluralin som praespiringsherbicid. MED henviste under den mundtlige hoering til, at en tysk domstol i 1986 havde afsagt to domme, hvorefter en patentindehaver kan goere indsigelse mod, at et patentbeskyttet plantebeskyttelsesmiddel anvendes til markforsoeg, som er en forberedelse til praeparatets markedsfoering, naar patentet udloeber. Foerst i 1981 blev det i forbindelse med en aendring af den tyske patentret tilladt at anvende et patenteret plantebeskyttelsesmiddel til markforsoeg.

Paa trods af, at Kommissionen flere gange har forespurgt herom, er det stadig ikke klart, hvorfor det er relevant med henblik paa godkendelsen at se paa spoergsmaalet om, hvorvidt det er tilladt at anvende det patentbeskyttede aktive stof trifluralin til markforsoeg, naar stoffet jo faktisk blev anvendt i de forberedende markforsoeg. Den trifluralin, der anvendes i praeparatet Digermin, er i hvert fald i vid udstraekning identisk med den, der anvendes i Elancolan, hvilket fremgaar af, at MED ved forlaengelsen af den tyske Digermin-godkendelse kunne anvende en toksikologisk undersoegelse af trifluralin, som Eli Lilly havde lavet for Elancolan.

Spoergsmaalet om, hvorvidt det var tilladt at anvende det patentbeskyttede trifluralin til markforsoeg, er hverken blevet beroert i MED's skrivelse af 19. november 1976 (se ogsaa betragtning 76), hvori MED - paa et tidspunkt, hvor markforsoegene i Tyskland endnu var under udfoerelse - behandler patentsituationen, eller i VEBA-CHEMIE AG's ekspertise fra september 1975, som MED forelagde i forbindelse med hoeringen.

3. Aftale om omraadebeskyttelse

(81) Der kan baade i en raekke optegnelser, i brevvekslingen mellem MED, Farmoplant og Staehler samt i dokumenterne vedroerende sagen MED/Zera findes henvisninger til, at man med godkendelsen af forskellige formuleringer for Tyskland og de andre medlemsstater havde tilstraebt at forhindre parallelimport til Tyskland, som var det marked, der havde de hoejeste priser.

(82) Staehlers notater af 12. december 1977, 22. juni 1978 og 13. oktober 1978 viser, at man har forhandlet ikke alene om maengde og pris, men ogsaa om godkendelsesforhold. Som det fremgaar af notatet af 14. januar 1981, var Staehler i store traek informeret om Digermins sammensaetning.

(83) I et haandskrevet notat med overskriften »Dr. Staehler - ASU - 12. januar 1983« har [. . .] (MED) anfoert foelgende bemaerkning:

»Digermin-formulering anderledes i udlandet end i BRD - NDPA < 0,1 ppm mod reimport.«

MED bekraeftede under hoeringen, at dette notat vedroerer en samtale, som den paagaeldende dag fandt sted mellem [. . .] og dr. Staehler.

(84) I Farmoplants telex af 24. august 1983 til MED meddeles det, at der er konstateret analytiske forskelle mellem Zera-Trifluramin og Digermin. Hvis BBA imidlertid ville diskutere den praktiske betydning af disse forskelle, ville det vaere »en helt anden sag« . . . Det var i saa fald saerdeles vigtigt at kende BBA's hensigt.

(85) MED meddelte i sin svartelex af 26. august 1983, at MED »ville demonstrere for BBA, at Digermin adskiller sig fra Zera-Trifluralin. Flere forskelle - flere chancer for succes. Vi er i oejeblikket ikke interesseret i en diskussion med BBA . . . For at kunne forsvare vor position nu og i fremtiden maa vi vide, hvorfra produktet kommer. Hvis det ikke kan lade sig goere, kan vi ikke foere en hoejprispolitik.«

(86) I et udkast til et kundebrev om parallelimport af Zera-produktet foreslog Staehler i foerste omgang, at man skrev, »at der ikke findes nogen formulering nogetsteds i Europa, der svarer til Digermin«. Det endte med, at man i Staehlers kundebrev og i MED's skrivelse af 3. januar 1984 til Chemische Fabriek Brabant bekraeftede forskellen: Zera-produktet var henholdsvis »ikke identisk« og »ikke sammenligneligt« med Digermin fra MED.

(87) I en notits af 20. februar 1984 opfordrede Farmoplant bl.a. MED til at tage stilling til, om det var muligt at faa godkendt forskellige formuleringer af de enkelte produkter i hvert land. Herfor talte, at det ville vaere vanskeligere at faa varerne leveret fra et land til et andet paa tvaers af graenserne, og at der paa det paagaeldende marked dermed var et stoerre spillerum med hensyn til priserne. De hoejere omkostninger, der ville vaere forbundet med en stoerre lageradministration og mindre produktionscharger talte imod.

(88) MED tog stilling til spoergsmaalet i telex af 8. marts 1984 til Farmoplant: Det var passende med en maerkbar differentiering, hvis der er tale om betydelige prisforskelle, eller hvis der er tale om konkurrence fra et identisk produkt; mindre differentieringer var passende med henblik paa kontrollen med salgskanalerne.

