Kommissionens beslutning

af 28. juni 2000

om en fusions forenelighed med fællesmarkedet og EØS-aftalen

(Sag COMP/M.1741 - MCI WorldCom/Sprint)

(meddelt under nummer K(2000) 1693)

(Kun den engelske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2003/790/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 57,

under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser(1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1310/97(2), særlig artikel 8, stk. 3,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 21. februar 2000 om at indlede procedure i denne sag,

efter at have givet de deltagende virksomheder lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger til Kommissionens indsigelser,

efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kontrol med Fusioner og Virksomhedsovertagelser(3), og

ud fra følgende betragtninger:

(1) Den 11. januar 2000 modtog Kommissionen i overensstemmelse med artikel 4 i forordning (EØF) nr. 4064/89 en anmeldelse af en påtænkt fusion, hvorved MCI WorldCom, Inc. ("MCI WorldCom") fusioneres, jf. artikel 3, stk. 1, litra a), i Rådets forordning, med Sprint Corporation ("Sprint") ved aktieombytning.

I. PARTERNE

(2) MCI WorldCom og Sprint er begge globale teleselskaber. MCI WorldCom tilbyder erhvervsvirksomheder og forbrugere en lang række teletjenester, herunder facilitetsbaserede lokale, nationale og internationale frikaldstjenester, telekort, debetkort og internettjenester. Sprint tilbyder i USA lokal-, langdistance- og trådløs kommunikation og internettjenester. Sprints aktiviteter i Europa (indtil Sprint trak sig ud af Global One, et joint venture med Deutsche Telekom og France Telecom) foregik via Global One.

II. TRANSAKTIONEN OG FUSIONEN

(3) Den 4. oktober 1999 undertegnede MCI WorldCom og Sprint en aftale med en fusionsplan, hvorefter Sprint-aktier vil blive ombyttet med MCI WorldCom-aktier. Sprint vil blive fusioneret med MCI WorldCom og ophøre med at bestå som et selvstændigt selskab, mens MCI WorldCom vil blive det fortsættende selskab. Den påtænkte fusion er derfor en fusion i retlig forstand som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning (EØF) nr. 4064/89, som ændret.

III. FÆLLESSKABSDIMENSION

(4) De pågældende virksomheders samlede omsætning på verdensplan overstiger 5 mia. EUR(4) [...]*(5).(6). MCI World og Sprint har begge en samlet omsætning i Fællesskabet på over 250 mio. EUR [...]*, men de har ikke over to tredjedele af deres samlede omsætning på fællesskabsplan i én og samme medlemsstat.

(5) De anmeldende parter anfægtede i brev af 20. oktober 1999 og 26. oktober 1999 og igen i deres svar på klagepunktsmeddelelsen, at denne transaktion er af fællesskabsdimension. Ifølge parterne burde Sprints andel af Global Ones omsætning ikke have været medtaget ved beregningen af Sprints omsætning i overensstemmelse med fusionsforordningens artikel 5.

(6) På grundlag af fusionsforordningens artikel 4, stk. 1, skulle transaktionen i dette tilfælde have været anmeldt senest en uge efter indgåelsen af en bindende fusionsaftale. Beregningen af omsætningen for at fastslå fællesskabsdimensionen skal derfor foretages på tidspunktet for og på grundlag af de faktiske omstændigheder i forbindelse med undertegnelsen af fusionsaftalen eller senest på det tidspunkt, hvor transaktionen skulle anmeldes(7). Omsætning, der kan tilregnes visse aktiviteter, kan kun fratrækkes, når den anmeldte aftale uigenkaldeligt som en forudsætning indeholder et tilsagn om at frasælge disse aktiviteter, eller hvis sådanne aktiviteter er blevet frasolgt mellem regnskabsafslutningen og undertegnelsen af den endelige fusionsaftale.

