DA Den Europæiske Unions Tidende L 309/1

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 23. februar 2011

om Italiens statsstøtte C 38/B/04 (ex NN 58/04) og C 13/06 (ex N 587/05) til virksomhederne Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA og Syndial SpA

(meddelt under nummer K(2011) 956)

(kun den italienske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2011/746/EU)

EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —

under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i henhold til ovenstående bestemmelser og under henvisning til deres bemærkninger (1), og

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFORLØB

1.1. Sag C 38/B/04

(1) Ved brev af 4. december 2003 gjorde et advokatfirma, som repræsenterer en klager, Kommissionen opmærksom på en række artikler offentliggjort i den italienske presse vedrørende den italienske regerings planer om til at indføre reducerede eltakster til fordel for visse virksomheder, som ligger på Sardinien.

(2) Ovennævnte takster blev indført ved artikel 1 i den italienske premierministers dekret af 6. februar 2004 (i det følgende benævnt »2004-dekretet«). Dette dekret har haft to væsentlige virkninger: a) Det har indført nye reducerede eltakster til fordel for virksomhederne Portovesme Srl, ILA Spa og Eurallumina Spa, og b) det har forlænget den eksisterende reducerede takst til fordel for virksomheden Alcoa Trasformazioni (producent af råaluminium, i det følgende benævnt: »Alcoa«).

(3) Ved brev af 22. januar 2004 og 19. marts 2004 bad Kommissionen om en præcisering af disse foranstaltninger. Italien svarede ved brev af 9. februar 2004 og 9. juni 2004. Ved brev af 20. september 2004 fremsendte Italien yderligere præciseringer.

(4) Ved brev af 16. november 2004 informerede Kommissionen Italien om beslutningen om at indlede den i EUF-traktatens artikel 108, stk. 2, nævnte procedure i forbindelse med foranstaltningen.

(5) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (2). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til de pågældende foranstaltninger.

(6) Italien fremsendte sine bemærkninger ved brev af 4. februar 2005 og 11. februar 2005.

(7) Kommissionen modtog bemærkninger fra de interesserede parter, herunder tre støttemodtagere og en konkurrent til virksomheden Portovesme. Ved brev af 22. marts 2005 videresendte Kommissionen disse bemærkninger til Italien, der fik mulighed for at svare. Italiens bemærkninger blev modtaget ved brev af 20. september 2005.

(8) Den 29. oktober 2008 blev sag C 38/04 opdelt i del A, som vedrører foranstaltningen til fordel for virksomheden Alcoa, og del B, som vedrører virksomhederne Portovesme, ILA og Euroallumina.

(9) Den 19. november 2009 vedtog Kommissionen en endelig negativ afgørelse med krav om tilbagebetaling fra virksomheden Alcoa (3).

1.2. Sag C 13/06

(10) I henhold til artikel 11, stk. 12, i lovdekret nr. 35 af 14. marts 2005, ændret til lov nr. 80/2005 af 14. maj 2005»Hastebestemmelser for handlingsplan til den økonomiske, sociale og territoriale udvikling« (i det følgende benævnt: »lov nr. 80/2005«) forlængede de italienske myndigheder de reducerede eltakster indtil 2010 til fordel for virksomhederne Portovesme, ILA og Eurallumina og forlængede ordningen med Syndial SpA, en klorproduktionsvirksomhed, som også har fabrikker på Sardinien.

(11) Kommissionen modtog en klage fra en konkurrent til virksomheden Syndial ved brev af 22. juli 2005, og samme virksomhed fremsendte yderligere dokumentation både den 7. oktober 2005 og den 7. december 2005.

(12) Italien anmeldte foranstaltningen til Kommissionen ved brev af 23. november 2005 og fremsendte yderligere oplysninger ved brev af 28. november 2005.

(13) Ved brev af 22. december 2005 anmodede Kommissionen om supplerende oplysninger, som de italienske myndigheder fremsendte ved brev af 3. marts 2006.

(14) Samtidig indgiver samme konkurrent til virksomheden Portovesme, som indtrådte i sag C 38/B/04 ved brev af 20. januar 2006, en klage om en ny foranstaltning.

(15) Ved brev af 26. april 2006 informerede Kommissionen Italien om, at Kommissionen havde besluttet at indlede proceduren i henhold til EUF-traktatens artikel 108, stk. 2, i overensstemmelse med de særlige takstændringer og den særlige takstmæssige forlængelse, der var indført ved lov nr. 80/2005.

(16) Kommissionen anmodede Italien om yderligere præciseringer ved brev af 22. august 2006, som Italien besvarede den 28. september 2006.

(17) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren er blevet offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (4). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til de nævnte foranstaltninger.

(18) Kommissionen modtog bemærkninger fra de interesserede parter, herunder støttemodtagerne, de to konkurrenter til virksomhederne Portovesme og Syndial samt fra en producent af vedvarende energi. Ved brev af 5. oktober 2006 videresendte Kommissionen disse bemærkninger til Italien, der fik mulighed for at svare. Italiens bemærkninger blev modtaget ved brev af 1. december 2006.

(19) Italien fremsendte yderligere oplysninger ved brev af 16. april 2007, 10. maj 2007, 14. maj 2007 og 22. juni 2010.

1.3. Betydning af nærværende betydning

(20) Nærværende beslutning vedrører både de takster, der er indført i henhold til artikel 1 i 2004-dekretet til fordel for andre støttemodtagere end virksomheden Alcoa (i det følgende benævnt: »2004-taksterne«) og de takster, der er indført ved artikel 11, stk. 12, i lov nr. 80/2005 (i det følgende benævnt: »2005-taksterne«), og som er yderligere specificeret i de afgørelser, der er udsendt af den italienske el- og gasmyndighed (AEEG).

2. DETALJERET BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN

2.1. De anfægtede 2004-takster

(21) Ifølge artikel 1 i 2004-dekretet »skal el- og gasmyndigheden udvide den [tarifmæssige] behandling, der er omhandlet i punkt 2 i industriministeriets dekret af 19. december 1995 (i det følgende benævnt: »Alcoa-dekretet«) til også at omfatte elleverancer til produktion og forarbejdning af aluminium, bly, sølv og zink, begrænset til de anlæg, der eksisterer på det tidspunkt, hvor dette dekret træder i kraft, og som er beliggende på øer, hvor der ikke eller ikke i tilstrækkeligt omfang er forbindelser til de nationale el- og gasnet«.

(22) Der var taget højde for, at denne takstmæssige behandling skulle være midlertidig og ophøre, »når der er etableret forbindelser til de nationale el- og gasnet, eller de eksisterende forbindelser er blevet forbedret«, dog senest den 30. juni 2007.

(23) I praksis udvider 2004-dekretet de reducerede takster, som aluminiumsproducenten Alcoa allerede modtog, til at omfatte tre andre højenergiintensive virksomheder beliggende på Sardinien: Portovesme, en virksomhed, som producerer zink, sølv og bly (5), ILA, en producent af forarbejdede aluminiumsprodukter, og Eurallumina, en aluminiumsproducent (6).

(24) Reguleringsmæssigt er taksterne blevet gennemført ved afgørelse fra den italienske el- og gasmyndighed (i det følgende benævnt »AEEG«).

(25) Oprindeligt var AEEG-afgørelse nr. 110/04 underordnet indførelsen af de reducerede takster ved et tilfredsstillende resultat af indberetningsproceduren. Men ifølge de anvisninger, som formanden for ministerrådet for Den Italienske Republik har udstedt, og som angiver, at teksten til 2004-dekretet ikke formelt er blevet anmeldt i overensstemmelse med reglerne for statsstøtte, men kun er blevet »forelagt« Kommissionen inden for rammerne af en »foreløbig undersøgelse«, gennemførte AEEG 2004-dekretet ved afgørelse nr. 148/04 (7).

(26) Denne ordning gjorde det muligt for støttemodtagerne at modtage godtgørelser på de i Alcoa-dekretet udstedte betingelser. Helt konkret betød det, at godtgørelsen for et givent produktionssted omfattet af tarifordningen blev beregnet som forskellen mellem den pris, der var angivet af det lokale elselskab og den reducerede pris, der var fastlagt af staten, gange den energimængde, der blev forbrugt på produktionsstedet. Den metode, der blev anvendt til beregning af den reducerede pris (eller »den reducerede takst«) blev defineret ud fra CIP-foranstaltning nr. 15/1993. Prisen var underlagt en indeksbaseret mekanisme baseret på udsving i de italienske produktionsomkostninger for elektricitet (den såkaldte »Ct-komponent«). I 2004 lå den reducerede pris, som blev anvendt for støttemodtagerne på Sardinien, på mellem 26 og 35 EUR/MWh.

(27) Den administrative forvaltning af ordningen blev betroet (8) udligningskassen for elsektoren (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico), herefter CCSE. I praksis fungerer takstordningen som følger: støttemodtagerne indsender månedlige oplysninger til CCSE om den forbrugte elektricitetsmængde og de priser, der er betalt til elselskaberne. Derefter modtages kontantbetalinger fra CCSE, beregnet som beskrevet ovenfor (9).

(28) De nødvendige midler til finansiering af godtgørelserne blev opkrævet ved hjælp af en skattelignende afgift, som blev pålagt alle elforbrugere ved hjælp af takstkomponenten A4 (10).

(29) Ordningen var planlagt til at ophøre den 30. juni 2007, men den blev afbrudt efter AEEG's anvisning, umiddelbart efter at Kommissionen havde iværksat en formel undersøgelse i november 2004 (11).

(30) På grundlag af de oplysninger, der kommer fra Italien, har virksomhederne Portovesme og Eurallumina modtaget tilskud til elforbruget i perioden april-oktober 2004, mens virksomheden ILA har modtaget tilskud til elforbruget i perioden april-september 2004. De totale beløb (i euro), som er udbetalt af CCSE til disse virksomheder inden for rammerne af denne ordning, er angivet i det følgende. Portovesme Srl 12 845 892,82 Eurallumina SpA 5 208 152,05 ILA SpA 291 120,27

2.2. De anfægtede 2005-takster

(31) I henhold til artikel 11, stk. 12, i lov nr. 80/2005 har de italienske myndigheder udvidet »den takstmæssige behandling, der er omhandlet i dekretet fra industriministeriet af 19. december 1995, […] til også at omfatte energileverancer til produktion og forarbejdning af aluminium, bly, sølv og zink samt til klor-/sodacyklusser, med henvisning til de priser, der anvendes til lignende leverancer på de europæiske markeder i de anlæg, allerede eksisterede på det tidspunkt, hvor dette dekret træder i kraft, og som er beliggende på Sardinien og tilsluttet højspændingsnetværk. En sådan tarifbehandling underlægges de langtidsforpligtelser, der skal indgås mellem støttemodtagerne, de lokale myndigheder på Sardinien og de kompetente ministerier«.

(32) Imidlertid genindfører lov nr. 80/2005 mere eller mindre den samme takstordning, som blev indført i 2004, og som omfattede en behandling, der var forbeholdt virksomheden Alcoa, med henblik på andre støttemodtagere på elområdet med hovedsæde på Sardinien. Helt konkret er denne lov kun blevet anvendt i forbindelse med virksomhederne Portovesme, ILA, Eurallumina og Syndial (en producent af klor og kaustisk soda, som ikke tidligere har nydt godt af særpriserne).

(33) Det skal bemærkes, at særprisen fra 2005 ikke længere var baseret på de historiske takster, der blev fastsat ved Alcoa-dekretet af 1995, men skulle defineres selvstændigt af AEEG, således at taksterne svarede til den gennemsnitlige energipris, som blev betalt af konkurrenterne til støttemodtagerne på det europæiske marked (12). Denne pris var underlagt årlige justeringer: i henhold til artikel 11, stk. 13, i lov nr. 80/2005, hvoraf det fremgår, at »de tarifmæssige betingelser i henhold til stk. 11 (13) og 12 anvendes fra og med 1. januar 2005 og ajourføres af myndigheden for el og gas, som på årsbasis opjusterer tariffernes nominelle værdi med 4 %, eller når/hvis denne værdi er højere, med den procentvise stigning i gennemsnitsengrosprisen på elektricitet, som er registreret på de vigtigste elektricitetsbørser i Europa, nemlig Amsterdam og Frankfurt«. I afgørelse nr. 217/05 har AEEG fortolket denne opdateringsmekanisme som værende mere fordelagtig for støttemodtagerne, idet AEEG har fastlagt, at taksterne ikke må stige med mere end 4 % om året.

(34) I samme afgørelse definerede AEEG de reducerede priser, der kunne anvendes i de forskellige sektorer for 2005, som følger: Sektorer, der er berettiget til reducerede takster Særpris EUR/MWh Forarbejdning af aluminium 50 Bly og zink 23 Fremstilling af aluminium 27 Klorcyklus 27

(35) 2005-taksterne skulle ligesom 2004-taksterne finansieres gennem en skattelignende afgift, som skulle betales af alle elslutbrugere ved hjælp af A4-komponenten i den elektriske takststandard. Den finansielle administration af ordningen blev også i dette tilfælde betroet CCSE.