(89) I indlaegget af 3. april 1985 meddelte MED igennem sin advokat, at »der til forhandlersystemet (enerettigheder for hver enkelt medlemsstat) svarer et prisbindingssystem, som er kendetegnet ved helt forskellige priser. Disse prisforskelle haenger bl.a. sammen med de saerlige karakteristika for det tyske marked, som . . . ogsaa giver mulighed for lukrative priser. Man kan imidlertid selvsagt kun opnaa saadanne priser, hvis det italienske moderselskabs forhandlervirksomheder, herunder Montedison Belgio . . . og klageren (MED), respekterer den prisbinding, som det italienske moderselskab har paalagt dem, og ikke omgaar den, f.eks. ved at Montedison Belgio sluser billige importvarer ind i Tyskland. I henhold til de aftaler, der er indgaaet herom mellem moderselskabet Montedison i Italien og Montedison Belgio, er det strengt forbudt at goere noget saadant . . . Hvis det var tilladt, . . . ville det hoeje tyske prisniveau naturligvis oejeblikkeligt bryde sammen.«

I et senere indlaeg ved appeldomstolen har MED trukket denne bemaerkning tilbage som fejlagtig information (Kommissionens undersoegelser hos MED fandt sted den 24. og 25. september 1985, appeldomstolen afsagde dom den 25. marts 1986). MED haevdede derefter, at hverken MED selv eller de andre selskaber i koncernen paalagde deres aftagere af plantebeskyttelsesmidler salgsforbud for at forhindre parallelimport til andre europaeiske lande. Enhver aftager kunne i princippet selv raade over de indkoebte varer. Det var udelukkende paa grund af produkternes forskellige kemiske sammensaetninger i de forskellige salgsomraader, at man havde interesse i at kende bestemmelseslandet, saaledes at man gennem oplysning, information og raadgivning kunne forhindre, at der under betegnelsen Digermin eller under henvisning til Digermin-godkendelsen blev bragt varer i handelen i et land, hvor de paagaeldende varers formulering ikke svarede til de lokale godkendelsesbestemmelser.

(90) I et notat af 1. februar 1985, der er udarbejdet af Staehler, vedroerende en samtale med MED staar foelgende at laese under overskriften »4. Digermin«:

»Vort salg blev sat til 44 tons. Priser og maengder skal droeftes paa et senere tidspunkt.

Man har sikret sig, at Digermin i aar formuleres anderledes for Tyskland end for de andre lande i Europa.

Jeg har allerede kortfattet informeret [. . .] om problemerne i indevaerende aar.

Med hensyn til forlaengelsen af Digermin-godkendelsen ser [. . .] ingen principielle problemer, da han mener hidtil at have afstemt alt med Elanco.«

(91) I telex af 22. maj 1985 bekraeftede MED foelgendeover for Farmoplant:

»Med hensyn til levering af Digermin er det fortsat en aftale, at De leverer os den tyske formulering. De produkter, som De maatte levere til andre lande, gennemfoeres med formuleringer, der afviger fra de produkter, De leverer til os. Vi er blevet enige om, at De griber ind over for det franske selskab [. . . .], saa der er sikkerhed for, at der ikke reeksporteres Digermin fra dette selskab til Tyskland som i sidste saeson. Hvis der igen skulle ske noget tilsvarende, ville vi vaere tvunget til at aendre prisen.«

I. Omraadebeskyttelse ved hjaelp af varemaerkerettigheder (92) Varemaerket Digermin kunne ikke registreres i Tyskland paa grund af en indsigelse fra firmaet Fahlberg-List (Ciba-Geigy). »Med henblik paa at beskytte Digermin mod reimport« intensiverede MED i midten af 1985 sin indsats for at opnaa registrering. Der fandt imidlertid ingen registrering sted i den foelgende periode.

II. RETLIG VURDERING (93) alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, er i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, forbudt.

Konkurrencebegraensende aftaler mellem virksomheder 1. Virksomheder jf. artikel 85, stk. 1

(94) Agrimont og MED var begge helejede datterselskaber i samme koncern. MED indhentede i alle spoergsmaal vedroerende godkendelse og salg loebende anvisninger hos Farmoplant/Agrimont. Deraf fremgaar, at MED ikke blot hoerte ind under den samme koncern, men i stor udstraekning ogsaa var afhaengig i anvisninger fra Farmoplant/Agrimont, som var det selskab i Montedison-koncernen, der var ansvarlig for landbrugsrelaterede produkter og for produktomraaderne herbicider, fungicider og insekticider. MED og Farmoplant/Agrimont maa derfor betragtes som en oekonomisk enhed.

(95) Staehler er juridisk og oekonomisk set en selvstaendig virksomhed og foelgelig en virksomhed i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i artikel 85, stk. 1.

2. Konkurrencebegraensende aftale

(96) Der foretages i denne beslutning ingen vurdering af, hvorvidt den eneforhandling, der faktisk indroemmes Staehler i aftalen af 9. september 1980, er lovlig i konkurrenceretlig henseende.

(97) Den hoejprispolitik, som MED og Farmoplant foerte i Tyskland, kunne kun gennemfoeres over for eneforhandleren Staehler, som tillige havde ladet sig underkaste et konkurrenceforbud og en forpligtelse til at aftage et vist minimum, hvis Staehler fik fuld omraadebeskyttelse. Det er netop det, der er blevet opnaaet ved at foere en politik med produktdifferentiering.

Der er meget, der taler for, at forretningsgrundlaget for eneforhandlingsaftalen lige fra begyndelsen har vaeret, at der skulle ydes fuld omraadebeskyttelse ved hjaelp af produktdifferentiering.