(7) Da Sprints udtræden af Global One hverken var gennemført på tidspunktet for fusionsaftalens undertegnelse eller en forudsætning for den anmeldte fusion, er den anmeldte transaktion derfor af fællesskabsdimension.

IV. SAGSFORLØB

A. PROCEDURESPØRGSMÅL

(8) Den 2. februar 2000 forelagde de anmeldende parter i henhold til fusionsforordningens artikel 6, stk. 2, et tilsagn om, at Sprint ufortøvet vil gøre alt for at gennemføre sin udtræden af Global One-joint venturet. I mellemtiden ville Sprint ikke på nogen måde deltage i Global Ones daglige aktiviteter. Parterne anførte, at Sprints udtræden af Global One ikke kun i væsentlig grad vil mindske den konkurrencemæssige overlapning på markedet for internationale bærertjenester og markedet for globale erhvervsteletjenester for multinationale selskaber. Parterne anførte ligeledes, at det afgivne tilsagn vil fjerne eventuelle problemer med hensyn til den anmeldte fusions forenelighed, for så vidt angår markeder, som måtte blive berørt.

(9) Efter at have behandlet anmeldelsen nåede Kommissionen den 21. februar 2000 til den konklusion, at det foreslåede tilsagn ikke var tilstrækkeligt til at løse de konkurrenceproblemer, som den påtænkte transaktion gav anledning til, hvorfor transaktionen derfor var omfattet af fusionsforordningen og rejste alvorlig tvivl med hensyn til, om den er forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen besluttede derfor at indlede procedure i henhold til fusionsforordningens artikel 6, stk. 1, litra c).

(10) Den 9. marts 2000 og den 14. marts 2000 fremsatte Kommissionen yderligere begæringer om oplysninger over til parterne i henhold til artikel 11 i forordning nr. 4064/89. Fristen til at afgive de pågældende oplysninger udløb den 17. marts 2000 kl. 12.00 CET. På det tidspunkt, hvor den af Kommissionen fastsatte frist udløb, havde parterne ikke i fuld udstrækning besvaret begæringerne.

(11) Ved beslutning af 20. marts 2000 anmodede Kommissionen MCI WorldCom og Sprint om senest den 24. marts 2000 kl. 8.00 CET at afgive de oplysninger, der manglende, for at den kunne afslutte sin undersøgelse. Den 24. og 27. marts 2000 forelagde parterne de manglende oplysninger. På grundlag af artikel 9 i gennemførelsesforordningen(8) medførte dette, at den frist, inden for hvilken Kommissionen skal træffe en beslutning i henhold til artikel 8, blev fremrykket fra den 4. juli til den 12. juli. I svaret på klagepunktsmeddelelsen anfægtede parterne datoen den 27. marts 2000, idet de gjorde gældende, at de havde fremsendt de pågældende oplysninger pr. e-mail fredag den 24. marts. De anførte imidlertid i et brev af 26. maj, at den elektroniske kopi af svaret på beslutningen i henhold til artikel 11 først var fuldstændigt, da svaret i henhold til artikel 11 blev indgivet i flere eksemplarer den 27. marts. I betragtning af datoen for vedtagelsen af den foreliggende beslutning er det ikke nødvendigt at tage stilling til den korrekte indgivelsesdato.

(12) Kommissionen sendte en klagepunktsmeddelelse til parterne den 3. maj 2000. Parterne svarede den 22. maj, og efter anmodning fra tredjeparter fandt der en mundtlig høring sted den 30. maj. Den 27. juni 2000 underrettede parterne Kommissionen om, at de havde til hensigt formelt at trække anmeldelsen tilbage, da de ikke længere agtede at gennemføre den påtænkte fusion i den form, der fremgik af anmeldelsen. Dette var imidlertid ikke en formel ophævelse af den fusionsaftale, der var indgået den 4. oktober 1999, og som er genstand for anmeldelsen. Desuden lod parterne den mulighed stå åben, at de kunne gennemføre den påtænkte fusion i en anden form end den, der er indeholdt i anmeldelsen. Kommissionen kunne derfor ikke godkende en sådan meddelelse som en formel ophævelse af transaktionen.

