Meddelelse vedrørende gennemførelsen af artikel 171 i EF-traktaten (96/C 242/07)

1. Artikel 171 i EF-traktaten, sådan som den er ændret i traktaten om Den Europæiske Union, giver mulighed for at idømme en medlemsstat, der ikke har efterkommet en dom, sanktioner for manglende overholdelse.

Det er De Europæiske Fællesskabers Domstol, der træffer endelig afgørelse med hensyn til sanktion. Det er imidlertid i første instans Kommissionen, der som traktaternes vogter spiller den afgørende rolle, idet det er Kommissionens ansvar at indlede artikel 171-proceduren og eventuelt indbringe sagen for Domstolen med angivelse af, hvilken beløbsstørrelse den finder passende for det faste beløb eller tvangsbøderne.

2. Da det drejer sig om et nyt system, der ligger i forlængelse af den eksisterende procedure om manglende overholdelse, mener Kommissionen, at det med henblik på at opnå større åbenhed er af største vigtighed at lade offentligheden få kendskab til de kriterier, Kommissionen ønsker anvendt, når den anmoder Domstolen om idømmelse af bøder. Kommissionen understreger i denne forbindelse, at den i såvel valget af disse kriterier som i deres anvendelse først og fremmest har taget hensyn til nødvendigheden af at sikre en effektiv anvendelse af fællesskabsretten. Det er imidlertid anvendelsen af de generelle kriterier (se nedenfor) på enkeltsager samt udviklingen i Domstolens retspraksis på dette område, der efterhånden vil gøre det muligt for Kommissionen at udvikle en strategi, som denne meddelelse kun skal ses som et første udkast til.

3. Ifølge artikel 171 kan Kommissionen indbringe en medlemsstat for Domstolen, hvis denne medlemsstat ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger til at opfylde en dom fra EF-Domstolen inden for den frist, Kommissionen har angivet i sin begrundede udtalelse. Kommissionen angiver ved denne lejlighed »størrelsen af det faste beløb eller den tvangsbøde, som den pågældende medlemsstat skal betale«.

I henhold til proceduren er det Kommissionen alene, der beslutter, om den ønsker at indbringe sagen for Domstolen, men hvis dette er tilfældet, skal den i stævningen angive, hvilken sanktion og dennes størrelse, der kræves i det pågældende tilfælde.

Dette betyder imidlertid ifølge Kommissionen ikke, at den nødvendigvis altid skal anmode om, at der idømmes en sanktion. Når omstændighederne taler herfor (hvis det f.eks. drejer sig om en mindre overtrædelse, hvis der ikke er fare for gentagelse etc.), kan Kommissionen undlade at anmode om sanktion, men dette bør begrundes.

4. Artikel 171 giver mulighed for at vælge mellem to former for sanktion, nemlig et fast beløb og tvangsbøde. Da det grundlæggende formål med overtrædelsesproceduren er så hurtigt som muligt at få den pågældende medlemsstat til at efterkomme domstolsafgørelsen, er Kommissionen af den mening, at tvangsbøder er den mest velegnede af disse to sanktioner.

Dette betyder imidlertid ikke, at Kommissionen fralægger sig muligheden for at anmode om idømmelse af et fast beløb.

5. Ved fastsættelsen af beløbsstørrelsen skal der først og fremmest tages hensyn til, at bøden skal sikre en effektiv anvendelse af fællesskabsretten. Kommissionen mener, at beløbet skal beregnes ud fra tre grundlæggende kriterier, nemlig:

- overtrædelsens karakter

- overtrædelsens varighed

- nødvendigheden af at sikre en præventiv effekt med henblik på at undgå gentagelser.

6. Med hensyn til overtrædelsens karakter er en overtrædelse, der følger af manglende efterkommelse af en dom, altid alvorlig. Men hvad angår fastsættelsen af beløbets størrelse, ser Kommissionen også på to andre forhold, der er tæt forbundet med den overtrædelse, der ligger forud for den manglende efterkommelse af dommen, nemlig: betydningen af de fællesskabsregler, der overtrædes, og konsekvenserne af denne overtrædelse for generelle og individuelle interesser.

6.1. Når Kommissionen skal vurdere betydningen af de fællesskabsretslige bestemmelser, der er blevet overtrådt, lægges der navnlig vægt på disses natur og omfang snarere end på deres plads i hierarkiet. F.eks. skal en overtrædelse af princippet om ikke-diskrimination altid betragtes som meget graverende, hvad enten der er tale om overtrædelse af en bestemmelse, der findes i selve EF-traktaten, eller der er tale om bestemmelser i forordninger og direktiver. Det kan generelt siges, at krænkelser af de grundlæggende rettigheder og de fire grundlæggende frihedsrettigheder, der er omtalt i traktaten, skal betragtes som værende af graverende karakter, og at størrelsen af sanktionen skal tilpasses herefter.

6.2. Med hensyn til overtrædelsernes betydning for interesser af både generel og individuel art må der tages stilling fra sag til sag. Som eksempel på sådanne sager kan nævnes en nedgang i egne indtægter som resultat af manglende overholdelse af fællesskabsretslige bestemmelser eller særlig grove tilfælde af forurening, der er resultatet af en overtrædelse af fællesskabsretten. Under emnet overtrædelser af betydning for generelle interesser hører også de overtrædelser, der har indflydelse på EF's funktion. Det er klart, at det har øjeblikkelig og åbenbar indvirkning på det indre marked, hvis en medlemsstat udsteder et ikke-grundet forbud mod markedsføring af en vare i medlemsstaten, der er fremstillet i en anden medlemsstat, men der findes andre mindre radikale foranstaltninger (i visse tilfælde endda en medlemsstats blotte passivitet), der kan have lige så alvorlige konsekvenser for Fællesskabets funktion.

6.3. På et mere konkret niveau og hvad angår individuelle interesser er det ikke Kommissionens opgave ved beregningen af beløbets størrelse at søge erstatning på de skadelidtes vegne, da sådanne erstatningssager kan indbringes for de nationale domstole. Kommissionens formål er at anslå overtrædelsens virkninger for private og økonomiske aktører; det har jo ikke de samme konsekvenser, hvis overtrædelsen angår et enkeltstående tilfælde af ukorrekt anvendelse (hvis en medlemsstat f.eks. nægter at anerkende et eksamensbevis fra en anden medlemsstat), som hvis en medlemsstat undlader at gennemføre f.eks. et direktiv om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, da en sådan undladelse skader en hel faggruppe.

7. Kommissionen tager også overtrædelsens varighed i betragtning ved fastsættelsen af størrelsen. Når det drejer sig om sager om manglende gennemførelse af en dom afsagt af Domstolen, er der ofte tale om et længere tidsrum.

8. Hvad angår sanktionens effektivitet, er det vigtigt, at den er af en sådan størrelse, at den har præventiv virkning. Er der kun tale om symbolske sanktioner, får dette nye instrument i overtrædelsesproceduren ingen virkning, men vil tværtimod modarbejde procedurens egentlige formål, der er at sikre fuldstændig gennemførelse af fællesskabsretten.

Beslutningen om at anmode om idømmelse af sanktion afhænger af omstændighederne i den konkrete situation, jf. punkt 3. Men hvis denne beslutning først er taget, skal der ved fastsættelsen af størrelsen tages hensyn til, om der er fare for gentagelse (eller om der allerede har været tale om gentagelse), således at sanktionen ophæver de eventuelle økonomiske fordele, den pågældende medlemsstat har haft af