Kommissionen gaar dog til parternes fordel ud fra, at indroemmelsen af fuld omraadebeskyttelse ved hjaelp af produktdifferentiering kan betragtes som en ensidig foranstaltning - i hvert fald saa laenge der ikke var en konkret risiko for parallelimport. Senest ved parallelimportens fremkomst i 1982 blev denne markedsstrategi - som reaktion herpaa - imidlertid forretningsgrundlaget for eneforhandlingsaftalen og dermed genstand for en aftale mellem parterne inden for rammerne af det loebende samarbejde.

a) Aftalens eksistens og indhold

En saadan aftales eksistens og indhold fremgaar af den samlede vurdering af de i det foelgende omhandlede dokumenter og indicer:

(98) Ved Staehlers overtagelse af eneforhandlingen havde MED og Farmoplant paalagt virksomheden at foere en hoejprispolitik, som orienterede sig efter priserne paa Elancolan. Dette paalaeg afspejler sig i Staehlers indkoebspriser (se betragtning 24), som i aarene 1982 til 1986 i gennemsnit var tre gange saa hoeje som den franske forhandlers indkoebspriser (se betragtning 29). Prisforskellen er lige saa stor, hvis der sammenlignes med de indkoebspriser, som den nederlandske [. . . . . .] maatte betale (se betragtning 30). Heraf foelger, at selv salgspriserne hos videreforhandlerne i de andre medlemsstater laa under Staehlers indkoebspriser. Medens priserne for trifluralin-praeparater faldt kraftigt i Frankrig, efter at Digermin i 1982 var sendt paa markedet (se betragtning 28), steg priserne kontinuerligt paa det tyske marked. Da rapsdyrkningsarealet blev udvidet (se betragtning 19), kunne Montedison faa en vis andel af herbicid-markedet uden at reducere Eli Lillys afsaetning vaesentligt. Med en enkelt undtagelse (se betragtning 38) har MED og Staehler aldrig med en aggressiv priskonkurrence forsoegt at oege Digermins markedsandel paa bekostning af Elancolan, selv om forskellen mellem indkoebs- og salgspris var betydeligt stoerre hos Staehler end hos den franske forhandler (se betragtning 29). Denne prispolitik afspejler sig i engroshandelsleddets prislister, hvor Elancolan og Digermin i 1983 og 1985 blev tilbudt til identiske priser (se betragtning 26, 27). Da MED og Staehler som en del af eneforhandlingsaftalen hvert aar foer saesonstart fastsatte de nye priser, var Staehler - i hvert fald stiltiende - indforstaaet med leverandoerens hoejprispolitik.

(99) Som en erfaren forhandler inden for branchen, der foer overtagelsen af eneforhandlingen for Digermin stod over for en snarlig godkendelse af et trifluralin-praeparat (se betragtning 34), vidste Staehler, hvilke generelle problemer parallelimporten af plantebeskyttelsesmidler til Tyskland i 1978 og 1979 kunne skabe for prisdannelse og salg. Hvis ikke MED og Farmoplant garanterede en fuld omraadebeskyttelse, ville man derfor rent oekonomisk ikke kunne forklare, hvorfor Staehler paatog sig den oekonomiske risiko ved eneforhandlingen af Digermin, der var forbundet med bestemte salgsmaengder og et konkurrenceforbud (se betragtning 35) samt MED's og Farmoplants hoejprispolitik. Kommissionen gaar dog til parternes fordel ud fra, at denne garanti endnu ikke var blevet til en del af forretningsgrundlaget paa det davaerende tidspunkt, 1979, da Digermin endnu ikke var tilladt i andre medlemsstater end Tyskland.

(100) Fra og med 1982, hvor der for foerste gang fandt en parallelimport af Elancolan sted - hvilket skabte en konkret frygt for, at der fra den foelgende saeson saa ogsaa ville opstaa en parallelimport af Digermin - blev spoergsmaalet om fuld omraadebeskyttelse oekonomisk afgoerende for Staehler, idet selskabet i henhold til eneforhandlingsaftalen stadig var forpligtet til at aftage en vis minimumsmaengde, overholde konkurrenceforbuddet (se betragtning 36) og foere den foreskrevne hoejprispolitik. Spoergsmaalet om fuld omraadebeskyttelse blev senest i begyndelsen af 1983 gjort til genstand for samtaler mellem parterne, hvorunder man droeftede den hidtidige markedsstrategi med omraadebeskyttelse ved hjaelp af produktdifferentiering. Dermed blev indroemmelse af fuld omraadebeskyttelse gjort til genstand for en aftale; thi de forklaringer, der nu blev givet om de tekniske forudsaetninger for omraadebeskyttelsen, samt de foranstaltninger, som MED og Farmoplant traf med henblik paa at sikre den, gav Staehler vished for, at MED og Farmoplant inden for rammerne af det loebende samarbejde ville soerge for at sikre omraadebeskyttelsen og forudsaetningen herfor, nemlig produktdifferentieringen. At der blev ydet fuld omraadebeskyttelse, var i overensstemmelse med Staehlers oensker, og selskabet deltog da ogsaa aktivt i gennemfoerelsen heraf.

(101) Det haandskrevne notat, [. . . . . .] lavede den 12. januar 1983, viser, at der denne dag fandt en samtale sted med dr. Staehler, hvorunder det blev konstateret, at forskelle i formuleringen og/eller nitrosamin-indholdet (NDPA) ville beskytte mod (re)import til Tyskland (se betragtning 83).