B. SAMARBEJDE MED DET AMERIKANSKE JUSTITSMINISTERIUM

(13) Forslaget om at fusionere MCI WorldCom og Sprint blev desuden anmeldt til bl.a. konkurrencedepartementet under det amerikanske justitsministerium. Parterne frafaldt i det fornødne omfang kravet om fortrolighed for at give det amerikanske justitsministerium og Kommissionen mulighed for at udveksle de oplysninger og dokumenter, som parterne forelagde for de to organer. Mange virksomheder, der deltog i parallelle undersøgelser foretaget af både det amerikanske justitsministerium og Kommissionen, var villige til at lade de to organer udveksle oplysninger eller forelagde dem de samme oplysninger.

(14) I forbindelse med undersøgelsen og analysen af fusionsforslaget var der tale om et betydeligt samarbejde mellem de to organer, herunder foreløbige meningsudvekslinger om de analytiske rammer, koordinerede anmodninger om oplysninger, deltagelse af repræsentanter for det amerikanske justitsministerium i den mundtlige høring og af tjenestemænd fra Kommissionen i et såkaldt "pitch meeting" i justitsministeriet samt fælles møder med de anmeldende parter.

(15) Den 15. maj 2000 sendte generaldirektøren for konkurrence et brev til den amerikanske Assistant Attorney General med anmodning om justitsministeriets samarbejde om vurderingen af fusionens indvirkning på det amerikanske marked for langdistancetjenester og dens følger for det internationale telefoniområde.

V. KONKURRENCEVURDERING

A. INTERNETTET

BAGGRUND

(16) Internettet er et indbyrdes forbundet "netværk af netværk", som transporterer databits mellem to eller flere computere via tusinder af sammenkoblede net. Omkring 300 netværk, der tilvejebringer internetkonnektivitet, driver langdistancetransmissionsnet, der tilsammen udgør det internationale "backbonenet" i det globale internet. En håndfuld af disse er net, som sammenkobler mange lande i mere end én region. Det skønnes, at de ti største udbydere af internetkonnektivitet kontrollerer 70 % af den internationale internetbåndbredde(9). Under topudbyderne findes et antal udbydere af internetkonnektivitet, som opererer på regionalt plan (Europa, USA og Asien). Der er tillige et stigende antal nationale udbydere. Hertil kommer akademiske og forskningsbaserede net, der opererer som internationale konnektivitetsudbydere på regionalt basis(10).

(17) Slutbrugerne kan få adgang til internet bl.a. gennem internetudbydere, som tilvejebringer internetadgangstjenester og relaterede tjenester, såvel som gennem tele- og datakommunikationsselskaber eller gennem selskaber i andre brancher, som forærer internetopkoblinger væk som en måde at sælge deres egne produkter på. Større udbydere af internetkonnektivitet tilvejebringer herefter den underliggende konnektivitet mellem de forskellige internetudbydere, indholdsleverandører, websteder osv. og andre netudbydere. Slutbrugere kan være privatkunder, erhvervskunder, statslige institutioner og universiteter. Da slutbrugerne har brug for og efterspørger universel konnektivitet, skal udbyderne af internetkonnektivitet være koblet sammen med alle dele af internettet.

Samtrafik

(18) Enhver udbyder af internetkonnektivitet (netværk) skaffer sig konnektivitet på én af to måder: a) via transitaftaler, som giver adgang til det globale internet, og b) via peeringaftaler, som ved særlige tilslutningspunkter gør det muligt at udveksle en omtrent ens trafikmængde, som termineres mellem to net, der har omtrent samme geografiske dækning.

a) Transit

(19) Transit er en kommerciel tjeneste, der giver adgang til internettet på grundlag af en afgift. Transit kan optræde i tre forskellige former: dedikeret adgang (en dedikeret linje til en anden netudbyder eller store kunder), opkaldsadgang for detailkunder (til forbrugere og privat- og erhvervskunder) eller opkaldsadgang for engroskunder til internetudbydere(11).

b) Peering

(20) Peering indebærer, at der er en aftale mellem to net om at acceptere trafik fra hinandens kunder med henblik på terminering på deres respektive net.