(36) Adgang til de reducerede takster var underlagt støttemodtagernes forpligtelse til at udføre produktionsinvesteringer på Sardinien på basis af tekniske planer, som skulle forelægges regionsregeringen. Virksomheden Portovesme var f.eks. forpligtet til at gennemføre investeringer i egen produktion med elektricitet eller deltage i bygningen af nye kraftværker.

(37) Italien anmeldte artikel 11, stk. 12, i lov nr. 80/2005 i henhold til EUF-traktatens artikel 108, stk. 3. Betaling af 2005-taksterne var betinget af Kommissionens tilladelse til ordningen, og taksterne blev derfor ikke indført.

2.3. Procedure ved de nationale domstole

(38) Solvay Chimica Italia og Solvay Chimica Bussi Spa (aktive virksomheder inden for klor-/sodacyklussen og ikke beliggende på Sardinien) ankede (14) ved den regionale domstol TAR i regionen Lombardiet AEEG's afgørelser til gennemførelse af artikel 11, stk. 12, i lov nr. 80/2005 med påstand om, at disse foranstaltninger ville have ført til ulovlig statsstøtte og overtrædelse af andre nationale bestemmelser (15). Den 27. november 2006 udsatte den regionale domstol TAR i regionen Lombardiet den nationale procedure, indtil der forelå en konklusion på undersøgelsen om statsstøtte igangsat af Kommissionen i sag C 13/06.

2.4. Kumulation af førnævnte inkompatible støtte — Deggendorf

(39) Efter indledning af proceduren fastslog Italien, at virksomheden Eurallumina ikke havde tilbagebetalt den inkompatible støtte vedrørende sag C 80/01 (16) (støtte til fremstilling af aluminiumoxid), men at den autonome region Sardinien den 8. maj 2006 havde udstedt et opkrævningspåbud over for virksomheden i forbindelse med denne procedure.

3. BESLUTNING OM AT INDLEDE PROCEDURE I HENHOLD TIL EUF-TRAKTATENS ARTIKEL 108, STK. 2

(40) Kommissionens besluttede at indlede en formel undersøgelsesprocedure af følgende grunde:

3.1. Sag C 38/B/04

(41) I sin beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure (17) overvejede Kommissionen, om det var muligt at konkludere, at 2004-taksterne til fordel for virksomhederne Portovesme, ILA og Eurallumina ikke kunne betragtes som statsstøtte, fordi de svarede til de fordelagtige takster, som virksomheden Alcoa fik bevilget i 1996 og ifølge Kommissionens beslutning af 4. december 1996 (18) ikke udgjorde statsstøtte, (i det følgende benævnt: »Alumix-sagen«).

(42) I denne forbindelse bemærkede Kommissionen, at den nye takst syntes at være en anden end Alumix-taksten, idet denne var blevet tildelt direkte fra den statsejede italienske elmonopolvirksomhed ENEL, mens den nye takst betød et selektivt statsligt indgreb med henblik på at kompensere for forskellen mellem markedsprisen, som støttemodtagerne havde aftalt med energileverandørerne, og den reducerede pris, som blev fastsat i 1996. Kommissionen nåede til en afgørelse om, at 2004-dekretet ikke var begrænset til at udvide omfanget af en eksisterende foranstaltning, der ikke kunne betragtes som statsstøtte, til nye støttemodtagere, men nærmere indførte en ny ordning til fordel for de tre interesserede virksomheder med en finansiel mekanisme, som var meget forskellig fra den i Alumix-beslutningen.

(43) Beslutningen om at indlede undersøgelsen klassificerede de takster, der blev indført ved 2004-dekretet som driftsstøtte og undersøgte, om støtten kunne godkendes i henhold til retningslinjerne for statsstøtte med regional støtte (19) (i det følgende benævnt: »retningslinjerne for regional støtte«), eftersom Sardinien var et støtteberettiget egnsudviklingsområde i henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a), indtil ultimo 2006. Kommissionen udtrykte tvivl om, hvorvidt støtten kunne godkendes på dette grundlag, idet en sådan ad hoc-støtte, der blev ydet til et begrænset antal støttemodtagere, ikke syntes at fremme regionaludviklingen.

(44) Kommissionen udtrykte forbløffelse over, at foranstaltningen kunne medføre, at beskatningsniveauet for elektricitet blev nedsat. Den type reduktion skulle have været udført på et juridisk grundlag i henhold til Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (20).

3.2. Sag C 13/06

(45) I sin beslutning af 27. april 2006 vedrørende indledningen af den formelle undersøgelse definerede Kommissionen takstordningen fra 2005 som en ny finansieringsstøtte.

(46) Kommissionen overvejede, om den reducerede takst kunne være blevet anvist som regional finansieringsstøtte på grundlag af retningslinjerne for regional støtte, idet der skulle tages højde for, at Sardinien indtil ultimo 2006 var en støtteberettiget region i henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a).

(47) På trods af Italiens understregning af, at de høje elpriser på Sardinien udgjorde en fare for øens udvikling, afgjorde Kommissionen, at Italien ikke havde godtgjort, at priserne på Sardinien var meget højere hverken i gennemsnit eller specifikt for de energitunge virksomheder (21). Kommissionen konstaterede, at situationen med en overproduktion af elektricitet på Sardinien kun kunne tilskynde producenterne til at sælge elektricitet til den lavest mulige pris, indtil alle projekter vedrørende elnetforbindelser var gennemført (planlagt til 2010), og indtil da havde de Kommissionens tilladelse til at eksportere elektricitet, der var produceret på Sardinien.

(48) I øvrigt havde Italien hverken forklaret, hvorfor de højere priser udgjorde en ulempe for regionen, eller på hvilken måde taksten kunne have medvirket til en udvikling af regionen. Derfor udtrykte Kommissionen sine tvivl med hensyn til støttens nødvendighed.

(49) Desuden udtrykte Kommissionen tvivl om, at den nævnte ad hoc-støtte stod i forhold til ulemperne for regionen, idet man her også tog den anvendte metode til beregning af den reducerede pris i betragtning, da den ikke havde nogen som helst forbindelse med de priser, der var indført i resten af Italien, men var baseret på gennemsnitspriser, som blev anvendt i Europa til energitunge brugere.

(50) Kommissionen bemærkede, at foranstaltningens varighed oversteg fem år (som er den maksimalt tilladte periode for regional driftsstøtte), og at støtten ikke reelt var degressiv i betragtning af, at taksten ikke måtte forhøjes med mere end 4 %.

(51) Hvad angår den periode, der er omfattet af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte for 2007-2013 (22), bemærkede Kommissionen, at Sardinien ikke længere var berettiget til regional støtte i henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a), og især driftsstøtte. Kommissionen fastholdt, at selv om der i henhold til retningslinjerne for regionalstøtte kunne godkendes en overgangsperiode på to år til lineær afvikling af de eksisterende driftsstøtteordninger, forekom det ikke hensigtsmæssigt at tillade indførelse af ny driftsstøtte for et par måneder og fastsatte, at den skulle afvikles gradvis, bl.a. i betragtning af den tvivl, Kommissionen havde givet udtryk for, og risikoen for, at støtten ville fordreje konkurrencen.

(52) Endelig betvivlede Kommissionen muligheden for at godkende den nedsatte takst for virksomhederne Portovesme, ILA, Eurallumina og Syndial, det være sig som regionalstøtte eller nogen anden form for støtte, som Italien under alle omstændigheder ikke havde givet nogen begrundelse for.

(53) Afslutningsvis bemærkede Kommissionen med hensyn til virksomheden Eurallumina, at det endnu ikke havde tilbagebetalt den ulovlige og inkompatible statsstøtte (23) og derfor ikke var berettiget til en anden støtte, jf. Deggendorf-sagen (24).

4. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

4.1. Sag C 38/B/04

(54) Kommissionens opfordring til at fremsætte bemærkninger til beslutningen fra 2004 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure udløste reaktioner fra den oprindelige klager, nogle af støttemodtagerne (virksomhederne Portovesme, Eurallumina og Alcoa) og andre interesserede parter. I den foreliggende sag redegøres der kun for bemærkningerne vedrørende den reducerede takst til fordel for virksomhederne Portovesme, ILA og Eurallumina. Nærmere bestemt er der ikke medtaget bemærkninger indsendt af Alcoa, idet disse blev udtømmende behandlet i den endelige beslutning vedrørende denne virksomhed (25).

4.1.1. Bemærkninger fra Portovesme

(55) Ifølge virksomheden Portovesme er formålet med den reducerede takst at undgå et markedssvigt, især den manglende kapacitet på Sardiniens nyligt liberaliserede elektricitetsmarked, til at levere konkurrencedygtige priser, da markedet styres af de etablerede operatører. Virksomheden Portovesme fastholder, at elselskabet ENEL og Endesa (hvis elektricitetsproducerende anlæg på Sardinien efterfølgende er blevet overdraget til E.ON) udgør et duopol, som fastholder elpriserne på Sardinien på et kunstigt højt niveau, så de ligger på gennemsnitsprisen i resten af Italien, mens de sardiske priser faktisk skulle være meget lavere, især for de større elbrugere, og i forhold til overproduktionen af elektricitet, som burde tvinge producenterne til at sælge elektricitet til konkurrencedygtige priser.

(56) Virksomheden Portovesme fastholder, at den reducerede pris, som virksomheden betaler, svarer til den pris, virksomheden skulle have betalt under normale markedsforhold, dvs. hvis elektricitetsmarkedet havde været normalt fungerende.

(57) Ifølge virksomheden bringes godtgørelsen fra CCSE (et beløb svarende til 37 EUR/MWh) den pris for elektricitet, som virksomheden Portovesme har betalt, på linje med de priser, som konkurrenterne har betalt. Den er ikke konkurrencefordrejende, idet alle zinkproducenter inden for EU betaler tilsvarende priser, og omfanget begrænses til at kompensere for den konkurrenceulempe, som virksomheden pådrager sig som følge af Sardiniens strukturmæssige problemer (herunder manglen på naturgas).

(58) Ifølge virksomheden Portovesme er metaller, såsom zink, aluminium og bly, råvarer, hvis referencepris fastsættes på Londons metalbørs. Ændringerne i de lokale produktionspriser afspejler ikke prisforskellene globalt. Det skal særligt fremhæves, at zinkproduktionen fra virksomheden Portovesme er så lille (mindre end 1 % af verdensproduktionen), at den ingen indflydelse har på de globale priser.

(59) Uden den fordelagtige takst ville virksomheden Portovesme være tvunget til at lukke fabrikken, men en sådan lukning ville ikke være en fordel for de andre zinkproducenter inden for EU, idet de ikke har mulighed for at øge deres egen produktion, og den ekstra efterspørgsel skulle udfyldes med import fra tredjelande. Virksomheden Portovesme slutter af med at bekræfte, at den forelagtige takst ikke påvirker konkurrencen og handlen inden for EU.

(60) Desuden medfører godtgørelsen fra CCSE ifølge virksomheden Portovesme ingen overførsel af statslige midler, idet CCSE omfordeler private midler fra slutbrugerne.

(61) Virksomheden Portovesme bemærker, at elafgiften fra de energitunge industrier er vigtig for at garantere leveringssikkerheden og -kontinuiteten på Sardinien samt for at undgå en ineffektiv elektricitetsproduktion, som ville medføre større omkostninger for slutbrugerne.

(62) Endelig understreger virksomheden, at det vil få alvorlige konsekvenser for den regionale produktionssektor, hvis de bliver tvunget til at lukke fabrikken, da det vil medføre et direkte tab af 790 arbejdspladser og et indirekte tab af 500 arbejdspladser.

4.1.2. Bemærkninger fra Eurallumina

(63) Virksomheden Eurallumina fastslår, at omkostningerne til produktion af aluminiumoxid i Europa er højere end i andre verdensdele. Dette skyldes først og fremmest højere priser på el og brændstoffer samt transportomkostninger for bauxit (26). Disse højere omkostninger afspejles ikke i højere priser, idet prisen på aluminiumoxid fastlægges på Londons metalbørs og ikke må fastsættes af de enkelte producenter. Men ifølge virksomheden er den europæiske produktion af aluminiumoxid ramt af en konkurrencemæssig ulempe i forhold til resten af verden.

(64) Ud over de generelle problemer, som rammer de europæiske aluminiumoxidraffinaderier, er virksomheden Eurallumina desuden ramt af specifikke problemer på Sardinien, som forhindrer de lokale industrier i at drage fordel af liberaliseringen af elektricitetsmarkedet, især da markedet styres af de etablerede operatører (se også virksomheden Portovesmes bemærkninger under betragtning 55. Virksomheden Eurallumina nævner desuden manglen på naturgas som en specifik ulempe for den sardiske produktion af aluminiumoxid, idet man skal bruge den dyrere tunge olie for at opnå de store dampmængder, der er nødvendige til forarbejdningen.

