KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 3. marts 1999

om den støtte, som Tyskland har ydet Indonesien i form af udviklingsbistand i forbindelse med bygning af to opmudringsfartøjer ved Volkswerft Stralsund og salg af fartøjerne til Pengerukan (Rukindo)

(meddelt under nummer K(1999) 585)

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(1999/657/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til Rådets direktiv 90/684/EØF af 21. december 1990 om støtte til skibsbygningsindustrien(1), senest forlænget ved forordning (EF) nr. 2600/97(2), særlig artikel 4, stk. 7,

efter at have givet interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, under hensyntagen til disse bemærkninger(3), og

ud fra følgende betragtninger:

I. Sagens hidtidige forløb

Den Europæiske Opmudringsorganisation (European Dredging Association, EuDA) har meddelt Kommissionen, at Tyskland i forbindelse med salg af tre opmudringsfartøjer, der er bygget i Tyskland, har ydet en støtte, der tilsyneladende er i strid med direktiv 90/684/EØF (i det følgende benævnt skibsbygningsdirektivet).

Ved skrivelse af 6. november 1996 fremsendte Tyskland supplerende oplysninger til Kommissionen.

Ved skrivelse af 15. april 1997 underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til støtten.

Kommissionens beslutning herom blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(4). Kommissionen opfordrede alle interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger vedrørende disse foranstaltninger.

Kommissionen modtog bemærkninger fra interesserede, som blev videresendt til Tyskland, der fik en frist til at fremsætte sine bemærkninger. Disse blev fremsendt ved skrivelse af 18. juni og 9. oktober 1997.

Ved skrivelse af 24. marts 1998 underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om til dels at indstille proceduren, hvad angår opmudringsfartøjet KK Aru II. Ved skrivelse af 24. juni 1998 fremsendte Tyskland supplerende oplysninger vedrørende de to andre opmudringsfartøjer (CD Batang Anai og FF Bali II).

II. Beskrivelse af støtten

Kommissionen godkendte i 1994, at der blev ydet udviklingsbistand i forbindelse med Volkswerft Stralsunds salg af tre opmudringsfartøjer til Pengerukan (Rukindo), der er en statsvirksomhed i Indonesien (i det følgende benævnt "Rukindo"). Kommissionen underrettede ved skrivelse SG(94) D/6533 af 17. maj 1994 Tyskland om denne godkendelse. Udviklingsbistanden blev ydet i form af et lån fra Kreditanstalt für Wiederaufbau. Lånet dækkede 90 % af kontraktværdien og havde en løbetid på elleve år og en rentesats på 3,5 %. OECD-støtteækvivalenten var på 25,35 %. Rukindo er et statsligt anpartsselskab, hvor 100 % ejes af finansministeriet. Låntager var Republikken Indonesien repræsenteret ved finansministeriet.

I anmeldelsen af støtteprojektet den 24. marts 1994 blev der redegjort for de steder i Indonesien, hvor opmudringsfartøjerne skulle anvendes. I sin godkendelsesskrivelse til Tyskland havde Kommissionen anført, at opmudringsfartøjerne kun måtte anvendes i Indonesien.

EuDA meddelte Kommissionen, at opmudringsfartøjerne var blevet anvendt i Taiwan og Thailand. Tilsyneladende deltog ejeren af opmudringsfartøjerne i internationale udbud i konkurrence med andre virksomheder. Ifølge EuDA betød støtten, at tilbudsgiveren var i stand til at byde en pris, der lå under markedsprisen.

Tyskland bekræftede, at et opmudringsfartøj var blevet anvendt uden for indonesisk territorialfarvand, nemlig i Malaysia. Der blev intet nævnt om anvendelse i Taiwan og Thailand som rapporteret af EuDA.