(21) Peering kategoriseres som enten "offentlig" eller "privat" (også benævnt "direkte" peering). Offentlig peering forekommer ved etablerede offentlige sammenkoblingspunkter, hvor en række udbydere af internetkonnektivitet kan aftale at udveksle trafik ved et enkelt punkt, ofte kaldet nettilslutningspunkt (NAP). Privat peering forekommer mellem store udbydere af internetkonnektivitet ved bestemte punkter, som er egnede til de to net.

(22) Historisk udviklede peering sig, efterhånden som net af omtrent samme størrelse aftalte af udveksle trafik. De første peeringpunkter var de nettilslutningspunkter, der blev etableret efter den amerikanske regerings privatisering af internettet. Disse tilslutningspunkter ejes og drives af kommercielle enheder som MCI WorldCom og Sprint. Internettets kommercialisering i 1990'erne betød, at mange af tilslutningspunkterne blev overbelastet i overgangsperioden til et fuldt kommercielt marked. Tilslutningspunkterne er fortsat overbelastede og anvendes hovedsagelig af sekundære udbydere, der ikke har samme behov for højkapacitetssammenkobling. Som konsekvens af overbelastningen af tilslutningspunkterne gik de større net, der havde udvekslet betydelige trafikmængder med hinanden ved tilslutningspunkterne, over til direkte peeringaftaler og etablerede sammenkobling ved punkter, der var hensigtsmæssige for de to net. Dette har fortsat været den foretrukne praksis hos de større net. Typisk vil disse anvende private peeringpunkter (med en vis resterende offentlig peering), mens mindre net vil anvende offentlig peering.

(23) Betydningen af privat peering fremgår også af de krav, som store erhvervskunder stiller med hensyn til private peeringpunkter. Mange store erhvervskunder, der udsender anmodninger om forslag (Requests for Proposals, "RFP") i forbindelse med udbud vedrørende globale teletjenester, kræver, at udbydere af internetkonnektivitet, der byder på opgaven, har en specificeret mængde privat peering (både med hensyn til antallet af punkter og størrelsen af sammenkoblingen) med særlige primære udbydere af internetkonnektivitet. Dette er nødvendigt, da det forøger pålideligheden.

(24) Topkonnektivitetsudbyderne har et incitament til at indgå private og gratis peeringaftaler med operatører, som har tilsvarende net med hensyn til størrelse, trafikmængde, geografisk dækning og kvalitet. Dette gør det muligt for topnettene at beholde alle indtægter fra deres abonnenter uden at skulle overføre betalinger til andre netudbydere. Hvis trafikken er symmetrisk, har begge parter lige stor fordel af denne ordning. En geografisk balance betyder også en større ligevægt med hensyn til netværksomkostningerne (udbyderne af internetnetværk har et økonomisk incitament til at afvikle trafikken til deres peeringpartnere ved det tættest mulige sammenkoblingspunkt for at begrænse netværksomkostningerne). Dette betyder, at topkonnektivitetsudbydere har et incitament til ikke at indgå peeringaftaler med andre end dem, der har stort set samme trafikmængder og en tilsvarende geografisk dækning. Så snart trafikken bliver for asymmetrisk, vil det være mere fordelagtigt for de større udbydere at opkræve betaling for sammenkoblingen [...]*(12) [...]*(13) [...]*.

c) Forskelle mellem peering og transit

(25) Transit adskiller sig fra peering i tre henseender:

- Den part, der modtager transittjenester, opnår en global dedikeret (altid opkoblet) konnektivitet, dvs. muligheden for at sende og modtage trafik via alle de ruter, der er tilgængelige for udbyderen og dennes peeringpartnere - praktisk talt overalt på internettet og ikke blot adgang til transitudbyderens kunder.