(65) Ifølge virksomheden Eurallumina har elproducenternes markedsposition på Sardinien ført til højere elektricitetspriser efter liberaliseringen. Uden den særlige takst ville Eurallumina have skullet betale 65,95 EUR/MWh for sin elforsyning i forhold til 44 EUR/MWh, som var prisen før liberaliseringen. Og med 2004-taksten faldt prisen til 35 EUR/MWh.

(66) Ligesom virksomheden Portovesme fastholder Eurallumina, at hvis de blev tvunget til at trække sig ud af markedet, ville de ikke blive erstattet af de andre europæiske aluminiumoxidproducenter, som allerede arbejder på højeste produktionskapacitet, og tomrummet skal dermed udfyldes af import fra tredjelande. Nedlukningen ville medføre et direkte tab af 400 arbejdspladser og et indirekte tab af 250 arbejdspladser (27). Eftersom virksomheden Eurallumina er eneleverandør af aluminiumoxid fra Alcoa-smelteren, ville en lukning af aluminiumoxidfabrikken kunne true Alcoas økonomiske levedygtighed på Sardinien.

(67) Derfor er Euralluminas konklusion en bekræftelse af, at den takst, der blev indført ved 2004-dekretet, er nødvendig, mens man venter på, at der udvikles en ny infrastruktur, som vil fjerne de største konkurrenceulemper, den sardiske industri er påvirket af.

4.1.3. Bemærkninger fra andre tredjeparter

(68) En konkurrent til virksomheden Portovesme (den samme, som havde anmeldt sagen til Kommissionen) indtrådte i sagen efter indledning af den formelle undersøgelsesprocedure. Denne konkurrent har fremlagt en analyse af de takster, som i sin konklusion viser, at den reducerede takst fra 2004 udgør ulovlig statsstøtte. Klageren bemærker navnlig, at den omstridte takstordning grundlæggende er forskellig fra Alumix-taksten, som blev bevilget til Alcoa, og ikke kan betragtes som støtte. Hvad angår foranstaltningens mulige forenelighed, fastholder klageren, at denne hverken kan godkendes som regional driftsstøtte eller som omstruktureringsstøtte og derfor bør erklæres uforenelig.

(69) Solvay Chimica Italia og Solvay Chimica Bussi (virksomheder inden for sektoren for fremstilling af klor og kaustisk soda) fremsatte deres bemærkninger om 2004-taksterne i juli 2005, efter at tidsfristen på en måned for fremsættelse af bemærkninger ved indledning af den formelle undersøgelsesprocedure var overskredet. På trods af forsinkelsen anmodede disse virksomheder om at blive taget i betragtning som interesserede parter i sagen. I deres bemærkninger konkluderer virksomhederne, at både 2004-taksterne og 2005-taksterne skal betragtes som ulovlig statsstøtte og dermed uforenelige.

4.1.4. Bemærkninger fra Italien

(70) Italien understreger, at det europæiske elektricitetsmarked stadig ikke er fuldt konkurrencedygtigt, hvilket Kommissionen selv erkendte i sin fjerde og endelige årsberetning om gennemførelsen af det indre marked for gas og elektricitet (28). Virksomhederne, især de elektricitetstunge virksomheder, er ikke i stand til frit at vælge deres leverandører og købe elektricitet til sammenlignelige priser i de forskellige medlemsstater. Disse vanskeligheder bunder ikke i virksomhedernes kommercielle kapacitet, men er et resultat af energimarkedets strukturelle mangler. Den aktuelle situation på energimarkedet har en negativ indflydelse på den frie konkurrence på markederne med produkter til de energiintensive brugere.

(71) På trods af en liberalisering af sektoren er der i Italien særlige strukturelle mangler, f.eks. utilstrækkelige forbindelser mellem de forskellige dele af det nationale net og en koncentreret markedsstruktur. Under disse omstændigheder kan liberaliseringen ikke betyde bedre priser for de energiintensive brugere. Problemerne er især markante på Sardinien, hvor elforbindelserne er begrænsede.

(72) Derfor fastholder Italien, at en særlig takstordning, der afspejler efterspørgslen, bør anses for at være begrundet som en lovmæssig foranstaltning, der har til formål at simulere mekanismerne på et konkurrencedygtigt marked. Et sådant indgreb ville skabe lige konkurrencevilkår mellem de forskellige energiintensive brugere i medlemsstaterne og dermed fjerne de geografiske skævheder, som rammer virksomheder på Sardinien. Ordningen ville foregribe effekten af liberaliseringsprocessen. Ifølge Italien er lignende foranstaltninger blevet gennemført i andre medlemsstater, hvor de energiintensive brugere nyder godt af regulerede elpriser.

(73) Ifølge Italien har 2004-dekretet også to andre formål, nemlig at fastholde beskæftigelsen på Sardinien inden for metalindustrien og at fastholde en tilfredsstillende efterspørgsel inden for elektricitetsproduktionen på Sardinien, som lider under overkapacitet.

(74) Italien fastholder, at den nye takstordning faktisk svarer til Alumix-taksten, som ifølge Kommissionen ikke udgjorde statsstøtte. Forskellen mellem den gamle og nye ordning skyldes udelukkende den nye »takststruktur«, der blev krævet ved indførelsen af det liberaliserede energimarked.

(75) Italien bekræfter, at takstordningen ikke kan anses som værende statsstøtte. Hvad angår statens indgreb ved hjælp af statsmidler, fastholder Italien, at takstordningen kan sammenlignes med takstordningen i sagen PreussenElektra (29), hvor Domstolen afgjorde, at der ikke var tale om statsmidler. CCSE kan ikke som »revisionsinstans for ordningen« frit forvalte de finansielle midler, den administrerer. Det, at AEEG og finansministeriet kan udøve en vis kontrol med CCSE's virksomhed, betyder ikke, at staten frit kan råde over ovennævnte midler. Derfor finansieres takstordningen ifølge Italien udelukkende af private midler.

(76) Desuden bekræfter Italien, at taksten ikke har nogen indflydelse på handelen inden for Den Europæiske Union, og at den ikke kan fordreje konkurrencen, fordi der findes en verdensmarkedspris på de nævnte produkter, som er råvarer (se virksomheden Portovesmes bemærkninger under betragtning 55. Desuden er EU-produktionen og den italienske produktion af disse metaller ikke vokset i samme tempo som efterspørgslen. I 2005 dækkede den nationale produktion f.eks. kun 12 %, 55 % og 80 % af den italienske efterspørgsel efter henholdsvis aluminium, zink og bly. Derfor er der i EU og Italien et voksende produktionsunderskud af disse metaller, mens efterspørgslen dækkes mere og mere af import fra tredjelande. Hvis metalindustrien i Italien lukker ned, vil ingen ny virksomhed inden for den Europæiske Union kunne erstatte den kapacitet, Italien har lukket ned for, eftersom fabrikkerne allerede arbejder på fuld kapacitet, og nye eller eksisterende producenter ikke vil have noget incitament til at øge deres kapacitet, da de langsigtede perspektiver, hvad angår tilgængeligheden af energi til rimelige priser, er usikre. Derfor kan opretholdelsen af den eksisterende produktionskapacitet i Italien ikke skade konkurrencen. Eftersom den fordelagtige takst ikke er lavere end de gennemsnitlige priser, der betales for elektricitet af konkurrenterne til støttemodtagerne, medvirker den ikke til at fremme eksport fra Sardinien til andre medlemsstater.

(77) Italien fastholder, at hvis Kommissionen nåede til en afgørelse om, at foranstaltningen udgør statsstøtte, kunne taksten betragtes som forenelig med det indre markeds regionale statsstøtte, som Sardinien er berettiget til på basis af de undtagelser, der nævnes i EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a).

(78) Ifølge Italien udgør det sardiske elektricitetsmarkeds mangler (markedskoncentrationen, manglende elforbindelser, overkapacitet inden for elproduktionen) samt mangel på infrastruktur til distribution af gas en regional ulempe, som taksten skal være med til at afbøde.

(79) Italien bemærker, at elpriserne på det nationale territorium er 38 % højere end gennemsnitsprisen i resten af Europa for de højenergiintensive brugere. Det skaber et konkurrenceproblem, som på det seneste er blevet forværret på Sardinien på grund af det lokale elektricitetsmarkeds mangler, og fordi man ikke har adgang til naturgasnettet.

(80) Italien bekræfter, at foranstaltningen bidrager til den regionale udvikling, fordi metalindustrien dermed bidrager betydeligt til økonomien og beskæftigelsen på Sardinien (metalindustrien udgør rent faktisk 12 % af arbejdsstyrken og 12,2 % af det regionale BNP inden for fremstillingsvirksomhed). Taksten har en positiv indvirkning på beskæftigelsen og opretholdelsen af øens sociale og økonomiske samfundsstruktur.

(81) Ifølge Italien er taksten afhængig af de ulemper, som støttemodtagerne føler sig udsat for, idet taksten simpelthen justerer de elpriser, de sardiske producenter betaler, i forhold til de elpriser, der betales af deres konkurrenter inden for EU.

(82) Desuden ydes taksten over en kort overgangsperiode, eftersom den kun er i kraft, indtil projekterne vedrørende øens infrastruktur, som skal forbedre sammenkoblingen til el- og gasnettet (det nye søkabel SAPEI og den nye gasledning GALSI (30) er gennemført.

(83) Ifølge Italien er foranstaltningen i øvrigt degressiv, idet den reducerede pris er indeksbaseret på grundlag af brændstoffernes prisregulering, og prisen kan kun øges eller forblive uændrede.

4.2. Sag C 13/06

4.2.1. Bemærkninger fra Portovesme

(84) Virksomheden Portovesme fastholder, at 2005-taksterne ikke fordrejer konkurrencen, og at de er nødvendige for at sikre de interesserede industriers overlevelse og kan betragtes som værende forenelige med regionalstøtte. Virksomhedens argumenter stemmer overens med de argumenter, som Italien fremfører, og som der refereres til'(jf. betragtning 87 til 104.

4.2.2. Bemærkninger fra Eurallumina

(85) Virksomheden Eurallumina fastholder ligeledes, at 2005-taksterne ikke fordrejer konkurrencen, og at de er nødvendige for at sikre de interesserede industriers overlevelse og kan betragtes som værende forenelige med regionalstøtte. Virksomhedens argumenter stemmer overens med de argumenter, som Italien fremfører, og som der refereres til.

4.2.3. Bemærkninger fra andre tredjeparter

(86) Samme konkurrenter til virksomhederne Portovesme og Syndial, som havde fremsat deres bemærkninger i sag C 38/B/04, indtræder også i nærværende procedure. Begge virksomheder understreger, at da den omstridte foranstaltning udgør driftsstøtte, bør den anses for at være uforenelig med det indre marked.

4.2.4. Bemærkninger fra Italien

(87) Italien fastholder, at 2005-taksterne er forskellige fra 2004-taksterne, da de nu er i overensstemmelse med retningslinjernes krav om regionalstøtte.

(88) Ifølge Italien er det sådan, at selv om taksterne ved en umiddelbar vurdering kan defineres som driftsstøtte, er de i virkeligheden et led i en række foranstaltninger, som skal tilgodese den regionale udvikling på Sardinien. Italien understreger især det tætte forhold, der er mellem taksterne og den forpligtelse, støttemodtagerne pålægges med hensyn til gennemførelsen af langsigtede investeringer. Desuden bevidner den klausul med opsættende virkning, som ifølge Italien kræver Kommissionens tilladelse til, at foranstaltningen kan gennemføres, om dens karakter af regionalstøtte.

(89) Aftalememorandummet, som er underskrevet af Regionen Sardinien og støttemodtagerne, er nøglen til denne strategi. Den består af følgende elementer: a) investeringer i produktionsanlæg, som beskrevet i de af støttemodtagerne fremlagte planer for industrien, b) hurtig tilladelse til etablering af infrastrukturer for energiforbindelser, som giver støttemodtagerne adgang til energileverancer til konkurrencedygtige priser (gasledningen GALSI og søkablet SAPEI), c) tildelingen af en integreret franchise til udnyttelse af Sulcis-kulminen og til etablering/drift af et nyt kulanlæg til levering af elektricitet til støttemodtagerne, og d) reducerede takster.

(90) Italien fastholder, at taksterne skal betragtes som et politisk økonomisk instrument, der skal forsvare de truede industrier mod høje energipriser, idet de i modsat fald vil blive lagt uden for Italien og Europa på grund af den aggressive konkurrence fra lande uden for EU, der har mindre produktionsomkostninger. Taksterne skal anvendes, indtil de planlagte infrastrukturer er blevet etableret, og der er opnået et konkurrencedygtigt indre energimarked. Foranstaltningen vil være på linje med regionalstøtte, eftersom den vil fremme en bedre økonomi og beskæftigelse på en ø, hvor den energitunge produktion har en konkurrenceulempe, som ikke kun skyldes en ufuldstændig liberalisering af elektricitetsmarkedet, men også usædvanlige mangler i infrastrukturen på Sardinien, hvad angår forbindelserne til de nationale el- og gasnet.