(102) MED indroemmede under hoeringen, at et af emnerne under samtalen den 12. januar havde vaeret frygten for, at Zera efter det mislykkede forsoeg paa at faa en parallelimport af Elancolan i stand i 1982 nu ville forsoege sig med parallelimport af Digermin. I henhold til MED skulle notatet imidlertid blot forstaas som en konstatering af, at Digermin-formuleringerne i udlandet ikke overholdt den strenge graensevaerdi, som gaelder for NDPA-indholdet (kraeftfremkaldende nitrosaminer) i Tyskland.

Denne forklaring aendrer heller ikke noget med hensyn til det afgoerende punkt, nemlig at Staehler fik vished for at vaere sikret mod parallelimport.

(103) MED's henvisning til EF-Domstolens dom af 11. juli 1974 i sag 8/74 (»Dassonville«) (5), hvorefter en eneimportoer med hensyn til indholdet af en aftale kan paaberaabe sig en national lovgivning, der udelukkende godkender et bestemt aegthedsbevis, er irrelevant allerede af den grund, at det i det foreliggende tilfaelde ikke drejer sig om konkrete lovgivningsmaessige krav, som er uafhaengige af producentens vilje, men om forskellige godkendelser, der hver gang er udstedt paa producentens egen anmodning.

(104) Parternes praksis i perioden efter samtalen af 12. januar 1983 giver en raekke andre indicer, som taler for, at der forelaa en aftale mellem paa den ene side MED og Farmoplant og paa den anden Staehler. Det fremgaar af brevvekslingen mellem MED og Farmoplant, at produktdifferentieringen for Tyskland blev brugt til at forhindre en parallelimport, saaledes at det hoeje prisniveau paa det tyske marked ikke kom i fare. Af og til dannede produktdifferentieringen endog grundlaget for overvejelser om at udvide denne model til ogsaa at omfatte andre produkter og medlemsstater:

I den telex, som MED sendte til Farmoplant den 26. august 1983, altsaa kort tid efter at parallelimporten fra Nederlandene til Tyskland begyndte at finde sted, henviser MED til, at der ikke kunne foeres en hoejprispolitik paa det tyske marked uden forskellige Digermin-formuleringer (se betragtning 85).

Farmoplant opfordrede i 1984 flere datterselskaber til at tage stilling til spoergsmaalet om at faa godkendt en forskellig formulering i hvert land. Herfor talte, at det ville vaere vanskeligere at faa varerne leveret fra ét land til et andet paa tvaers af graenserne, hvormed der paa hvert enkelt marked opstod et stoerre spillerum med hensyn til priserne (se betragtning 87). I sin stillingtagen hertil mente MED, at det ville vaere passende at foretage en differentiering, og gik ind for maerkbare differentieringer ved store prisforskelle og mindre differentieringer til kontrol af salgskanalerne, hvis man skulle konkurrere med et identisk produkt (se betragtning 88).

(105) MED og Agrimont har indvendt, at den blotte eksistens af en saadan koncernintern brevveksling - uden at det konkrete tilfaelde med Digermin blev naevnt - maatte foere til den konklusion, at man i det konkrete tilfaelde ikke havde nogen som helst hensigt om at foretage en markedsafskaermning. Denne indvending er imidlertid ikke overbevisende, da der i den forudgaaende periode i 1983 fandt en intensiv brevudveksling sted mellem Farmoplant og MED om, hvilken strategi man skulle anvende for at afvaerge parallelimport og bibeholde hoejprispolitikken paa det tyske marked (se betragtning 53, 84, 85). MED anfoerte da ogsaa i sagen mod Zera ved de tyske domstole, at det hoeje tyske prisniveau kun kunne opretholdes ved forhindring af parallelimport (se betragtning 89).

(106) I august 1983 aftalte Farmoplant og MED en faelles strategi til afvaergning af parallelimport fra Nederlandene (se betragtning 53), som byggede paa den forudsaetning, at produktdifferentieringen blev opretholdt. MED gjorde i 1983 Farmoplant opmaerksom paa, at chancerne for succes ved indgreb over for parallelimport ville afhaenge af, om der kunne paavises tilstraekkeligt mange forskelle i formuleringerne (se betragtning 85).

(107) Denne afvaergestrategi over for parallelimport blev ikke gennemfoert endsidigt af MED og Farmoplant, men under deltagelse og inddragelse af Staehler.

En raekke samtaler mellem MED og Staehler om bl.a. de problemer, som parallelimporten skabte (se betragtning 37), viser, at Staehler var informeret om MED's og Farmoplants afvaergestrategi. Staehler var tillige inddraget i denne strategi:

(108) Staehler deltog i den civilretlige sag mod Zera med en erklaering paa tro og love (se betragtning 56). Staehler opfordrede MED til at goere krav om erstatning gaeldende over for Zera som foelge af de indtaegtstab, selskabet havde haft paa grund af Zera-Trifluralin-salget i 1983. I juni 1984, foer den periode, i hvilken de fleste landmaend koeber ind til udsaaningen af raps i begyndelsen af august, enedes MED og Staehler om en rundskrivelse fra Staehler til kunderne (se betragtning 57 og 86). Staehler foreslog i sit udkast i foerste omgang, at man i rundskrivelsen skulle meddele, at der ellers ikke findes nogen formulering i Europa, der svarer til Digermin, hvoraf man kan udlede, at Staehler paa dette tidspunkt havde fuld tillid til den omraadebeskyttelse, som MED ydede. Rundskrivelsen skulle i betragtning af den parallelimport, der mod forventning var opstaaet paa trods af produktdifferentieringen, hjaelpe med til at genetablere Staehlers omraadebeskyttelse ved at paavirke kunderne direkte. Staehler paatog sig med denne rundskrivelse en selvstaendig rolle i den faelles afvaergestrategi. Det forhold, at Staehler - som det blev anfoert under hoeringen - i henhold til forhandleraftalen var forpligtet til samarbejde, ville i hvert fald ikke aendre noget ved det konkurrencemaessigt set eventuelt ulovlige i en aftale, der er truffet som led i dette samarbejde.