Tyskland meddelte, at det ikke havde været muligt at anvende opmudringsfartøjet optimalt i de indonesiske farvande, da der havde været en del forsinkelser med nogle byggeprojekter i havne, hvortil det oprindeligt var blevet erhvervet. Endvidere var opmudringsfartøjet blevet anvendt i Malaysia som led i en underentreprise for et indonesisk firma, medens Rukindo aldrig havde deltaget direkte i internationale udbud. Endvidere forpligtede Tyskland sig til at henvise den indonesiske regering til, at opmudringsfartøjerne kun måtte anvendes til de formål, som de oprindeligt var blevet erhvervet til.

Tyskland var ikke i stand til at fremkomme med oplysninger om Rukindos finansielle situation, da der ikke fandtes nogle påtegnede troværdige årsregnskaber fra dette selskab, og da der ikke var noget direkte kreditforhold til selskabet.

På baggrund af Tysklands svar konkluderede Kommissionen, at opmudringsfartøjerne ikke var blevet anvendt på en måde, der var i overensstemmelse med Kommissionens godkendelse af 17. maj 1994. Kommissionen gav endvidere udtryk for tvivl, om projektet stadig havde karakter af udviklingsbistand, og tvivlede derfor på, om foranstaltningen var i overensstemmelse med betingelserne i artikel 4, stk. 7, i skibsbygningsdirektivet.

Kommissionen besluttede derfor at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2.

III. Bemærkninger fra interesserede

Efter meddelelsen om procedurens indledning er der fremkommet bemærkninger fra Danmark og fra EuDA. De anfører, at opmudringsfartøjerne ikke er anvendt i overensstemmelse med betingelserne i Kommissionens godkendelse, og at der derfor er tale om overtrædelse af skibsbygningsdirektivet.

IV. Tysklands bemærkninger

Fra tysk side anføres følgende:

Opmudringsfartøjerne blev anskaffet i forbindelse med udbygningen af de vigtigste havne i Indonesien (Tanjung Priok, Batam, Bojonegra, Surabaya, Belawan, Semarang, Panjang og Ujung Padang), som har en vanddybde på indtil 9 m.

Da alle de fornødne midler til udbygningen ikke blev stillet til rådighed på grund af uforudsete finansielle problemer, blev der kun i begrænset omfang gennemført opmudringsarbejder i havnene Belawan, Tanjung Priok og Surabaya. Da udbygningsarbejderne endvidere både blev gennemført af private virksomheder og af den indonesiske regering, var det i stigende omfang umuligt at forudse forsinkelserne. Forsinkelserne vedrører havneudbygnings- og landindvindingsprojekter på følgende lokaliteter: Bojonegra, Benoa/Bali, Maruda/Djakarta, Situbondo, Kuala Namu, Ancol Barat, Ancol Timur, Surabaya, Kapuk Naga, Pantai Mutiara, Pelabuhan Ratu, Kerawang, Ring Road/Surabaya, Betio Benoa Bali og Bali Benoa Marina. Alle Rukindos opmudringsfartøjer, herunder også KK Aru II, FF Bali II og CD Batang Anai, anvendes til fortsættelse og afslutning af projekterne i det omfang, der er midler til rådighed. Rukindo er dog ikke klar over, om den øjeblikkelige krise i Indonesien vil resultere i yderligere forskydninger i projektarbejderne.

Da kontrakterne om opmudringsfartøjerne blev indgået, og støtten blev ydet, havde man ikke kendskab til, hvilke andre muligheder der var for at anvende fartøjerne uden for Indonesien. Det var først, da fartøjerne var leveret, at man blev klar over, at de planlagte projekter ville blive udsat. Først længe efter at støtten blev ydet, har Rukindo bestræbt sig for at anvende fartøjerne til andre opgaver.