(91) Til støtte for dette integrerede princip nævner Italien den første rapport fra ekspertgruppen på højt niveau om konkurrenceevne, energi og miljø (31), hvori det bemærkes, at liberaliseringsprocessen på energiområdet ikke har frembragt tilfredsstillende resultater, og at det er nødvendigt at forbedre elforbindelserne, og at man ønsker langtidsleveringskontrakter med fastlagte priser eller partnerskaber mellem brugere og leverandører af elektricitet. I den henseende understreger Italien, at de planlagte foranstaltninger for Sardinien netop går i den retning, og Italien tilføjer, at der samtidig på kort sigt er behov for foranstaltninger som de omtalte takster for at garantere den sardiske industris konkurrencedygtighed og dens overlevelse, indtil de planlagte investeringer, som vil føre til en løsning af de strukturmæssige problemer, er gennemført.

(92) Italien fastholder, at det ikke er muligt at imødegå de betalte elpriser, som de sardiske støttemodtagere betaler med de gennemsnitspriser, der betales af lignende virksomheder i resten af Italien, idet de højenergiintensive virksomheder køber deres elektricitet gennem bilaterale kontrakter, som ikke er alment tilgængelige. Ifølge Italien er det forkert af Kommissionen at sammenligne de priser, der er noteret på elbørserne, fordi kun en lille del af elektricitetsleverancerne til disse virksomheder købes herfra.

(93) Ifølge Italien er priser, der forhandles gennem bilaterale kontrakter, kun fordelagtige for forbrugerne, hvis de har mulighed for frit at vælge deres leverandører og købe elektricitet, som produceres ved hjælp af konkurrencedygtige teknologier. Dette er ikke muligt på Sardinien, hvor kraftværkerne ikke kan producere energi til overkommelige priser, fordi de ikke har adgang til naturgas. Desuden modvirkes nye investeringer i moderne produktionsanlæg af de begrænsede elforbindelser, som gør det umuligt at eksportere elektricitet. En anden faktor er markedets koncentration og den rolle, de etablerede aktører spiller.

(94) Italien mener, at anvendelsen af takster, som stabiliserer elpriserne, under disse omstændigheder kan være berettiget, indtil der kan skabes mere effektiv konkurrence på elektricitetsmarkedet. Italien fastholder endnu engang, at de reducerede takster simulerer mekanismerne på et fuldt konkurrenceudsat marked.

(95) Hvad angår situationen med overkapacitet i forbindelse med elektricitetsproduktionen, som fik Kommissionen til at udlede, at elpriserne var højere på Sardinien end i resten af Italien (idet overkapaciteten i stedet burde tilskynde producenterne til at sælge til storbrugerne til konkurrencedygtige priser — jf. betragtning 47, fastholder Italien følgende: Sardiniens overkapacitet kan ikke medføre en reduktion af forbrugspriserne, fordi overkapaciteten i det foreliggende tilfælde skyldes begrænsede elforbindelser, som gør det nødvendigt at opbygge en meget konsistent kapacitetsreserve (32) for at garantere kontinuitet i øens elforsyning. Eftersom denne reserve under alle omstændigheder betales af slutbrugerne, er elselskaberne ikke interesseret i at sælge den elektricitet, der produceres, til mere konkurrencedygtige priser, idet der henvises til den ubrugte kapacitet.

(96) Ifølge Italien er foranstaltningen proportional, idet den pris, der er fastsat af AEEG for 2005 (jf. betragtning 34) svarer til den gennemsnitspris, der betales af støttemodtagernes konkurrenter, objektivt beregnet af reguleringsinstansen. Italien henviser til, at de store industrier i andre medlemsstater i 2005 betalte for deres elforsyning i henhold til regulerede takster med en pris på helt ned til 25 EUR/MWh.

(97) I lyset af ovenstående hævder Italien, at de oplysninger, som klagerne har fremsat, og som efter Italiens mening ikke er metodologisk korrekte, idet gennemsnitspriserne for den elektricitet, som støttemodtagernes konkurrenter inden for EU har betalt, er overvurderede.

(98) Ifølge Italien er ordningens varighed (seks år i stedet for fem år) berettiget, idet man skal afvente etableringen af infrastrukturen på energiområdet.

(99) Desuden bekræfter Italien, at kriteriet om gradvis aftrapning er overholdt, idet taksterne ajourføres på basis af gennemsnitspriserne, som noteres løbende på børserne i Amsterdam og Frankfurt og kun kan øges, aldrig mindskes.

(100) Taksterne er bundet til prisændringerne på elbørserne, fordi de ifølge Italien repræsenterer en objektiv og globalt repræsentativ målestok for udviklingen i energipriserne. Italien fastholder alligevel, at de faktiske prisstigninger for højenergibrugerne inden for EU er betydeligt lavere end de stigninger, der noteres på elbørserne (fordi disse brugere betaler takster, som er fastsat gennem bilaterale kontrakter, eller som,hvis de reguleres via lovgivningen, er fastsat af staten, og der ses derfor ikke de store udsving).

(101) Italien konkluderer derfor, at en årlig stigning på 4 % i de sardiske takster er i tråd med de prisstigninger, der finder anvendelse på de direkte konkurrenter inden for EU.

(102) Italien påviser, at der inden for EU findes foranstaltninger, der giver de samme resultater som de omstridte reducerede takster, og Italien fastholder, at alle priser bør vurderes på det samme grundlag uanset deres udformning, idet de alle har et fælles formål, nemlig at garantere overlevelsen af de højenergiintensive industrier inden for EU og forhindre, at de flyttes uden for det nationale territorium.

(103) Selv om Sardinien efter 2007 ikke længere har ret til driftsstøtte på regional basis, mener Italien, at retningslinjerne for statsstøtte til regionerne giver en mulighed for en gradvis udfasning af de eksisterende ordninger, i det øjeblik en region ikke længere er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a). Derfor kunne Kommissionen stadig godkende foranstaltningen i henhold til retningslinjerne om regional statsstøtte fra 2007. Under alle omstændigheder fastholder Italien, at den anfægtede foranstaltning ikke bør betragtes som almindelig driftsstøtte.

(104) Italien understreger endnu en gang, at taksterne ikke påvirker handelen mellem medlemsstaterne af de årsager, der allerede er blevet belyst under betragtning 76, hvad angår aluminium, zink og bly. Samme ræsonnement gælder for den kemiske industri. Italien understreger, at Italiens import af kemiske produkter oversteg eksporten i 2003, og at produktionen i EU og Italien har været faldende siden 2001. Hvad specifikt angår produktionen af PVC, som tegner sig for det største klorforbrug, er der i Italien et produktionsunderskud (i 2002 blev der kun produceret 470 000 ton PVC i forhold til et forbrug på 970 000 ton).

5. VURDERING AF FORANSTALTNINGEN

5.1. Spørgsmål om, hvorvidt der foreligger statsstøtte i henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 1

(105) I henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 1, udgør en foranstaltning statsstøtte, hvis følgende betingelser er opfyldt kumulativt: Foranstaltningen a) giver støttemodtageren en økonomisk fordel, b) den er tildelt af staten gennem statslige midler, c) den er selektiv, d) den påvirker handelen mellem medlemsstaterne og er af en sådan art, at konkurrencen inden for EU fordrejes.

5.1.1. Tilstedeværelse af en fordel

(106) På basis af 2004- og 2005-takstordningen indførte staten et tilskud til den elpris, der var blevet forhandlet af støttemodtagerne med deres leverandører. For eksempel skulle virksomhederne Portovesme og Eurallumina i 2004, hvor der ikke fandtes nogen kompensationsbetaling, betale henholdsvis 63 EUR/MWh (33) og 65,95 EUR/MWh på basis af de bilaterale forsyningskontrakter, som var gældende på daværende tidspunkt. Disse tal er allerede blevet indberettet af Italien, og støttemodtagerne er derfor ikke medtaget i indsigelsen.

(107) Ifølge de oplysninger, som Italien indsendte, var elprisen, som blev forhandlet af Syndial med elselskabet i 2005, højere end 60 EUR/MWh (mens den reducerede takst fik prisen ned på 27 EUR/MWh). Det logiske ved de to foranstaltninger var, at staten skulle refundere støttemodtagerne for ekstraomkostningerne ved køb af elektricitet på Sardinien i forhold til de gennemsnitspriser, som blev betalt af deres konkurrenter inden for EU.

(108) Virksomheden Portovesme fastholder, at den reducerede pris svarer til den pris, som ville gælde på et fuldt konkurrencedygtigt marked, og at de derfor slet ikke havde nogen fordel heraf. Kommissionen har allerede tilbagevist denne argumentation i Alcoa-sagen, hvor den behandlede næsten identiske takster. Ved vurderingen af, om der er tale om en fordel, har hverken EU-domstolene eller Kommissionen taget hensyn til de betingelser, der ville gøre sig gældende på et bedre fungerende hypotetisk marked. Referencerammen har altid været de faktiske markedsvilkår (34).

(109) Desuden indebærer Portovesmes argumentation, at det i tilfælde, hvor et marked ikke fungerer korrekt, er berettiget, at en medlemsstat fastsætter priser, der simulerer effektive konkurrencevilkår (jf. Italiens bemærkninger under betragtning 72.

(110) Denne logik er ikke acceptabel, eftersom den modsiger princippet — som er grundfæstet i EU's retspraksis — om at ifølge: »Den omstændighed, at en medlemsstat ved iværksættelse af ensidige foranstaltninger søger at tilnærme konkurrencevilkårene inden for en bestemt økonomisk sektor til de vilkår, som gælder i de øvrige medlemsstater, kan ikke fratage disse foranstaltninger deres karakter af støtte« (35). Kommissionen mener, at dette princip gælder analogt i situationer, hvor en medlemsstat søger at tilnærme konkurrencevilkårene til de vilkår, som gælder på et konkurrenceudsat marked.

(111) Hvis man fulgte dette forslag, ville de midler, medlemsstaterne udbetaler for at dække forskellen mellem en pris, som to markedsaktører har forhandlet frit, og den teoretiske pris, der kunne være opnået enighed om under fuld konkurrence, ikke udgøre statsstøtte. I så fald ville statsstøttekontrollen ikke længere opfylde sit hovedformål.

(112) Italien fastholder, at disse takster er identiske med Alumix-taksten, som Kommissionen ikke betragtede som støtte (jf. betragtning 74, og derfor bør disse ligeledes ikke betragtes som støtte.

(113) Kommissionen erindrer om, at situationen i Alumix-sagen var meget anderledes. I sagen Alumix blev taksten fastsat af ENEL, der på daværende tidspunkt var en offentlig virksomhed med monopol på elforsyning på et elektricitetsmarked, der endnu ikke var liberaliseret (36). I betragtning af denne situation skulle Kommissionen undersøge, om ENEL anvendte en kunstigt lav pris, eller om den opførte sig som en markedsøkonomisk aktør. I betragtning af ENEL's monopol inden for produktion og distribution af elektricitet fandtes der ikke nogen markedspris, som Kommissionen kunne anvende som referencegrundlag ved vurderingen af, om der var tale om en fordel. Kommissionen havde derfor udarbejdet en metode til fastlæggelse af den laveste teoretiske markedspris, hvortil en markedsøkonomisk aktør ville være indstillet på at sælge til sin »bedste kunde«.

(114) Denne metode kan dog ikke anvendes i en situation, hvor slutbrugerne forhandler priserne med elforsyningsleverandørerne på et liberaliseret marked og er tilskudsberettigede ex-post gennem godtgørelser. Derfor er den analyse, der er fremført i Alumix-beslutningen og Kommissionens konklusioner i samme sag, fuldstændig uden relevans i nærværende sag. Det fremgår ligeledes af Førsteinstansrettens dom af 25. marts 2009, at den bekræfter beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i Alcoa-sagen (37) (jf. dommens præmis 132).

(115) I denne sag finder princippet om den forsigtige markedsoperatør ikke anvendelse. Det ville være nødvendigt at vurdere sagen på basis af dette princip, hvis staten solgte elektricitet til interesserede virksomheder, enten direkte eller gennem en statslignende virksomhed som i Alumix-sagen. Men det gælder ikke i denne sag, hvor det er private virksomheder, som leverer elektriciteten. Derfor er det til forskel fra Alumix-sagen ikke nødvendigt at undersøge, om statens adfærd kan sammenlignes med en rationel markedsoperatørs.