(109) Den faelles indsats mod parallelimport paa grundlag af produktdifferentiering blev fortsat i 1984:

I august 1984 reagerede Staehler selv paa firmaet Hinkens parallelimport fra Frankrig ved at foretage en anmeldelse. Heri oplyste Staehler ogsaa, at virksomheden selv havde foranlediget en komparativ kemisk analyse gennemfoert (se betragtning 59). I august 1984 forlangte Staehler, at MED skulle yde virksomheden godtgoerelse til udligningen af de prisfald, som var skabt af parallelimport fra Frankrig, hvilket MED gjorde i september 1984 (se betragtning 38). I marts maaned 1985 opkoebte Staehler tillige Stefes parallelimporterede Digermin (se betragtning 60). Denne selvstaendige indsats mod parallelimporten er et udtryk for Staehlers tillid til, at MED og Farmoplant ville viderefoere produktdifferentieringen.

(110) Samtidig pressede MED paa sin side Farmoplant til at gribe ind over for den franske forhandler [. . .] (se betragtning 60 og 91).

(111) To dokumenter fra 1985 er desuden indicier for, at der eksisterede en aftale om at yde Staehler omraadebeskyttelse ved at lade leverancerne til Tyskland bygge paa en anden formulering end leverancerne til andre lande.

I Staehlers notat af 1. februar 1985 fra en samtale med MED staar der, at det er sikret, at »Digermin i aar formuleres anderledes for Tyskland end for de andre lande i Europa« (se betragtning 90). Da der i forbindelse med afvaergelsen af parallelimport, specielt i 1984, opstod problemer med at paavise formuleringsforskellene, havde Staehler grund til at tvivle paa, at Farmoplant stadig holdt sig til aftalen om omraadebeskyttelse ved produktdifferentiering. Det forklarer Staehlers interesse i en bekraeftelse af den aftale om sikring af fuld omraadebeskyttelse ved produktdifferentiering, der blev indgaaet allerede i begyndelsen af 1983. Staehler kunne foerst anse den fremtidige produktdifferentiering for sikret, naar den paa ny var blevet bekraeftet af MED. Det fremgaar af ordet »sikret«, at MED under samtalen maa have tilsikret Staehler den fremtidige produktdifferentiering paa en saadan maade, at Staehler havde tillid hertil.

MED bekraeftede i sin telex af 22. maj 1985 til Farmoplant (se betragtning 91), at aftalen om produktdifferentiering mellem Tyskland og de oevrige medlemsstater fortsat vil vaere gaeldende. MED bekraeftede samtidig aftalen om, at Farmoplant skulle gribe ind over for den franske forhandler [. . .], saaledes at det blev sikret, at man undgik, at der blev parallelimporteret Digermin til Tyskland som i det forudgaaende aar 1984. Selv om telexen efter sin blotte ordlyd udelukkende skulle referere til en koncernintern aftale mellem MED og Farmoplant, maa den imidlertid tidsmaessigt og indholdsmaessigt ses i sammenhaeng med Staehlers notat af 1. februar 1985. Da MED ikke kunne tilsikre den fremtidige produktdifferentiering alene, maatte MED efterfoelgende og koncerninternt sikre sig producenten Farmoplants medvirken. Hvis ikke MED forudgaaende havde tilsikret Staehler noget saadant, synes MED ikke at have haft nogen grund til koncerninternt paa ny at faa bekraeftet en produktdifferentiering, der har vaeret praksis i mange aar.

(112) MED og Farmoplant gjorde under hoeringen heroverfor gaeldende, at telexen af 22. maj 1985 omhandlede en koncernintern aftale, som ikke maatte anvendes, hvilket ikke er holdbart. Selv hvis den i telexen omhandlede aftale skulle vaere en ren koncernintern aftale mellem MED og Farmoplant, har Kommissionen lov til at anvende dette dokument i forbindelse med andre beviser til paavisning af, at der eksisterer en aftale med en tredjemand, som ikke indgaar i koncernen.

(113) Ud fra en samlet vurdering af de beviser, der er angivet i betragtning 98 til 112, maa man konkludere, at der som led i det loebende samarbejde mellem parterne er indgaaet en aftale om at yde fuld omraadebeskyttelse ved produktdifferentiering.