Opmudringsfartøjerne var konstrueret specielt med henblik på Indonesien, som krævede en større dybgang end de opmudringsfartøjer havde, som man på det pågældende tidspunkt rådede over. Opmudringsfartøjerne krævede en vanddybde på ca. 8 m for at kunne arbejde effektivt. På grund af denne dybgang er der begrænset mulighed for at anvende opmudringsfartøjerne i andre indonesiske havne og vandveje. For at begrænse hvileperioderne til det mindst mulige og for i det mindste at få dækket de faste omkostninger (personale, kapital osv.) så Rukindo sig tvunget til at tilbyde opmudringsfartøjerne til andre opmudringsfirmaer. De blev derfor anvendt uden for Indonesien. Denne anvendelse i udlandet var begrænset til de inaktive perioder, der var en følge af forsinkelserne i havneprojekterne. Udlejningen af fartøjerne til brug i udlandet skal ses som et forsøg på at anvende udviklingsbistanden på en effektiv måde til at tjene ekstra kapital ind til infrastrukturprojektet gennem valutaindtægter. På grund af anvendelsen af fartøjerne i udlandet har det endvidere været muligt at udnytte hvileperioderne til at erhverve og uddybe knowhow.

Anvendelsen af fartøjerne i udlandet har ikke været i strid med hovedformålet, der gik ud på at udvikle Indonesiens transportinfrastruktur. Arbejderne på de indenlandske projekter har hele tiden haft førsteprioritet. Rukindo har anvendt fartøjerne til indonesiske projekter. Anvendelsen i udlandet har været undtagelser (CD Batang Anai: Taiwan 1995, 35 driftsdage i forbindelse med et ophold i Taiwan på ca. 130 dage, FF Bali II: Malaysia 1995: 35 dage, 1997: 120 dage) og har ikke givet økonomisk udbytte. Den undtagelsesvise anvendelse af fartøjerne i Taiwan og Malaysia har ingen betydning i forhold til anvendelsen i Indonesien samt i forhold til lånets løbetid på elleve år henholdsvis fartøjernes tekniske levetid.

Rukindo havde ganske vist anmodet om udbudsmateriale to gange, men har ikke deltaget i noget udbud. Rukindo selv har aldrig deltaget i noget internationalt udbud og har ikke konkurreret direkte med udenlandske virksomheder. Rukindo har derfor ikke haft nogen direkte indflydelse på højestbydendes priser, idet den normale procedure bestod i, at denne først indledte forhandlinger med de forskellige opmudringsvirksomheder, efter at ordren var blevet tildelt. Som underleverandør eller under-underleverandør var Rukindo nødsaget til at acceptere de aftalte priser.

Anvendelsen af fartøjerne i udlandet resulterede faktisk i tab og ikke i noget finansielt udbytte. Der blev ikke opnået indtægter, der ville have gjort bistanden overflødig. Anvendelsen af opmudringsfartøjet CD Batang Anai i Taiwan medførte i hele udlejningsperioden et reelt tab, som oversteg de udgifter, der alternativt ville være forbundet med, at fartøjerne lå stille i Indonesien.

Tyskland har via Kreditanstalt für Wiederaufbau opfordret det indonesiske finansministerium til at garantere, at de fartøjer, hvortil der er ydet bistand, udelukkende anvendes i Indonesien. Tyskland indrømmer ganske vist, at lånekontrakten ikke indeholder nogen særlig bestemmelse med hensyn til, hvor fartøjerne skal anvendes. På grund af drøftelserne er de kompetente ministerier i Indonesien dog bekendt med, at fartøjerne udelukkende må anvendes på øerne i Indonesien og ikke i udlandet. Lånet er derfor baseret på en uskreven betingelse om, at fartøjerne skal anvendes i indlandet.

Tyskland anmoder om, at der tages hensyn til virkningerne af den økonomiske og finansielle krise i Østasien, især i Indonesien.

V. Støtteretlig vurdering

Projektet blev godkendt i 1994 på grundlag af artikel 4, stk. 7, i skibsbygningsdirektivet. I henhold hertil falder støtten ikke ind under den maksimumsgrænse, der er fastsat i artikel 4, stk. 2, når den ydes som udviklingsbistand til et udviklingsland. Støtten kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, hvis den opfylder de betingelser, som OECD's arbejdsgruppe nr. 6 har fastlagt i sin aftale om fortolkning af artikel 6-8 i OECD-arrangementet vedrørende eksportkreditter til skibe eller senere berigtigelser til denne aftale.