(116) Derfor kan det konkluderes, at godtgørelser i henhold til 2004- og 2005-ordningen mindsker udgifterne i forbindelse med de leveringskontrakter, som indgås af støttemodtagerne (udgifter, som normalt skal være indeholdt i virksomhedens budgetter). Ifølge fast retspraksis (38) udgør de anfægtede foranstaltninger derfor en økonomisk fordel for støttemodtagerne.

5.1.2. Selektivitet

(117) Eftersom de lavere elpriser i Italien udelukkende tildeles virksomheder med eksisterende fabrikker beliggende på Sardinien, og som tilhører en lukket liste af sektorer, der fremgår af retsakter og retsforskrifter, som udgør retsgrundlaget for disse foranstaltninger, udgør de en selektiv fordel.

5.1.3. Statsmidler og spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningen kan tilregnes staten

(118) Ifølge fast retspraksis kan en fordel kun defineres som statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, hvis den ydes direkte eller indirekte ved hjælp af statsmidler (39) og kan tilregnes staten (40).

(119) Som beskrevet i betragtning 28 finansieres den pågældende takst gennem en skattelignende afgift, som opkræves af CCSE via takstkomponent A4. Denne afgift er obligatorisk, da den er fastsat i AEEG's beslutning om gennemførelse af den nationale lovgivning. CCSE er en offentlig virksomhed, som er oprettet ved lov, og som udøver sine funktioner på grundlag af nærmere instrukser, der fastlægges i AEEG's beslutninger.

(120) Ifølge fast retspraksis skal indtægterne af en afgift, som er obligatorisk i henhold til national lovgivning, hvis de udbetales til en virksomhed, der er oprettet ved lov, betragtes som statsmidler i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, når formålet er at finansiere en foranstaltning, som opfylder de øvrige kriterier i denne artikel (41).

(121) Italien påberåber sig Domstolens dom i sagen PreussenElektra (42) den påstand, at den pågældende foranstaltning ikke finansieres ved hjælp af statsmidler. Italien fremfører, at de midler, der er nødvendige for at finansiere taksten, overføres fra private (elforbrugerne) til private (støttemodtagerne), og at statens rolle kun består i at vedtage en lov om udbetaling af de nødvendige beløb, uden at den har skønsmæssige beføjelser til at disponere over midlerne, bortset fra dens beføjelser til at gennemføre den lovfæstede ordning. Ifølge Italien og nogle af støttemodtagerne udøver CCSE ingen kontrol over midlerne og er blot et regnskabsmæssigt mellemled.

(122) I PreussenElektra-sagen fastslog Domstolen, at en forpligtelse, der pålægges private elforsyningsvirksomheder, til at købe elektricitet fremstillet på grundlag af vedvarende energikilder til fastsatte mindstepriser, der er højere end denne type elektricitets reelle økonomiske værdi, ikke udgør nogen direkte eller indirekte overførsel af statsmidler.

(123) Kommissionen bemærker, at de midler, der var nødvendige for at finansiere foranstaltningen i PreussenElektra-sagen, blev ydet direkte af elforsyningsvirksomhederne til producenterne af vedvarende energi og ikke via nogen offentlig virksomhed. I denne sag kunne de beløb, der skulle overføres, aldrig i praksis blive stillet til rådighed for medlemsstatens myndigheder. I den foreliggende sag derimod går beløbene via den offentlige virksomhed, CCSE, inden de udbetales til den endelige støttemodtager. Retspraksis i PreussenElektra-sagen bygger derfor på andre faktiske forhold og er ikke relevant i den foreliggende sag.

(124) Dommen i Pearle-sagen (43) kan heller ikke hjælpe Italien eller støttemodtagerne. I Pearle-sagen konkluderede Domstolen, at indtægterne fra en afgift, der går via en offentlig virksomhed, under særlige omstændigheder ikke skal betragtes som statsmidler. I Pearle-sagen blev foranstaltningerne finansieret fuldt ud af en erhvervssektor udelukkende på denne sektors initiativ. Midlerne blev opkrævet gennem en skattelignende afgift, der gik via en offentlig virksomhed, som ikke på noget tidspunkt kunne disponere over midlerne. Desuden var de virksomheder, der betalte afgiften, de samme som dem, der fik gavn af den.

(125) Italien hævder, at CCSE ikke har nogen skønsmæssige beføjelser med hensyn til udbetaling af midlerne, som er bestemt til finansiering af taksterne og aldrig kan komme ind under de offentlige finanser. Derfor kunne staten ikke disponere frit over disse midler, der som følge heraf ikke udgør statsmidler.

(126) Det skal indledningsvis bemærkes, at nogle af kriterierne i Pearle-sagen subjektivt set ganske vist er mere relevante end andre, men at der ikke eksisterer noget »nøglekriterium« i Pearle-sagen. De betingelser, der er anført i dommen, er kumulative. Dette er også den fortolkning, Førsteinstansretten anlagde i Earl Salvat-sagen (44) efter at have undersøgt den anfægtede skattelignende afgift i denne sag på grundlag af hvert af kriterierne i Pearle-sagen.

(127) Inden Kommissionen undersøgte CCSE's rolle, undersøgte den, om de øvrige kriterier i Pearle-sagen var opfyldt. Det er klart, at taksterne i modsætning til, hvad der er tilfældet i Pearle-sagen, er indført på statens initiativ og ikke på en erhvervssektors initiativ. I Pearle-sagen var støttemodtagerne desuden de eneste, der bidrog med midler, og derfor ville den offentlige virksomheds indgriben nok ikke indebære en fordel, som kunne betyde yderligere omkostninger for staten. I den foreliggende sag er det ikke støttemodtagerne, der bærer omkostningerne ved den afgift, som kun påhviler elforbrugerne. Parterne kan derfor ikke påberåbe sig retspraksis i Pearle-sagen, uanset det eventuelt velbegrundede i argumenterne med hensyn til, at CCSE kun spiller en rolle som regnskabsmæssigt mellemled.

(128) Hvad angår CCSE, bemærker Kommissionen, at der ifølge fast retspraksis »ikke er grund til at sondre mellem tilfælde, hvor støtten er ydet direkte af staten, og tilfælde, hvor støtte er ydet gennem offentlige eller private organer, der er udpeget eller oprettet af staten« (45). CCSE's offentlige eller private status er derfor ikke afgørende for anvendelsen af statsstøttereglerne. Det forhold, at CCSE er et offentligt organ, medfører ikke uden videre anvendelse af EUF-traktatens artikel 107 (46). Analogt udelukker et offentligt organs indgriben ikke i sig selv anvendelse af denne artikel.

(129) Analysen kan dog ikke begrænses til CCSE's beføjelser i dens egenskab af offentligt organ. Det skal derimod undersøges, om staten generelt kan udøve kontrol over de midler, der anvendes til finansiering af taksten, enten direkte eller gennem et hvilket som helst andet organ, som den har udpeget. Der skulle have været foretaget den samme analyse, hvis CCSE havde været et privat organ.

(130) Domstolens dom for nylig i Essent-sagen (47) giver definitive retningslinjer på dette område. I Essent-sagen havde Nederlandene ved lov indført et pristillæg for elektricitetstransmission. Pristillægget blev betalt af elforbrugerne til netoperatørerne, som igen overførte indtægterne til den udpegede virksomhed, SEP, der ikke havde nogen skønsmæssige beføjelser med hensyn til administration af midlerne og opererede under streng kontrol fra myndighedernes side. Domstolen nåede til den konklusion, at indtægterne af pristillægget skulle betragtes som statsmidler, da pristillægget var blevet pålagt ved en national lov og derfor var en beskatning. SEP havde ikke bemyndigelse til at anvende indtægterne af pristillægget til andre end de i loven fastsatte formål, og midlerne var derfor under statens kontrol, og de nationale myndigheder kunne disponere over dem. Domstolen fastslog, at sådanne elementer var tilstrækkelige til, at de pågældende midler kunne anses for at være statsmidler.

(131) Lighedspunkterne med den foreliggende sag er indlysende. Den afgift, der anvendes til finansiering af de anvendte takster er indført ved lov som i Essent-sagen. CCSE spiller samme rolle som SEP, idet den centraliserer og administrerer indtægterne af den skattelignende afgift og er underlagt de samme krav, da den ikke kan anvende indtægterne til andre end de i loven fastsatte formål (finansiering af de favorable eltakstordninger). Staten er i stand til at kontrollere og bestemme anvendelsen af midlerne: CCSE udøver sine regnskabsmæssige funktioner efter nærmere instrukser fra AEEG, som handler inden for rammerne af sine lovfæstede beføjelser og/eller som led i gennemførelsen af den nationale lovgivning. De midler, som CCSE administrerer, er derfor konstant under statens kontrol.

(132) Denne analyse svarer til Kommissionens analyse i beslutningen om strandede omkostninger inden for elsektoren i Italien (48), der klassificerede de midler, som CCSE administrerede på konto A6, som statsmidler.

(133) Førsteinstansretten har i sin dom i Iride-sagen fastslået, at de midler som CCSE administrerer, ubestrideligt er statsmidler (49).

(134) Italiens kassationsret (Corte di Cassazione) havde allerede i sin dom nr. 11632/03 af 3. april 2003 konkluderet, at CCSE ikke havde særskilt status som juridisk person i forhold til den italienske stat, og at det var sidstnævnte, der måtte betragtes som ejer af de beløb, der blev overført til CCSE, også selv om beløbene blev overført af private og var bestemt til private virksomheder. I Iride-sagen indbragte Iride Spa og Iride Energia Spa en kommissionsbeslutning for Førsteinstansretten, idet beslutningen klassificerede de midler, der administreres af CCSE på konto A6, som statsmidler. Sagsøgernes argumenter var meget ens. De anfægtede det materielle indhold i højesterets dom, og hævdede, at CCSE kun var regnskabsmæssigt mellemled mellem private borgere, der havde en finansiel forpligtelse, og modtagerne af disse beløb, og at CCSE ikke, selv i en kort periode, havde mulighed for at anvende de pågældende beløb. Sagsøgerne fremførte også, at retspraksis i PreussenElektra-sagen fandt anvendelse.

(135) Førsteinstansretten understregede først, at den ikke havde kompetence til at anfægte højesterets fortolkning af den italienske lovgivning, og fastslog derpå, at de beløb, der overføres til CCSE's konto A6, skulle klassificeres som statsmidler, ikke blot fordi de tilhørte staten, men også fordi de var under konstant kontrol fra statens side (50).

(136) Denne konklusion vedrører CCSE's konto A6, som finansierer elsektorens strandede omkostninger, men kan logisk set udvides til at omfatte konto A4, som finansierer den anfægtede takst. Højesterets dom byggede på en analyse af CCSE's status som juridisk person, og den konklusion, at beløbene tilhørte staten, gælder derfor for alle beløb, der overføres til CCSE. Det samme er tilfældet med Førsteinstansrettens konklusion, nemlig at staten kan kontrollere de midler, som CCSE administrerer. Der er ingen forskel mellem konto A6 og konto A4 ud over midlernes formål (dækning af de strandede omkostninger på A6, og finansiering af de nedsatte takster på A4). Derfor skal de beløb, der overføres til de sardiske støttemodtagere fra konto A4, også klassificeres som statsmidler.

(137) Ud over at være finansieret ved hjælp af statsmidler må de anfægtede takster også tilregnes staten (51), fordi foranstaltningens retsgrundlag består af nationale lovbestemmelser, dekreter og beslutninger truffet af AEEG, som er et offentligt organ, der udfører sine funktioner som offentlig myndighed.

5.1.4. Påvirkning af samhandelen og konkurrencefordrejning

(138) Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningen kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og dermed fordreje konkurrencevilkårene, hersker der ingen tvivl om, at de berørte markeder (bly, zink, sølv, aluminium og klor/soda) er fuldstændige konkurrencedygtige på de berørte markeder. En sådan betragtning ville i sig nok være tilstrækkelig til at fastholde, at taksterne påvirker handelen inden for EU.

(139) Kommissionen tog alligevel højde for støttemodtagernes og Italiens argument om, at taksterne i metalsektoren (argumentet blev ikke udtrykkeligt fremført med hensyn til klorsektoren) ikke påvirker samhandelen og ikke virker konkurrencefordrejende, da der ikke foregår samhandel mellem medlemsstaterne. Det er ikke sandsynligt, at en sådan indbyrdes handel vil udvikle sig, og på grund af de nærmere omstændigheder inden for den pågældende sektor virker taksterne ikke konkurrencefordrejende for støttemodtagerne inden for EU.

(140) Det skal erindres, at det forhold, at der ikke findes nogen faktiske handelsstrømme, aldrig i Kommissionens beslutningspraksis og i Domstolens retspraksis er blevet accepteret som bevis på, at en foranstaltning ikke påvirker samhandelen inden for EU. Domstolen har således konstant fastslået, at støtte til en virksomhed vil kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencevilkårene, selv om den pågældende virksomhed ikke deltager i samhandelen inden for EU. Når en medlemsstat yder støtte til en virksomhed, kan det nemlig medføre en uændret eller øget indenlandsk produktion med det resultat, at virksomheder i andre medlemsstater får ringere muligheder for at eksportere deres produkter til den pågældende medlemsstat (52).