(114) b) Aftalens varighed

Aftalen traadte senest i kraft i begyndelsen af 1983, efter at der havde fundet en parallelimport af Elancolan sted (se betragtning 101 og 102), og varede, indtil forhandlingsaftalen blev ophaevet pr. 31. december 1988. MED og Agrimont haevdede under hoeringen, at grundlaget for en saadan aftale allerede var bortfaldet med ikrafttraedelsen af aendringen af den tyske plantebeskyttelseslov pr. 1. januar 1987 (se betragtning 47). Denne aendring udelukkede imidlertid blot det tilfaelde, hvor det importerede plantebeskyttelsesmiddel - som i Zera-Trifluralin-tilfaeldet - skulle godkendes under et nyt handelsnavn. Lovaendringen omfattede imidlertid ikke parallelimporten af Digermin under bibeholdelse af handelsnavnet.

c) Aftalens parter

(115) MED kan ikke betragtes som Staehlers eneste partner i aftalen om produktdifferentiering, da det kun var Farmoplant, der kunne gennemfoere den aftalte produktdifferentiering og opretholde godkendelsen af de forskellige formuleringer i medlemsstaterne. Derfor maa baade MED og Farmoplant betragtes som parter i aftalen med Staehler.

3. Aftalens konkurrencebegraensende karakter

(116) I henhold til artikel 85, stk. 1, er en aftale bl.a. forbudt, naar den har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen. Da den aftalte produktdifferentiering skulle forhindre parallelimport ved en udnyttelse af godkendelsesbestemmelserne, er dette formaal uden videre givet.

Paa Kommissionens forespoergsel angav Agrimont i foerste omgang en raekke grunde til, at det af juridiske og oekonomiske grunde var objektivt noedvendigt at have forskellige formuleringer godkendt i Tyskland og de oevrige medlemsstater. Under hoeringen blev der saa givet yderligere grunde hertil. Som det vil fremgaa af det foelgende, er ingen af disse grunde egnede eller tilstraekkelige til at begrunde produktdifferentieringen som en objektiv noedvendighed, der ville kunne goere det umuligt eller urimeligt ikke ogsaa at udnytte den eksisterende produktdifferentiering og de forskellige godkendelser paa et senere tidspunkt, hvor der kom en maalsaetning til, der var i strid med konkurrencebestemmelserne.

a) Godkendelsernes tidsmaessige raekkefoelge

(117) Den tidsmaessige raekkefoelge i godkendelserne, som Agrimont og MED har gjort gaeldende som argument mod, at der foreligger en aftale, er ikke i sig selv nogen begrundelse for at faa forskellige formuleringer godkendt. Godkendelsernes tidsmaessige raekkefoelge er - endskoent ansoegningerne om godkendelse er fremsat i en helt anden raekkefoelge - primaert betinget af de forskellige tidspunkter, hvorpaa Eli Lillys patenter paa Trifluralin udloeb i de forskellige medlemsstater.

b) Medlemsstaternes forskelligartede krav

(118) Agrimont har kun loeseligt gjort gaeldende, at den formulering 73 D, der blev anvendt ved de senere godkendelser, svarede til kravene i de paagaeldende lande (Det Forenede Kongerige, Italien, Frankrig og Spanien). Selv om Kommissionen anmodede herom, er der ikke blevet fremlagt oplysninger om, hvilke forskelle der er med hensyn til kravene, og hvilke konsekvenser det har for formuleringen.

(119) Paa Kommissionens forespoersel bekraeftede godkendelsesmyndighederne i Tyskland og Frankrig, at de hver isaer principielt kunne godkende den formulering, der var godkendt i det andet land. Der skulle eventuelt forelaegges forsoegsresultater, der viste, hvordan praeparaterne virker, og hvordan restkoncentrationer opfoerer sig.

(120) Agrimont fremhaevede ganske vist flere gange, at de tyske godkendelsesmyndigheder stillede saerligt strenge krav ved godkendelsen, men gav slet ingen forklaring paa, hvorfor man ikke - naerliggende som det var - proevede at faa godkendt den formulering, der var godkendt i Tyskland, i de andre EF-medlemsstater ogsaa. Det ville i det mindste have vaeret naerliggende i medlemsstater med tilsvarende klimatiske forhold. Kommissionen mener derfor af de ovenfor anfoerte grunde, at paastanden om, at medlemsstaternes godkendelsesbestemmelser skulle goere det noedvendigt for Farmoplant at faa forskellige formuleringer godkendt, er uberettiget.

c) Godkendelsesomkostninger

(121) Agrimont goer gaeldende, at omkostningerne ved den foerste godkendelse af Digermin (se betragtning 75 til 77) var hoeje, men dette maa ud fra et oenske om at spare unoedvendige omkostninger umiddelbart tale for en ensartet godkendelse i flest mulige lande og er ikke en indlysende grund til en uaendret bibeholdelse af godkendelsen af forskellige formuleringer.

(122) Agrimonts argument om, at de hoeje omkostninger ved godkendelsen af en aendret formulering havde gjort en efterfoelgende aendring af den »tyske« formulering urimelig, kan heller ikke godtages. Hvis omkostningerne ved en aendring af godkendelsen virkelig var saa prohibitivt hoeje, er det uforstaaeligt, at Farmoplant og MED flere gange har gjort sig overvejelser om en aendring af formuleringen for Digermin og andre herbicider, uden at man har diskuteret omkostningerne i forbindelse med aendringerne af godkendelserne (se betragtning 76 og 87). Denne konklusion bekraeftes af, at aendring af godkendelser for plantebeskyttelsesmidler i Belgien ifoelge Montedison Belgios meddelelse til Farmoplant i 1982 var forbundet med vaesentligt lavere omkostninger (se betragtning 84).