Alle individuelle støtteprojekter skal anmeldes til Kommissionen på forhånd. Kommissionen kontrollerer det særlige udviklingsaspekt i forbindelse med den planlagte støtte og skal være overbevist om, at den falder ind under ovennævnte arrangements anvendelsesområde.

I dom af 5. oktober 1994 i sag C-400/92 (Tyskland mod Kommissionen)(5) fastslår EF-Domstolen følgende: "Det er netop undersøgelsen af dette særlige aspekt, der sætter Kommissionen i stand til at påse, at en støtte, som ydes i henhold til artikel 4, stk. 7, og som har til formål at sænke prisen på skibe til visse udviklingslande, i betragtning af de konkrete forhold ved støttens anvendelse kan siges at tilgodese et egentligt udviklingshensyn og ikke, selv om den opfylder OECD-betingelserne, udgør en støtte til et værft i en medlemsstat, som skal være underkastet maksimumsgrænsen som fastsat i de foregående stykker...".

Som anført i Kommissionens skrivelse af 17. maj 1994 måtte fartøjerne på basis af Tysklands anmeldelse kun anvendes i Indonesien.

Tyskland har bekræftet, at FF Bali II og CD Batang Anai ikke udelukkende er anvendt i Indonesien, hvilket er i strid med betingelserne i godkendelsen. Støtten er derfor blevet anvendt forkert.

Det anføres fra tysk side, at man ikke ved ordretildelingen og støttegodkendelsen kunne have forudset denne situation. Kommissionen kan ikke udelukke, at dette rent faktisk var tilfældet, men støttens hovedmål er ikke fuldt ud realiseret på grund af de indtrådte forsinkelser. Det vides ikke, i hvilket omfang udviklingsbistanden har sat Indonesien i stand til helt at realisere målet.

Kommissionen tager til efterretning, at Rukindo muligvis ikke har haft nogen indflydelse på de afgivne bud i det internationale udbud, og at anvendelsen af fartøjerne i udlandet tilsyneladende ikke har været særlig udbyttegivende. Den udelukker dog ikke, at fartøjerne er blevet anvendt uden for Indonesien i konkurrence med andre virksomheder, og at de afgivne bud på grund af udviklingsbistanden har ligget under markedsprisen. På basis af de oplysninger, som Kommissionen råder over, er det ikke muligt at skelne mellem anvendelsen af et fartøj inden for og uden for Indonesiens grænser på en sådan måde, at det kan garanteres, at støtten kun har været til gavn for Indonesien og ikke direkte til gavn for lande, der principielt ikke skal nyde godt af udviklingsbistand. Som følge deraf er brugen af fartøjerne uden for Indonesien problematisk. Kommissionen kan ikke følge Tyskland i argumentet om, at anvendelsen af fartøjerne uden for Indonesiens grænser ikke udtrykkeligt er i strid med bistandens mål. Det oprindelige sigte med bistanden var udvikling inden for Indonesiens grænser. Den kendsgerning, at fartøjerne er blevet anvendt uden for Indonesiens grænser, har medført, at udviklingsbistanden til Indonesien er blevet mindre i den forstand, at den ikke er blevet benyttet inden for Indonesiens grænser. Hertil kommer, at der kan være opstået forvridning på markedet for opmudringsvirksomhed gennem opmudringsfartøjer i et land, som ikke er berettiget til at modtage udviklingsbistand. Da de opmudringsfartøjer, hvortil der er ydet udviklingsstøtte, er blevet anvendt uden for Indonesiens grænser og desuden på rent kommercielt grundlag i Malaysia og Taiwan, som ikke er berettiget til at modtage udviklingsbistand(6), må der rejses tvivl om projektets udviklingsmål.

Fra tysk side hævdes det, at opmudringsfartøjerne kun i meget begrænset omfang er anvendt uden for Indonesien i forhold til anvendelsen i Indonesien. Det fremgår imidlertid af de fremlagte tabeller, at FF Bali II fra 1994 til 1997 blev anvendt 743 dage i Indonesien og 155 dage i Malaysia. Fra 1995 til 1997 blev CD Batang Anai anvendt 357 dage i Indonesien og 35 dage i Taiwan, hvor fartøjet var stationeret i mindst 130 dage i 1995. Kommissionen er ikke enig i, at anvendelse af et fartøj uden for Indonesiens grænser svarende til henholdsvis 9 % og 17 % af den samlede anvendelse over en periode på tre til fire år kan betragtes som undtagelsesvis eller ubetydelig anvendelse.