(141) Desuden er en situation, som er præget af en nedgang i produktionen i EU og en stigning i importen fra tredjelande, og hvor der ikke er handelsstrømme mellem medlemsstaterne, eller sådanne handelsstrømme er begrænsede, ikke usædvanlig, men faktisk typisk for sektorer med strukturbestemte problemer og/eller sektorer, som er udsat for et stærkt konkurrencepres. Sådanne sektorer er særligt følsomme over for foranstaltninger, som medlemsstaterne træffer for at forbedre deres nationale industriers konkurrencemæssige stilling.

(142) Det forhold, at den beskedne produktion af zink, bly og sølv i Italien ikke er i stand til at påvirke referenceprisen, er irrelevant. At der findes en referencepris på disse metaller, som ikke så let påvirkes af produktionsbetingelserne i en enkelt medlemsstat, udelukker ikke, at der er konkurrence mellem virksomheder i EØS, som sælger deres produkter på verdensmarkedet for metaller. Det er tænkeligt, at støtten til de sardiske støttemodtagere ikke giver dem mulighed for at sænke verdensmarkedsprisen på deres produkter og at presse konkurrenterne ud af markedet, og at andre producenter i EU kan opretholde deres aktiviteter, så længe de kan sælge deres produkter med fortjeneste til verdensmarkedsprisen. Det overskud, som indtjenes i Italien som følge af den nedsatte takst, styrker dog generelt Italiens konkurrencemæssige stilling. Det kan f.eks. benytte de opsparede kapitalreserver til at overtage konkurrenter og forøge sin markedsandel. Dette argument er endnu mere relevant, hvis man tager højde for, at nogle af støttemodtagerne er en del af multinationale virksomheder (53).

(143) I modsætning til, hvad støttemodtagerne påstår, kan det forhold, at den pris, de betaler i Italien inden for de pågældende sektorer, svarer til den gennemsnitlige elpris, som de konkurrerende producenter betaler inden for EU, ikke betragtes som bevis på, at de øvrige EU-producenters interesser ikke trues af den italienske takst. Ifølge retspraksis i sag C-372/97, Italien mod Kommissionen, er det klart, at ensidige foranstaltninger, som tager sigte på at tilnærme konkurrencevilkårene i en medlemsstat til de konkurrencevilkår, der gælder i de øvrige medlemsstater, påvirker samhandelen (og derfor ikke kan undgå at blive klassificeret som støtte). Desuden kan nogle af de energiforsyningsaftaler, der gælder i andre medlemsstater, indebære statsstøtte, og Kommissionen har indledt indgående undersøgelser af flere foranstaltninger af denne art (54). Selv om hverken Italien eller Alcoa har fremført dette argument, skal Kommissionen erindre om det grundlæggende princip i retspraksis, at den omstændighed, at nogle medlemsstater yder ulovlig støtte, ikke gør det berettiget, at andre medlemsstater træffer tilsvarende foranstaltninger.

(144) Under alle omstændigheder er klagerne fra støttemodtagernes konkurrenter tegn på, at de anfægtede takster faktisk udgør et konkurrenceproblem og påvirker samhandelen inden for EU.

(145) Desuden har Italien ikke anmeldt 2004-taksterne. Ifølge fast retspraksis (55) er Kommissionen i tilfælde af uanmeldt støtte ikke forpligtet til at påvise de faktiske virkninger for konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne. For dersom Kommissionen i beslutningen havde været forpligtet til at godtgøre den faktiske virkning af allerede ydet støtte, ville det være ensbetydende med, at man begunstigede de medlemsstater, der yder støtte under tilsidesættelse af anmeldelsespligten i medfør af EF-traktatens artikel 93, stk. 3, på bekostning af de medlemsstater, der anmelder planlagt støtte.

(146) Det må derfor konkluderes, at de nedsatte eltakster vil kunne forbedre støttemodtagernes konkurrencemæssige stilling i forhold til konkurrenterne inden for samhandelen i EU. Ifølge fast retspraksis (56) må det under sådanne omstændigheder fastslås, at støtten påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejer konkurrencevilkårene.

5.1.5. Konklusioner med hensyn til, om der er tale om støtte

(147) På baggrund af ovenstående konkluderer Kommissionen, at de anfægtede 2004- og 2005-takster skal betragtes som statsstøtte i henhold til EUF-traktatens artikel 87, stk. 1, og kun kan godkendes, hvis de opfylder en af traktatens undtagelsesbestemmelser. Denne konklusion er i overensstemmelse med konklusionen i Alcoa-sagen, som vedrører næsten identiske takster.

5.2. Klassificering af foranstaltningen som ny støtte eller eksisterende støtte

(148) De situationer, hvor en foranstaltning udgør eksisterende støtte, er uddybet i den udtømmende fortegnelse i artikel 1 i Rådets forordning (EF) 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (57).

(149) Det er ubestrideligt, at de pågældende foranstaltninger ikke blev iværksat inden Italiens tiltrædelse af EU (artikel 1, litra b), punkt i) i ovennævnte artikel), at den ikke kan anses for at være godkendt, fordi Kommissionen ikke har vedtaget en beslutning inden for den fastsatte frist (artikel 1, litra b), punkt iii)), og ikke kan anses for eksisterende støtte, fordi forældelsesfristen er udløbet (artikel 1, litra b), punkt iv)). Foranstaltningerne blev ikke siden til en støtte på grund af udviklingen på det fælles marked, og uden at medlemsstaten havde foretaget nogen ændringer (artikel 1, litra b), punkt v), første sætning).

(150) I lyset af det, der er anført, fastholder Kommissionen, at de anfægtede takster udgør en ny støtte.

5.3. Støttens lovlighed

(151) I henhold til EUF-traktatens artikel 108, stk. 3, skal medlemsstaterne underrette Kommissionen om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, før Kommissionen har truffet en endelig beslutning derom.

(152) Da Italien ikke har anmeldt artikel 1 i 2004-dekretet, udgør 2004-taksterne en ulovlig støtte.

(153) Derimod har Italien anmeldt artikel 11, stk. 12, i lov nr. 80/2005, og man afholdt sig fra at anvende foranstaltningen. Den er imidlertid overensstemmende med de forpligtelser, der fremgår af EUF-traktatens artikel 108, stk. 3.

6. STØTTENS FORENELIGHED

(154) Som en undtagelse fra det generelle forbud mod statsstøtte i EUF-traktatens artikel 107, stk. 1, kan støtte erklæres forenelig, hvis den kan opfylde en af de i traktaten anførte undtagelser.

(155) 2004- og 2005-taksterne udgør driftsstøtte. Italiens påstand om, at 2005-taksterne ikke skulle betragtes som driftsstøtte, idet de udgør en del af en regional støttestrategi og er underlagt erhvervsinvesteringer, afvises. Eftersom aftalememorandummet tager højde for, at støttemodtagerne skal gennemføre bestemte investeringer, er det støtteelement, der er indeholdt i de reducerede 2005-takster ikke beregnet proportionalt i forhold til de tilladte udgifter og er ikke underlagt en maksimal støtteintensitet. Der er ingen elementer, som henfører til, at foranstaltningen var i overensstemmelse med de fastlagte kriterier for investeringsstøtte, eller at støtten var proportional. Derimod er foranstaltningen klart knyttet til elforbruget og skal lette omkostningerne til elforsyningen, som er driftsomkostninger, der afholdes af den pågældende virksomhed. Men denne foranstaltning kan ikke identificeres som værende investeringsstøtte.

(156) Driftsstøtten er generelt uforenelig med det indre marked. I sag 86/89, Italien mod Kommissionen, fastsatte Domstolen, at »den pågældende støtte, der blev ydet uden særlige betingelser og udelukkende på grundlag af de anvendte mængder, skulle betragtes som driftsstøtte til de pågældende virksomheder og derfor ændrede samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse« (58).

(157) I sagen vedrørende Siemens mod Kommissionen fastslog Førsteinstansretten, at »driftsstøtte, dvs. støtte, der skal fritage en virksomhed for omkostninger, som den normalt selv skal bære som led i sin daglige drift og administration, principielt ikke falder ind under artikel 92, stk. 3 [nu EUF-traktatens artikel 107, stk. 3] (…), idet den i sig selv fordrejer konkurrencevilkårene i de sektorer, hvor den ydes, og indebærer en risiko for ændringer i samhandelsvilkårene på en måde, som strider mod fællesskabets interesser, uden at den i øvrigt opfylder nogen af de målsætninger, der er fastlagt i ovennævnte undtagelsesbestemmelser«.

(158) Driftsstøtte kan dog ydes i bestemte klart definerede situationer. Driftsstøtte til miljøformål kan ydes i henhold til Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse (59). Også driftsstøtte i støtteberettigede regioner kan undtagelsesvis godkendes som regionalstøtte. Kommissionen har undersøgt, om de anfægtede takster kan falde ind under en af ovennævnte kategorier.

(159) Kommissionen bemærker, at muligheden for at godkende taksten som støtte til miljøbeskyttelse, er udelukket, da den ikke tager sigte på at nå miljøbeskyttelsesmål.

6.1. Forenelighed med retningslinjer fra 1998 vedrørende statsstøtte med regionalt sigte

(160) Driftsstøtte kan undtagelsesvis ydes i områder, der er støtteberettigede i henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a). Regionen Sardinien var berettiget hertil inden udgangen af 2006. Kommissionen har derfor undersøgt, om 2004- og 2005-taksterne kan godkendes i denne periode i henhold til retningslinjerne fra 1998 vedrørende statsstøtte med regionalt sigte.

(161) I overensstemmelse med punkt 4.15 i retningslinjerne for regionalstøtte kan driftsstøtte ydes undtagelsesvis på betingelse af, i) at den findes velbegrundet på grundlag af dens bidrag til den regionale udvikling og støttens karakter, og ii) at dens omfang står i forhold til de ulemper, den skal opveje. Det er op til medlemsstaten at påvise disse ulemper og deres omfang. I henhold til punkt 4.17 i retningslinjerne skal driftsstøtten være tidsbegrænset og degressiv.

(162) I punkt 2 i regionalstøtteretningslinjerne er der fastsat følgende: »Individuel ad hoc-støtte til en enkelt virksomhed eller støtte til en enkelt sektor kan få alvorlige følger for konkurrencen på det pågældende marked, samtidig med at den risikerer kun at få begrænset indvirkning på udviklingen i regionen. (…) Derfor kan de heri omhandlede undtagelsesbestemmelser [ud fra et generelt forbud om at yde støtte] principielt kun bringes i anvendelse på støtteordninger, der gælder for flere sektorer, og som i et givet område er åbne for alle virksomheder i de pågældende sektorer«. Det er klart, at en eltakst, som ydes selektivt til individuelle virksomheder inden for metalsektoren, ikke er i regionalstøttens ånd, da regionalstøtte skal omfatte flere sektorer. Da der ikke er noget absolut forbud mod ad hoc-støtte, har Kommissionen undersøgt, om der foreligger ekstraordinære forhold, som kan gøre taksten berettiget.

(163) Kommissionen har især undersøgt manglerne inden for den sardiske elsektor, som det fremgår af den dokumentation, som Italien og støttemodtagerne fremlagde for at vurdere om dette kunne udgøre en ulempe på regionalt plan.

6.1.1. Det sardiske elmarked i italiensk sammenhæng

(164) Det italienske elmarked er generelt stærkt koncentreret, om end i mindre grad i den nordlige del. Den dominerende operatør i samtlige områder er den tidligere monopolvirksomhed ENEL, undtagen på Sardinien, hvor den indgår i et duopol med E.ON. ENEL har en betydelig markedsstyrke, som den ifølge de italienske konkurrencemyndigheder har misbrugt ved flere lejligheder. Elpriserne er generelt høje i Italien på grund af et produktionsmiks, som i vid udstrækning er baseret på fossile brændsler (især gas), det forhold, at der ikke er nogen kernekraftkapacitet, og overbelastningen af el- og gasforbindelserne med resten af Europa.

(165) På Sardinien, som tegner sig for 4,1 % af kapaciteten i Italien (60), produceres elektriciteten fortrinsvis i varmekraftværker ved brug af fossile brændsler (kul, olie, raffineret tjære). Øen har ingen naturgasinfrastruktur.

(166) Sardinien er ramt af overkapacitet inden for produktionen, især i segmentet med høje omkostninger (oliefyrede kraftværker), hvilket skyldes regeringens urealiserede planer om at koncentrere Italiens sværindustri på øen. Dette førte til, at ENEL foretog alt for store investeringer i elkraftværker. Ud over at være strukturelt dyrere bliver sådanne kraftværker også hurtigt teknisk forældede. I løbet af undersøgelsesperioden var eksporten af sardisk elektricitet til den italienske halvø begrænset af den beskedne kabelkapacitet (61), som var overbelastet.