- Transit udbydes som en kommerciel tjeneste, dvs. mod betaling af en afgift, og inkluderer ligeledes kunde- og teknisk support.

- De forholdsmæssige infrastrukturomkostninger mellem de to net fordeles på en anden måde end i forbindelse med peering (ved peering bærer hver part sin del af infrastrukturomkostningerne, mens transitudbyderne bærer de faste infrastrukturomkostninger, der er forbundet med at tilvejebringe konnektivitet, og kunden betaler for denne tjeneste).

(26) Peering er i det væsentlige en byttehandel (selv om nogle udbydere af internetkonnektivitet også tilbyder peering på grundlag af en aftale om betaling). Hvad angår trafikken, betyder dette, at begge sider har omtrent samme størrelse. Begge net udveksler fordelene ved deres kundeunderlag. Interesseafvejningen mellem begge net i et peeringforhold indebærer også, at ingen af dem kan vælge den anden som "sidste udvej". Hvis part A i en peeringaftale modtager trafik fra part B, vil part A ikke, ifølge peeringaftalen med B, videregive B's trafik til A's anden part, part C. For at sende trafik til C må B enten indgå en peeringaftale med C eller købe transit fra C eller en anden udbyder af internetkonnektivitet.

(27) Peering er mere økonomisk end transit, så længe der ikke skal indgås alt for mange peeringaftaler - heraf kommer internettets hierarkiske opbygning. Dette ligger desuden implicit i parternes egne forretningsstrategier. Havde det været mere økonomisk for dem at købe transit end at basere sig på peeringaftaler, ville de gøre det. Det fremgår af Kommissionens undersøgelse, at ingen af parterne i transaktionen betaler for konnektivitet. På den anden side modtager de betaling for at udbyde konnektivitet. [...]*(14).

(28) Derudover skal trafikken - uden en direkte forbindelse - ledes igennem yderligere hops (dvs. intermediære faser under transitten), og servicekvaliteten falder, hvilket navnlig fører til større forsinkelse (dvs. det tager længere tid at transportere trafikken), og det øger sandsynligheden for tab af datapakker. Direkte peeringordninger gør det muligt for parterne at minimere disse problemer med hensyn til servicekvaliteten. MCI WorldComs internetdivision, UUNet, skal ifølge sin egen aftale om serviceniveau (SLA) kunne tilbyde en gennemsnitlig månedlig forsinkelse på højst 85 millisekunder inden for UUNets net i Nordamerika og på højst 120 millisekunder mellem New York og UUNets internationale gatewayhub i London. [...]*(15). I deres svar på klagepunktsmeddelelsen anfægtede de anmeldende parter, at hops var af betydning for servicekvaliteten, men denne holdning blev bestridt af tredjeparter under den mundtlige høring (se betragtning 63 nedenfor).

Intranet og extranet

(29) Et intranet er et privat net, som er begrænset til en virksomhed eller en organisation. Det kan bestå af mange sammenbundne lokalnet (LAN) samt lejede linjer i et fjernnet (WAN). Et intranet har normalt forbindelser til det ydre internet gennem en eller flere gatewaycomputere. Hovedformålet med et intranet er at dele virksomhedsspecifik information og computerressourcer blandt medarbejderne. Et intranet kan desuden anvendes til at gøre det lettere at arbejde i grupper samt til at afholde telekonferencer. Intranettet ser ud som en privat udgave af internettet og gør det muligt for virksomheder og organisationer at sende private beskeder gennem det offentlige net, idet dette anvendes med speciel kryptering/dekryptering og andre sikkerhedsanordninger til at forbinde en del af intranettet med en anden.