(123) I oevrigt kan man af omkostningsforholdene ikke udlede, at formaalet med den senere udnyttelse af godkendelsesforholdene til at faa gennemfoert en aftale om afskaermning af det tyske marked ikke var at begraense konkurrencen.

d) Produktionsomkostninger

(124) Paa trods af, at Kommissionen allerede tidligere flere gange skriftligt havde forespurgt om, hvorfor man havde faaet godkendt forskellige formuleringer, angav Agrimont og MED foerst under hoeringen, at det blandt andet var lavere produktionsomkostninger, der var afgoerende for, at der senere blev godkendt en anden formulering i de andre medlemsstater end i Tyskland (se betragtning 79). Man oplyste tillige, at det i Italien og Spanien havde vaeret muligt at aendre de til godkendelse indgivne formuleringer, selv om ansoegningerne var indgivet henholdvis foer og samtidig med den tyske.

Denne grund kan efter Kommissionens opfattelse ikke anses for holdbar. For det foerste er Farmoplants/Agrimonts oplysninger om formuleringernes sammensaetning selvmodsigende, og for det andet er det for spoergsmaalet om, hvorvidt aftalen med Staehler har til formaal at begraense konkurrencen, irrelevant, hvilket motiv der ligger til grund for det oprindelige valg af formuleringer. Hvis man oensker at spare omkostninger, ville det i oevrigt vaere mere naerliggende at tilpasse godkendelsen for Tyskland til den, der er gaeldende i de andre medlemsstater. De kendsgerninger, som dokumenterer bestraebelserne paa at afskaerme det tyske marked (se betragtning 81 til 91), er i hvert fald ikke fra Agrimonts side blevet modsagt med andre kendsgerninger, der kan dokumentere, at det udelukkende er af omkostningshensyn, at den »tyske« formulering ikke er blevet tilpasset formuleringen i de andre lande.

e) Patentbeskyttelse

(125) Paa trods af, at Kommissionen allerede tidligere flere gange havde spurgt om, hvorfor man havde faaet godkendt forskellige formuleringer, angav Agrimont og MED foerst under hoeringen, at man med valget af en formulering, der afveg fra Elancolan, ville undgaa at kraenke Eli Lillys tyske patent paa trifluralin. Ifoelge virksomhederne var det paa grund af patentsituationen altsaa noedvendigt at foretage en produktdifferentiering for i hvert fald Tysklands vedkommende (se betragtning 80).

Paa trods af, at Kommissionen stillede spoergsmaal derom under hoeringen, fremgik det ikke klart, om - og i givet fald i hvilket omfang - patentbeskyttelsen, der i henhold til de fremlagte dokumenter udelukkende gaelder for det aktive stof trifluralin, i det hele taget er relevant for spoergsmaalet om, hvorvidt det er tilladt at anvende praeparatet til markforsoeg i patentets loebetid. Inden Digermin blev godkendt i Tyskland, indhentede MED detaljerede oplysninger om patentbeskyttelsen og varigheden heraf, men der er intet i materialet (se betragtning 80) herom, der tyder paa en saadan problembevidsthed. Kommissionen havde tidligere flere gange spurgt om, hvilke grunde der var til at faa godkendt forskellige formuleringer, men Agrimont og MED gav hver gang forskellige svar (se betragtning 117 til 124). MED's udsagn om, at man primaert havde valgt en anden formulering for Tyskland for ikke at risikere at kraenke patentet, kan Kommissionen derfor ikke anse for overbevisende.

f) Intet misbrug af den retlige fremgangsmaade

(126) Under hoeringen har Agrimont anklaget Kommissionen for at ville behandle et forhold, som tydeligvis henhoerer under EOEF-traktatens artikel 30 og 36, efter artikel 85. Ifoelge virksomheden skulle Kommissionen efter artikel 30 angribe den tyske plantebeskyttelseslov, som beskytter mod import af praeparater, som ikke er identiske med de produkter, der er godkendt i Tyskland, og ikke anklage den private virksomhed, der har draget nytte af disse bestemmelser.

Dette argument kan ikke tages til foelge, da det i det foreliggende tilfaelde ikke er den lovbestemte ordning og den ensidige udnyttelse heraf, der behandles, men virksomhedernes indgaaelse af en aftale om en konkurrencebegraensende praksis.

4. Maerkbar paavirkning af handelen mellem medlemsstater

(127) Aftalen om at holde fast ved produktdifferentieringen med henblik paa at afskaerme det tyske marked, saa man fortsat kunne foere hoejprispolitik, paavirkede handelen mellem medlemsstaterne. Derved blev det paa trods af det betydeligt hoejere prisniveau i Tyskland gjort betydeligt vanskeligere at importere produkter fra andre medlemsstater til Tyskland. Paa den maade blev det tyske marked til et isoleret omraade, hvilket hindrede konkurrencen med en vaesentlig del af faellesmarkedet. Det er betegnende, at priserne paa det tyske marked straks faldt maerkbart, da der i 1983 og 1984 fandt en parallelimport af Digermin sted.