Da Indonesien er sammensat af et utal af øer, er Kommissionen ikke overbevist om, at det ikke ville have været muligt at anvende fartøjerne andre steder i Indonesien og dermed forfølge et reelt udviklingsmål og opfylde betingelserne i Kommissionens godkendelse. Det forhold, at det ikke i låneaftalen var fastlagt, hvor fartøjerne skulle anvendes, resulterede naturligvis ikke i, at virksomheden direkte følte sig forpligtet til at finde sådanne muligheder for at anvende fartøjerne inden for Indonesiens grænser. Selv om Tyskland har underrettet Indonesien om, at fartøjerne udelukkende måtte anvendes i Indonesien, var Indonesien ikke retligt forpligtet til at efterkomme dette krav, da låneaftalen ikke indeholdt en sådan betingelse.

Tyskland var forpligtet til at garantere, at lånet blev indrømmet i overensstemmelse med betingelserne i Kommissionens godkendelse af 17. maj 1994. Derfor kan det forhold, at Tyskland ikke anførte denne vigtige betingelse i låneaftalen og dermed ikke fuldt ud overholdt betingelserne i godkendelsen, ikke tjene som undskyldning for, at støtten er blevet fejlanvendt eller for, at Tyskland ikke var i stand til at øve indflydelse på Indonesien i den henseende. Udeladelsen af den omtalte betingelse i låneaftalen rejser endvidere tvivl med hensyn til, om udviklingsmålet var hovedformålet med dette projekt.

Hvis Kommissionen på godkendelsestidspunktet (skrivelsen af 17. maj 1994) havde haft kendskab til, at fartøjerne ikke udelukkende ville blive anvendt i Indonesien, men at de faktisk ville blive anvendt på kommercielt grundlag i Malaysia og Taiwan, ville den ikke have godkendt støtteprojektet. Kommissionen mener derfor, at støtten er blevet anvendt forkert, og at man ikke har forfulgt et reelt udviklingsmål.

VI. Konklusion

Efter Kommissionens opfattelse er den støtte, som Tyskland har ydet i forbindelse med bygningen af opmudringsfartøjerne FF Bali II og CD Batang Anai, blevet anvendt forkert. Støtten kan ikke betragtes som reel udviklingsbistand som omhandlet i artikel 4, stk. 7, i skibsbygningsdirektivet. Støtten fordrejer konkurrencen på fællesmarkedet eller truer med at fordreje den og påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne på skibsbygningsområdet i et omfang, der er i strid med den fælles interesse -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den statsstøtte, som Tyskland har ydet i form af en kreditfacilitet i forbindelse med salget af opmudringsfartøjerne FF Bali II og CD Batang Anai til Pengerukan (Rukindo), Indonesien, er blevet anvendt i strid med dens formål og er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

Tyskland skal kræve den i artikel 1 omtalte støtte tilbage fra støttemodtageren.

Tilbagesøgningen sker på grundlag af procedurer og bestemmelser i tysk ret. Det beløb, der skal tilbagesøges, omfatter renter, der beregnes fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil hele beløbet er blevet tilbagebetalt, på grundlag af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtte.

Artikel 3

Tyskland meddeler senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Udfærdiget i Bruxelles, den 3. marts 1999.

På Kommissionens vegne

Karel VAN MIERT

Medlem af Kommissionen

(1) EFT L 380 af 31.12.1990, s. 27.

(2) EFT L 351 af 23.12.1997, s. 18.

(3) EFT C 192 af 24.6.1997, s. 9.

(4) Jf. fodnote 3.

(5) Sml. 1994, s. I-4701, præmis 21.

(6) Kommissionens skrivelse til medlemsstaterne SG(89) D/311 og SG(97) D/4341.