(167) To elselskaber, ENEL og E.ON, har tilsammen en andel på 95 % af markedet for elleverancerne på Sardinien (ca. 58 % til E.ON og 42 % til ENEL). Ifølge undersøgelsen af konkurrencesituationen i elsektoren (62) kan Sardinien konkurrencemæssigt set klassificeres som et duopol med kollektiv dominans. Markedskoncentrationen er høj, men dog ikke Italiens højeste (63). Da E.ON og ENEL kontrollerer praktisk talt alle »mid-merit«- og spidslastværker, fastsætter de prisen for stort set alle døgnets timer. Situationen på Sardinien er dog tilsyneladende mindre kritisk end i Syditalien (64), hvor ENEL fastsætter prisen på alle tidspunkter.

(168) Engrospriserne på elektricitet i Italien er blandt de højeste i Europa (65), og priserne på Sardinien hører til de højeste i Italien. I 2007 var den nationale gennemsnitspris (PUN) 70,99 EUR pr. MW/h, mens gennemsnitsprisen for Sardinien var 75 EUR pr. MW/h, mod 80 EUR pr. MW/h i 2006 (66). I 2008 fortsatte den stigende tendens i gennemsnitspriserne for Sardinien. I første halvår af 2009 lå Sardinien konstant over de nationale gennemsnitspriser (med en gennemsnitspris på 106,60 EUR pr. MW/h i forhold til en PUN på 60,50 EUR pr. MW/h).

(169) De priser, der blev betalt på Sardinien af støttemodtagerne for 2004- og 2005-taksterne (på basis af bilaterale kontrakter) lå mellem 60 og 65 EUR/MWh. Det er ikke muligt at sammenligne disse priser med de gældende priser på den italienske halvø, da disse oplysninger ikke er offentligt tilgængelige, og Italien ikke agter at udlevere dem — jf. betragtning 92. Men på basis af analysen over de generelle pristendenser, som skulle være repræsentative globalt i forhold til de i bilaterale kontrakter angivne priser, synes det at være muligt at fremføre en hypotese om, at de sardiske virksomheder i den pågældende undersøgelsesperiode har betalt en højere pris end det, der blev betalt på den italienske halvø.

(170) Endelig er elmarkedet på Sardinien præget af en række problemer, herunder høje priser, høj markedskoncentration, dominerende operatører med markedsstyrke, overskudskapacitet i segmentet med høje omkostninger, relativ ineffektivitet, hvad angår de elværker, der er ved at blive forældede, manglende adgang til naturgasinfrastruktur og utilstrækkelige el- og gasforbindelser. Disse problemer kunne medføre højere priser på elektricitet for slutbrugeren, herunder de elektricitetsintensive virksomheder.

6.1.2. Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en særlig regional ulempe

(171) Det første spørgsmål er, om disse problemer er et særlig regional ulempe, dvs. at det påvirker Sardiniens økonomiske udvikling mærkbart. I sag C 34/02 (67), fastslog Kommissionen, at de manglende el- og gasforbindelser ikke udgjorde nogen ulempe. SMV'er mærker ganske vist de høje elpriser mindre end de store elintensive virksomheder, men en enkelt sektors interesser kan ikke uden videre sidestilles med en hel regions. Kommissionen mener ikke, at Italien har fremlagt tilstrækkelig dokumentation for, at situationen på det sardiske elmarked udgør et regionalt problem.

(172) Men selv om man gik ud fra, at der forelå en regional ulempe, skal kravene til opfyldelsen af de regionale retningslinjer alligevel altid opfyldes. Kommissionen har imidlertid vurderet, om disse kriterier var blevet opfyldt.

6.1.3. Bidrag til regionaludviklingen

(173) Støtten skal bidrage til en varig regionaludvikling og stå i forhold til de ulemper, som man forsøger at afhjælpe. Driftsstøtten i en støtteberettiget region kan ikke godkendes i betragtning af de vanskeligheder, der opstår i en sektor. Det er nødvendigt at påvise, at den bidrager varigt til den regionale udvikling. I den foreliggende sag er dette usandsynligt. Også selv om opretholdelsen af visse industrianlæg på øen skulle bidrage til beskæftigelsen og til opretholdelsen af et grundlag for fremstillingsvirksomhed på øen, vil sådanne virkninger ikke vare ved. Hvis de høje eludgifter udgør et strukturelt problem på Sardinien, som Italien fastholder, ville de vanskeligheder, de elektricitetsintensive virksomheder kæmper med, være de samme i det øjeblik, takstordningen bringes til ophør.

(174) De italienske myndigheder fremlægger taksterne som en midlertidig foranstaltning, som kun skulle være gældende indtil ultimo 2010, hvor de infrastrukturelle projekter, der er tilknyttet energiproduktionen og elforbindelsen (gasledningen GALSI og søkablet SAPEI), skulle være færdige (68). Italiens antagelse er, at en bedre forbindelse vil nedsætte priserne for disse virksomheder. Kommissionen finder, at selv om de nye infrastrukturer kan nedsætte eller udligne den prisforskel, der er mellem Sardinien og den italienske halvø, er det usandsynligt, at sådanne projekter kan halvere elpriserne, så de kommer ned på et niveau, der er nødvendigt for at garantere disse industrivirksomheders indtjening på længere sigt.

(175) Kommissionen bemærker desuden, at et statsligt bidrag, som tager sigte på at mindske de store elforbrugeres omkostninger, ikke ansporer elleverandørerne til at sænke priserne for at undgå at miste de største kunder og heller ikke forhindrer en forringelse af omkostningsstrukturen. Støtten giver derimod elleverandørerne incitament til at udnytte deres markedsstyrke. Så selv om de elintensive virksomheder på grund af overkapaciteten normalt skulle kunne opnå en konkurrencedygtig pris, hvis det ikke havde været for elleverandørernes markedsstyrke (disse leverandører kan have interesse i at opretholde høje priser), mener Kommissionen ikke, at den nedsatte takst er et velegnet middel til at mindske denne markedsstyrke.

6.1.4. Proportionalitet

(176) Støtten til støttemodtagerne i forbindelse med en takstordning er langt højere end en hvilken som helst forskel, der måtte være mellem elpriserne på den italienske halvø og priserne på Sardinien (dvs. forskellen mellem elpriserne på den italienske halvø og Sardinien for samme kundekategori), men er nærmest rettet mod at justere de sardiske priser i forhold til de priser, der betales af støttemodtagernes konkurrenter inden for EU. De priser, der er fastsat for de sardiske støttemodtagere, er meget lave og bestemt lavere end de priser, der betales på den italienske halvø, som er blandt de højeste priser i hele EU. Taksten står derfor ikke i forhold til de regionale problemer, som den angiveligt søger at afhjælpe.

(177) Den samme metode, der er valgt til beregning af støttebeløbet, angiver, at foranstaltningen har en industripolitisk målsætning frem for en regional målsætning. Faktisk har Italien i sine bemærkninger gang på gang understreget den industripolitiske dimension for taksterne.

6.1.5. Degressivitet

(178) Den regionale driftsstøtte skal være degressiv (jf. punkt 4.17 i retningslinjerne for regionalstøtte). Eftersom den anvendte indekseringsordning for taksterne er forskellig i 2004 og 2005, er der udført en adskilt vurdering heraf.

(179) 2004-taksterne er indeksreguleret på basis af elprisudviklingen og kan ikke falde, men kun stige. Ifølge Italien sikrer dette støttens degressive karakter. Kommissionen er af den opfattelse, at kravet om degressivitet kun kan betragtes som værende opfyldt, hvis det kan garanteres, at kompensationsbetalingerne, som svarer til et reelt støttebeløb, er aftagende over tid. Det er ikke tilstrækkeligt, at taksten forhøjes over tid, idet en højere takst i så fald kan medføre et endnu højere beløb end støttebeløbet, hvis slutbrugernes priser på referencemarkedet i mellemtiden øges hurtigere end den pågældende takst. Den italienske metode giver ingen garantier i den retning (69).

(180) Hvad angår 2005-taksterne, har Kommissionen vurderet den indeksbaserede mekanisme indført ved artikel 11, stk. 13, i lov nr. 80/2005, som fortolkes af AEEG i afgørelse nr. 217/05 (jf. betragtning 33). I henhold til gennemførelsesforanstaltninger, der er fastsat af AEEG, forhøjes taksten årligt med en procentsats, som afspejler elprisudviklingen i EU, men forhøjelsen må ikke overstige 4 %. Ifølge Italien sikrer denne mekanisme støttens degressive karakter.

(181) Kommissionen mener dog, at den omstændighed, at der kun er en forholdsvis begrænset årlig stigning i den nominelle takst, ikke betyder, at nettostøttebeløbet — målt som de kompenserende betalinger — vil falde med tiden.

(182) Forudsat, at prisudviklingen på elektricitetsbørserne i vidt omfang kan betragtes som værende repræsentative for prisændringerne i de bilaterale kontrakter — som Italien har fastholdt — ville 2005-taksterne kun være degressive, hvis der sker et nettofald i gennemsnitspriserne i EU (eftersom taksterne kun kan falde og ikke stige). I alle andre tilfælde er taksten progressiv og medfører en voksende fordel (70). Eftersom gennemsnitsprisen på elektricitet inden for EU fra 2004 indtil mindst 2007 udviste en opadgående prisudvikling (en stigning på mere end 4 % om året), ville støtteelementet indeholdt i 2005-taksterne stige med tiden.

(183) Desuden fastholder Italien, at de bilaterale kontrakter i virkeligheden er mindre udsat for prisstigninger i forhold til de priser, der fastsættes på elektricitetsbørserne, og at 2005-taksterne derfor de facto har en degressiv karakter. Kommissionen konstaterer, at den indeksbaserede metode, som er fremsendt til vurdering, er baseret på et prisudsving på elektricitetsbørserne, og at Italien ikke har fremlagt oplysninger vedrørende prisudviklingen i de bilaterale kontrakter. Italiens påstand er derfor ikke tilstrækkeligt underbygget.

(184) Desuden antyder de begrænsede oplysninger, som Kommissionen råder over, det modsatte, nemlig at priserne i de bilaterale kontrakter er øget betydeligt på Sardinien (jf. f.eks. erklæringerne fra Eurallumina ifølge hvilke virksomheden i perioden 2005/2006 betalte en pris på mere end 80 EUR/MWh på det frie marked i forhold til 65 EUR/MWh i 2004). Hvis taksterne var blevet anvendt under sådanne omstændigheder, ville kompensationsbetalingerne være steget med tiden.

(185) Desuden opfylder hverken 2004- eller 2005-taksterne kravet om den degressive karakter.

6.1.6. Konklusioner om foranstaltningens forenelighed som regionalstøtte

(186) På baggrund af ovenstående mener Kommissionen ikke, at forlængelsen af den pågældende takst kan anses for at være forenelig som regionalstøtte i henhold til retningslinjerne fra 1998 vedrørende regionalstøtte. Da Sardinien ikke længere er støtteberettiget i henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a), fra december 2006, er det ikke nødvendigt at undersøge støttens forenelighed på grundlag af de nationale retningslinjer vedrørende regionalstøtte for 2007-2013.

(187) Kommissionen vedtog samme negative standpunkt i 2005 vedrørende en anden foranstaltning, som skulle nedsætte energiudgifterne for Eurallumina på Sardinien. I den pågældende sag fandt Kommissionen, at den relevante foranstaltning, som omhandlede en punktafgiftsfritagelse for mineralolie anvendt som brændstof (71), ikke kunne godkendes på basis af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte.

6.2. Andre betragtninger vedrørende forenelighed

(188) Italien og de interesserede virksomheder har fremført, at taksterne tager sigte på at afhjælpe elmarkedernes mangler, som betyder, at der endnu ikke er tale om konkurrencedygtige priser på dette marked. Efter deres mening udgør de høje elpriser angiveligt en trussel for den elintensive industris konkurrenceevne. Støtten skulle have en tilskyndelsesvirkning, da virksomhederne i modsat fald, dvs. uden støtte, måtte lukke.

(189) Kommissionen mener derfor ikke, at konkret driftsstøtte i form af kunstigt lave eltakster er et velegnet middel til at afhjælpe elmarkedernes mangler.

(190) Desuden kan støttens hensigtsmæssighed og proportionalitet i forhold til målsætningen om at forhindre virksomhederne i at flytte uden for EU, diskuteres. Der er ikke præcedens i Kommissionens faste praksis eller EU-domstolenes retspraksis om, at et sådant argument er blevet accepteret som påvisning af en tildeling af statsstøtte. De pågældende beslutninger om en hel eller delvis udflytning af produktionen er en del af de enkelte virksomheders virksomhedsstrategi, og Kommissionen har aldrig fastholdt, at dette kunne udgøre et markedssvigt. Kommissionen rejste i sin beslutning i Terni-sagen (72) og Alcoa-sagen (73) tvivl om lignende argumenter vedrørende støtteforanstaltningernes tilknytning til målet om at forhindre, at industrien flyttes uden for EU.