(30) Større virksomheder og organisationer tillader brugere inden for deres intranet at få adgang til det offentlige internet gennem firewalltjenester, der kan filtrere trafikken i begge retninger, således at virksomhedens sikkerhed bevares.

(31) Når en del af et intranet udvides til at omfatte kunder, partnere, leverandører eller andre uden for virksomheden, bliver denne del til extranettet. Extranet kræver styring og drift af firewallservere, udstedelse og brug af forskellig brugerautentificering, kryptering af beskeder og brug af virtuelle private net (VPN), som leder trafikken igennem "tunneler" i det offentlige net. Extranet kan anvendes til at udveksle store mængder data, give fælles adgang til produktkataloger, give eller få adgang til tjenester fra en virksomhed eller en organisation til en gruppe af andre virksomheder, f.eks. online-banktjenester drevet af én virksomhed på vegne af tilknyttede banker.

Webhosting og datacentre

(32) En udbyder af webhostingtjenester tilbyder webhostingcentre (eller datacentre) med adgangskontrollerede bygninger, som indeholder servere, der overvåges fra et driftscenter. Datacentrene er bygget specielt til at huse internetservere og -udstyr. Datacentrenes kunder kobler op til datacentret, hvor webhosten sikrer forbindelsen til internettet gennem egne servere, som er direkte koblet på internetbackbonenettene(16).

(33) Webhosting kan f.eks. anvendes af websteder, der ønsker, at deres data og udstyr er sikret, og at adgangen til webstedet er hurtig og pålidelig. Det tillader også en større fleksibilitet til at udvide, når der er brug for mere kapacitet, eller indskrænke kapaciteten, når efterspørgslen er lavere. I dag tilbyder alle de større udbydere af internetkonnektivitet deres kunder datacentre/webhosting som en del af deres integrerede internettjenester.

UDVIKLINGEN SIDEN 1998

(34) Gennem de seneste par år er der udviklet nye teknikker såsom overvåget indholdsdistribution, spejling og cachelagring, der skal flytte indhold tættere på slutbrugerne ("øjeæblerne"). Derudover har multihoming udviklet sig som en praksis, hvor internetudbydere og udbydere af internetkonnektivitet kobler op til mere end ét net.

Multihoming

(35) Den praksis, hvor netudbydere og internetudbydere er koblet op til mere end ét net, kaldes "multihoming". Et net, der benytter multihoming, bevarer konnektiviteten til internettet, når en forbindelse afbrydes, og kan dirigere trafikken til enhver destination via de forbindelser, det har, som tilbyder bedre service og kan forhindre, at den pågældende destination bliver overbelastet.

(36) Da forbindelseskvaliteten har betydning (hastighed, pålidelighed og redundans), er multihoming en af de måder, hvorpå internet- og netudbydere kan sikre sig universel adgang til internettet. Kommissionens undersøgelse har vist, at multihoming hovedsagelig anvendes til backup og redundans for at sikre servicekvaliteten. Dog kan multihoming ikke nødvendigvis forhindre, at trafikken ledes gennem et net med en forringet forbindelse. Den afgående trafiks rute kan til en vis grad påvirkes, således at det undgås, at den ledes gennem et forringet net. Derimod vil det ikke være muligt at kontrollere returtrafikken i nævneværdig grad. Multihoming kan også anvendes til at sikre forbindelser til bestemte regioner (f.eks. USA eller Europa). Multihoming giver ligeledes nye aktører mulighed for at etablere forbindelse til kunder.

(37) Net, der benytter multihoming, har normalt én hovedudbyder af konnektivitet og én eller flere udbydere som backup. Normalt har kunder hos udbydere af internetkonnektivitet deres hovedforbindelse hos den udbyder, der kan forbinde til det største antal kunder, og backup hos den eller de mindre udbydere. Dette bekræftes af Kommissionens undersøgelse, hvoraf det fremgår, at hovedparten af de sekundære eller mindre internet- og netudbydere benytter en af de fusionerede parter eller dem begge til multihoming.