(128) Denne paavirkning af handelen inden for faellesmarkedet er ogsaa maerkbar, fordi Digermin har en ikke uvaesentlig markedsandel paa det relevante marked. Efter Kommissionens opfattelse udgoer de i Tyskland godkendte rapsherbicider, der indeholder trifluralin, samt praeparaterne Butisan-S og Pradone Kombi det relevante marked (se betragtning 15 til 18). Digermins andel af dette marked udgoer klart over 5 %, nemlig 11-13 % (se betragtning 19 til 21). MED gjorde under hoeringen gaeldende, at der ved vurderingen af det relevante marked skulle tages hensyn til andre praeparater som Teridox, Lasso og Devrinol, hvilket dog ikke har konsekvenser for maerkbarheden, da Digermins markedsandel i den paagaeldende periode ifoelge MED's eget udsagn alligevel ikke ville falde til under 5 %. Markedsandelen er i oevrigt kun et af de kriterier, der skal inddrages ved vurderingen af, hvor maerkbar konkurrencebegraensningen er. Maerkbarheden fremgaar i hvert fald af, at de deltagende virksomheder MED og Farmoplant er helejede datterselskaber i en international koncern, hvormed man ud fra omsaetningstallene kan udelukke, at der er tale om et tilfaelde af ringe betydning.

5. Artikel 85, stk. 3, finder ikke anvendelse

(129) Det kan ikke komme i betragtning at fritage aftalen efter artikel 85, stk. 3. Aftalen er ikke anmeldt i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17 og falder ikke ind under undtagelserne i denne artikels stk. 2. Betingelserne i artikel 85, stk. 3, ville ikke have vaeret opfyldt, selv om aftalen havde vaeret anmeldt. Den indgaaede aftale bidrager nemlig hverken til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller oekonomiske udvikling. I stedet blev importen til Tyskland af den billigere Digermin forhindret. Forbrugerne synes ikke sikret en rimelig andel; tvaertimod, ved hjaelp af aftalen og den deraf foelgende fortsatte produktdifferentiering kunne man i Tyskland fastholde et betydeligt hoejere prisniveau, som ikke synes at modsvares af fordele for forbrugerne.

6. Beslutningens adressater

(130) I den periode, som er omfattet af beslutningen, var Montedison-koncernens aktiviteter inden for plantebeskyttelsesmidler overladt fuldstaendig til Farmoplant/Agrimont. Montedisons datterselskaber i medlemsstaterne indgik dog ikke i et datterselskab/moderselskabforhold til Farmoplant/Agrimont, men hoerte ind under et andet moderselskab i samme koncern. Plantebeskyttelsesmidler udgjorde desuden kun en del af disse datterselskabers omsaetning. Kommissionen ligger ikke inde med oplysninger om, at der var andre koncernselskaber end Farmoplant/Agrimont, der havde ansvar for dette produktomraade. Det forekommer derfor passende at rette beslutningen til begge de i det foreliggende tilfaelde beroerte koncernselskaber.

Selskabernes aktivitetsomraader er som saadan blevet bibeholdt ved overdragelsen af rettighederne til EniChem og fusionen med koncernselskaberne EniChem Agricoltura SpA og EniChem Deutschland AG. De er ganske vist omdannet til uselvstaendige aktivitetsomraader og filialer under EniChem-selskaberne, men det aendrer ikke noget ved den oekonomiske og funktionelle kontinuitet. Beslutningen skal derfor rettes til de naevnte EniChem-selskaber som retssuccessorer.

7. Artikel 3 i forordning nr. 17

(131) Da overtraedelsen ophoerte ved ophaevelsen af forhandlingsaftalen mellem MED og Staehler, er der ikke laengere grund til i overensstemmelse med artikel 3 i forordning nr. 17 at paalaegge de deltagende virksomheder at bringe overtraedelsen til ophoer. Kommissionen ligger paa nuvaerende tidspunkt ikke inde med oplysninger, som tyder paa en genoptagelse af aftalen mellem de deltagende parter.

(132) Det er Kommissionens faste praksis, selv i sager, hvor parterne har bragt overtraedelsen til ophoer, at vedtage en beslutning, der fastslaar en overtraedelse, saafremt en beslutning, som i denne sag, kan afklare et juridisk spoergsmaal. En saadan praksis fremmer retssikkerheden og er blevet bekraeftet af Domstolen i sag 7/82, GVL/Kommissionen (6) -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Farmoplant SpA, Milano (senere Agrimont SpA), Montedison Deutschland GmbH, Eschborn (senere Montedison (Deutschland) Chemie Handels-GmbH) og Staehler Agrochemie GmbH & Co. KG har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85 ved i perioden fra begyndelsen af 1983 til slutningen af 1988 at have deltaget i en aftale, hvorved Farmoplant og Montedison Deutschland forpligter sig til ved produktdifferentiering at yde Staehler fuld omraadebeskyttelse for plantebeskyttelsesmidlet Digermin for paa denne maade at beskytte det tyske marked mod parallelimport fra andre medlemsstater.

Artikel 2

Denne beslutning er rettet til

- EniChem Agricoltura SpA, Via Medici del Vascello 40/C, Casella Postale 12120, I-20138 Milano

- EniChem Deutschland AG, Sonnenstrasse 23, D-W-8000 Muenchen 2, og

- Staehler Agrochemi GmbH & Co. KG, Postfach 2047, D-W-2160 Stade.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 22. juni 1993.

Paa Kommissionens vegne

Karel VAN MIERT

Medlem af Kommissionen

(1) EFT nr. 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62.

(2) EFT nr. 127 af 20. 8. 1963, s. 2268/63.

(3) Alle beloeb er omregnet efter de paagaeldende valutaers aarlige gennemsnitskurser over for ecu.

(4) I den offentliggjorte udgave af denne beslutning udelades visse af tallene herefter i medfoer af bestemmelserne i artikel 21 i forordning nr. 17 om bevarelse af forretningshemmeligheder.

(5) Sml. 1974, s. 837.

(6) Sml 1983, s. 483.