(191) Desuden kan det ligeledes konstateres, at de nævnte konklusioner fra de særlige instanser, såsom ekspertgruppen på højt niveau om konkurrenceevne, energi og miljø (74), ikke tyder på, at der skal ydes en særlig statsstøtte for at løse de konkurrencemæssige problemer, der er opstået på basis af de høje elpriser, men de fastholder nødvendigheden af en fuld overholdelse af reglerne om statsstøtte (75).

(192) I lyset af ovennævnte finder Kommissionen, at de anfægtede 2004- og 2005-takster ikke kan berettige nogen af de undtagelser, der er fastlagt i EUF-traktatens artikel 107. De i EUF-traktatens artikel 107, stk. 2, nævnte undtagelser finder ikke anvendelse, eftersom støtten ikke har social karakter, ikke sigter mod at erstatte tab, der er forårsaget af naturkatastrofer eller ekstraordinære hændelser og ikke er tilladt for at kompensere for de økonomiske ulemper, der skyldes Tysklands opdeling. Undtagelserne ifølge EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra b) og d), finder heller ikke anvendelse, eftersom foranstaltningen ikke sigter mod at fremme gennemførelsen af et stort projekt af fælles europæisk interesse, afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en af medlemsstaternes økonomi eller fremme kulturen og bevarelsen af kulturarven. Hvad angår undtagelsen i henhold til EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra a), viser den analyse, der er udført i henhold til forrige betragtning 160-187, at taksten ikke kan godkendes som værende støtte, idet den sigter mod at fremme den økonomiske udvikling i et område, hvor levestandarden er særligt lav, eller som er ramt af stor arbejdsløshed. Vedrørende EUF-traktatens artikel 107, stk. 3, litra c), kan driftsstøtte, som angivet i betragtning 155-158 ikke i princippet drage fordel af en sådan undtagelse, og Kommissionen finder ikke, at der er nogen særlig omstændighed, som kan opfylde kravet om tildeling af en sådan støtte i denne sag.

(193) Kommissionen finder således, at både 2004- og 2005-taksten er uforenelige med det indre marked.

(194) Således skal Kommissionen ikke undersøge en betragtning 31 i lyset af retspraksis i Deggendorf-sagen.

7. TILBAGESØGNING

(195) I henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 659/1999/EF skal den effektive konkurrence i tilfælde af negative beslutninger om ulovlig støtte, som er uforenelig med det fælles marked, genetableres, medmindre tilbagebetalingen vil være i strid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen.

(196) I det foreliggende tilfælde er det kun 2004-taksterne (sag C 38/B/04), som skal tilbagesøges, idet 2005-taksterne (sag C 13/06) ikke er blevet gennemført.

7.1. Berettiget forventning og andre generelle fællesskabsretlige principper, som kan være til hinder for tilbagesøgningen

(197) Ifølge fast retspraksis kan støttemodtageren i det tilfælde, hvor der er udbetalt støtte, som ikke er anmeldt til Kommissionen på forhånd i henhold til EUF-traktatens artikel 108, stk. 3, ikke påberåbe sig en berettiget forventning om, at støtten er lovlig (76). En påpasselig virksomhed er normalt i stand til at fastslå, om anmeldelsesproceduren er fulgt, og om støtten er lovlig.

(198) Modtageren af ulovlig støtte kan dog ikke forhindres i at påberåbe sig usædvanlige omstændigheder, som har givet anledning til begrundede forhåbninger om, at støtten var lovlig, og derfor at modsætte sig tilbagesøgningen (77).

(199) Støttemodtagerne til 2004-taksterne har ikke gjort disse betragtninger gældende, og Kommissionen har undersøgt, om de usædvanlige omstændigheder, som støttemodtagerne har gjort gældende kunne skabe en berettiget forventning. Navnlig beslutningen i Alumix-sagen fra 1996 godtgør ikke nogen forventning om, at taksterne kan betragtes som statsstøtte. Som angivet i beslutningen om at indlede procedure i 2004 (jf. betragtning 37 var taksten, der blev benyttet som model til 2004-taksterne i sagen, ikke det, der oprindeligt var aftalt i Alumix-sagen, og som Kommissionen i 1996 havde fundet ikke kunne betragtes som statsstøtte, men en helt ny foranstaltning, som grundlæggende var blevet ændret (især hvad angår finansieringsmekanismen (78) og forlænget med tiden af de italienske myndigheder. I denne situation ville en støttemodtager have kunnet sikre sig, at støtten var lovlig.

(200) Kommissionen finder desuden, at tilbagesøgningen ikke overtræder noget andet generelt princip i fællesskabsretten.

7.2. Opgørelser over de beløb, der skal tilbagesøges

(201) Det må konkluderes, at hele det uforenelige støttebeløb, som virksomhederne Portovesme, ILA og Eurallumina har modtaget i henhold til artikel 1 i 2004-dekretet og frem, skal tilbagebetales med renter i overensstemmelse med kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 af 21. april 2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (79).

(202) Tilbagebetalingen tager sigte på at genskabe den konkurrencesituation, som støttemodtagerne befandt sig i før udbetalingen af den uforenelige støtte og fjerne den uretmæssige fordel, de har opnået. I det foreliggende tilfælde svarer en sådan fordel til forskellen mellem den nedsatte takst og elprisen, som støttemodtagerne skulle have betalt på markedet, hvis de ikke havde fået tildelt en sådan takst.

(203) I det øjeblik hvor taksterne blev indført, købte alle de interesserede virksomheder elektricitet på basis af bilaterale kontrakter. Staten greb ind for at subventionere den kontraktligt aftalte pris. De beløb, der skal tilbagebetales, svarer imidlertid til den kompensationsbetaling, støttemodtagerne har modtaget i den angivne periode (jf. betragtning 30.

8. KONKLUSION

Kommissionen mener, at både 2004- og 2005-taksterne må betragtes som driftsstøtte, som ikke falder ind under nogen af undtagelserne til det generelle forbud mod statsstøtte, der er angivet i EF-traktaten, og at den derfor er uforenelig med det fælles marked.

Hvad angår 2004-taksterne, som er tildelt ulovligt ved overtrædelse af EUF-traktatens artikel 108, stk. 3, skal alle fremtidige betalinger annulleres, og den støtte, der allerede er blevet udbetalt, skal tilbagebetales. Det beløb, der skal tilbagebetales, svarer til hele den kompensation, som udligningskassen CCSE har ydet virksomhederne Portovesme, ILA og Eurallumina.

2005-taksterne, der er behørigt anmeldt af Italien i overensstemmelse med EUF-traktatens artikel 108, stk. 3, gennemføres ikke

VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:

Artikel 1

1. Den statsstøtte, som Italien vil yde på basis af artikel 11, stk. 12, i lovdekret nr. 35 af 14. marts 2005, ændret til lov nr. 80/2005 af 14. maj 2005 til fordel for virksomhederne Portovesme Srl, Eurallumina Spa, ILA Spa og Syndial SpA, er uforenelig med det indre marked.

2. Støtten må derfor ikke ydes.

Artikel 2

Den statsstøtte, som Italien ulovligt har ydet ovennævnte virksomheder i strid med EUF-traktatens artikel 108, stk. 3, i henhold til den italienske premierministers dekret af 6. februar 2004 til et beløb af EUR 12 845 892,82 til fordel for virksomheden Portovesme Srl, EUR 5 208 152,05 til fordel for virksomheden Eurallumina SpA og EUR 291 120,27 til fordel for virksomheden ILA Spa, er uforenelig med det indre marked.

Artikel 3

1. Italien tilbagesøger den i artikel 2 omhandlede støtte fra støttemodtagerne.

2. De beløb, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor de er blevet udbetalt til støttemodtageren, og indtil de er tilbagebetalt.

3. Renten tilskrives med renters rente i overensstemmelse med kapitel V i forordning (EF) nr. 794/2004.

4. Italien indstiller med virkning fra denne beslutnings vedtagelse enhver resterende udbetaling af den i artikel 2 omhandlede støtte.

Artikel 4

1. Tilbagesøgningen af den i artikel 2 omhandlede støtte iværksættes omgående og effektivt.

2. Italien sikrer, at denne beslutning efterkommes senest fire måneder efter meddelelsestidspunktet.

Artikel 5

1. Senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning sender Italien følgende oplysninger til Kommissionen:

a) det samlede beløb (hovedstol og renter), som støttemodtageren skal tilbagebetale

b) en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen

c) dokumentation for, at støttemodtageren har fået påbud om at tilbagebetale støtten.

2. Italien holder Kommissionen underrettet om udviklingen i de foranstaltninger, der på nationalt plan træffes for at efterkomme denne beslutning, indtil den i artikel 2 omhandlede støtte er fuldt tilbagebetalt. Italien indsender omgående på Kommissionens anmodning oplysninger om de foranstaltninger, der allerede er truffet eller er planlagt for at efterkomme beslutningen. Italien giver tillige detaljerede oplysninger om de støttebeløb og renter, støttemodtagerne allerede har tilbagebetalt.

Artikel 6

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.

Udfærdiget i Bruxelles, den 23. februar 2011. På Kommissionens vegne Joaquín ALMUNIA Næstformand

(1) EUT C 30 af 5.2.2005, s. 7, og EUT C 145 af 21.6.2006, s. 8.

(2) EUT C 30 af 5.2.2005, s. 7.

(3) Kommissionens beslutning 2010/460/EU af 19. november 2009 vedrørende statsstøtte C 38/A/04 (ex NN 58/04) og C 36/B/06 (ex NN 38/06) indført af Italien (EUT L 227 af 28.8.2010, s. 62).

(4) EUT C 145 af 21.6.2006, s. 8.

(5) For virksomheder beliggende i kommunerne Portoscuso og San Gavino.

(6) Aluminiumoxid er et mellemråstof, der udvindes af bauxit, og som anvendes til smeltning af aluminium. En stor del af Euralluminas produktion forsyner Alcoas støberier, som findes i det nærliggende område.

(7) Den tarifmæssige mekanisme er beskrevet i artikel 73 i »Integreret tekst til bestemmelserne for forsyning af tjenesteydelser til transport, distribution, måling og salg af elektricitet i reguleringsperioden 2004-2007«. Den integrerede tekst er udarbejdet og opdateres regelmæssigt af AEEG.

(8) Udligningskassen CCSE, som er en offentlig virksomhed, der blev oprettet ved bekendtgørelse nr. 98 af 26. januar 1948, arbejder på grundlag af instrukser fra AEEG og forvalter især finansstrømmene i forbindelse med de favorable eltakstordninger (indsamling fra bidragsyderne og betaling til de endelige støttemodtagere).

(9) Støttemodtagerne kunne også trække sig ud af leveringskontrakterne og benytte sig af den direkte eneaftager, et statsejet selskab, som havde ansvaret for at samle efterspørgslen fra de forbrugere, som ønskede at trække på levering herfra og på deres vegne købe elektricitet på et engrosmarked til den lavest mulige pris. Hvis en støttemodtager havde besluttet sig for at vælge en sådan ordning, kunne staten tage højde for den pris, eneaftageren anvendte som reference til brug for beregning af støtten. Denne ordning blev udviklet for at nedsætte de samlede omkostningerne så meget som muligt, idet støttemodtagerne afholdes fra at indgå ugunstige leverancekontrakter med elselskaberne (hvilket ville have genereret større støttebeløb). En sådan ordning var under alle omstændigheder valgfri: støttemodtagerne var ikke forpligtet til at henvende sig til eneaftageren for at få fordel af støtten.

(10) Standardelektricitetstaksterne i Italien, som afspejler retningslinjerne for beregning af elomkostningerne for slutbrugerne, er opdelt i »takstkomponenter«. Hver komponent er udformet med henblik på at finansiere bestemte omkostninger. For eksempel finansierer takstkomponenten A2 omkostningerne til nedtagning af gamle atomkraftanlæg, mens komponenten A3 finansierer anlæg til vedvarende energi. Komponenten A4 finansierer favorable eltakstordninger. Alle slutbrugeres regninger er opbygget på denne måde.

(11) Brev fra AEEG af 17. december 2004 sendt til ministeren for fremstillingsvirksomhed. På grundlag af de oplysninger, der er til rådighed, synes det dog ikke påvist, at 2004-dekretet er blevet formelt ophævet af de italienske myndigheder.

(12) Et begreb, som højst sandsynligt skal forstås som EU/EØS-markedet.

(13) Denne artikel forlænger Alcoa- og Terni-taksterne indtil 2010.

(14) R.G. nr. 2317/2005.

(15) Særligt lovdekret nr. 79/1999, som gennemførte Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/92/EF af 19. decembe