Cachelagring, spejling og indholdsdistribuerende net ("CDN")

(38) Cachelagring og spejling bruges primært til at distribuere indhold til internettets yderområder, tættere på slutbrugerne ("øjeæblerne"). Disse teknologier forbedrer kvaliteten i distributionen af indhold, da de reducerer leveringstiden, overbelastningen af nettene samt båndbreddeomkostningerne og flytter indholdet tættere på slutbrugerne. Disse teknologier er imidlertid endnu ikke vidt udbredte, og de har visse tekniske begrænsninger (se betragtning 172 nedenfor). De er navnlig mere effektive til statisk og varigt materiale, der ikke forandrer sig så ofte.

Cachelagring

(39) Cachelagring er den ældste af teknikkerne. Den opretter midlertidige kopier af information som f.eks. websider, billed- eller multimediefiler (under ét benævnt "objekter"), som ligger på andre computere ("caches") end den værtsserver, som informationen stammer fra ("oprindelsesserveren"). Cachen kopierer ikke hele indholdet på et websted, men kun de dele af webstedet, som har dynamisk indhold, for at reducere båndbreddebelastningen på disse centrale servere. Cachefunktioner installeres af netejeren/-administratoren på udvalgte lokationer i et givet net.

(40) En cache kan være en almindelig pc, som afvikler offentlig tilgængelig software, eller en højt specialiseret computer (eller et netværk af computere), som afvikler speciel software, der er udviklet til at køre på disse computere. Når cache er installeret i et netværk, opfanger den anmodninger fra værtscomputere til det hjemmehørende netværk om objekter i andre netværk og undersøger, om objektet er lagret i cachen. Hvis cachen finder, at det ønskede objekt er lagret i cachen (et "hit"), leverer cacheserveren det lagrede objekt til den anmodende værtscomputer. Findes objektet ikke i cachen (et "miss"), tillader cacheserveren anmodningen om information at gå videre mod oprindelsesserveren.

(41) Der findes tre typer cache: traditionel, transparent og forudlagrende cache. Traditionelle eller ældre caches, ofte benævnt proxyservere, forudsatte, at browseren i den anmodende server var konfigureret til at sende anmodninger om objekter til proxyserveren i stedet for direkte til det relevante websted. Transparente caches kan i modsætning til traditionelle caches installeres direkte i netværket og kan opfange alle anmodninger om objekter, som passerer igennem dem. De er "transparente" på den måde, at den anmodende værtsservers browser ikke behøver at være konfigureret til at benytte en proxyserver, og de er ikke klar over, at der kan ske modtagelse af objekter fra en cacheserver. Normalt lagrer cachen kun information, som en tidligere bruger har anmodet om. I modsætning hertil kan nogle traditionelle og transparente caches hente objekter ind på forhånd, dvs. de anmoder websteder om information efter på forhånd fastsatte kriterier og opdaterer denne information regelmæssigt. Derved kan cacheserveren "foregribe" anmodninger, hvilket forbedrer dens ydeevne yderligere. Forudlagring er især hensigtsmæssig i de tilfælde, hvor indholdet er forholdsvis "dynamisk" (f.eks. websider, der opdateres dagligt eller hyppigere).

(42) Cachelagring tilbydes ikke som en enkeltstående tjeneste. Det er snarere en forbedring af netværket, som installeres af netoperatøren/-administratoren for at forbedre netværkets transmissionshastighed og kvalitet, og internetudbydere køber og installerer caches i deres netværk af to grunde: a) for at fjerne behov for båndbredde, og b) for at forbedre svartiderne ud til kunderne. Begge forhold er vigtige for alle købere af caches, men prioriteringen af dem vil afhænge af den enkelte internetudbyder.

(43) Cachelagring er navnlig attraktiv for erhvervskunder, men ikke for indholdsleverandører, da det ikke giver dem mulighed for at tælle antallet af hits (besøg på webstedet), hvilket er nødvendigt for at beregne og generere reklameindtægter. [...]*.

Spejling

(44) Spejling (mirroring) er grundlæggende det samme som cachelagring. Data, som der anmodes (eller vil blive anmodet) om gentagne gange, replikeres på forskellige computere og stilles til rådighed for alle, som anmoder herom fra en computer, der er tættere på end den oprindelige indholdsleverandør. Formålet er at reducere afhængigheden af de centrale servere og mere effektivt og hurtigere at stille indholdet til rådighed for de lokale brugere.

(45) Mens cachelagring er en netadministrationsteknik, hvor netoperatøren installerer en computer, der afvikler særligt cachelagringssoftware for at forbedre netværkets transmissionshastighed og reducere kravene til båndbredde, er spejling en teknik, hvor indholdet replikeres på geografisk spredte servere.

(46) Spejling tilbydes normalt ikke som en enkeltstående tjeneste. I nogle tilfælde kan en indholdsleverandør beslutte at placere sine egne servere på andre net, der er tættere på slutbrugerne. Dette er mest almindeligt, når en indholdsleverandør har et mindre antal store filer, som ønskes placeret tættere på særlige kredse af slutbrugere. Eksempelvis anvender Microsoft og Netscape separate downloadservere, som gør det muligt for europæiske kunder at downloade software hurtigere, end hvis de skulle downloade filerne fra oprindelsesserveren i USA.

(47) Det er imidlertid mere almindeligt, at spejling tilbydes som en del af den pakke, som udbydere af webhosting (se betragtning 32-33 ovenfor) eller af samhusningstjenester tilbyder. Disse driver datacentre, som er placeret overalt i verden og er koblet på mange internetbackbonenet. Alle større udbydere af internetkonnektivitet tilbyder webhosting- og samhusningstjenester. Eksempelvis bebudede MCI WorldCom den 31. maj 2000, at selskabet vil bygge 13 store datacentre i Europa beregnet til internetudbydere, applikationstjenesteudbydere (Application Service Provider - ASP) og store multinationale selskaber. De nye centre vil blive føjet til WorldComs 28 eksisterende mindre centre i Europa(17). I forbindelse med den spejling, der tilbydes af operatørerne af disse datacentre, anvendes der mange servere, som huses på geografisk adskilte lokationer, der hver især kan behandle de samme anmodninger og tilvejebringe den samme information. Den geografiske spredning gør det muligt for udbydere af webhosting at anvende domænenavnssystemet ("DNS") til at videresende anmodninger enten til den nærmeste server eller til at distribuere anmodninger til forskellige servere for at afbalancere belastningen på de forskellige servere.

Indholdsdistribuerende net (CDN)

(48) Kombinationen at teknikker til cachelagring og spejling har medført mere avancerede former for indholdsdistribution, CDN. CDN fungerer ved at lokalisere cacheservere eller lignende anordninger på mange forskellige netværk og på forskellige geografiske lokationer. CDN stiller software til rådighed for kunden (en indholdsleverandør), hvorved dennes websider automatisk omkonfigureres til at dirigere slutbrugerens anmodning om større objekter til den CDN-server, der enten ligger nærmest ved slutbrugeren eller i nogle tilfælde (ud fra realtidsovervågning af netværk og routing algoritmer) kan levere indholdet hurtigst til slutbrugeren (f.eks. hvis overbelastning vil gøre den nærmeste server langsommere).

(49) CDN udfører en funktion, der ligner cachelagring, men hvor internetudbydere anvender caches til at forbedre deres evne til at "trække" indhold til deres net (så det er tættere på internetudbydernes kunder), sætter CDN indholdsleverandører i stand til at "skubbe" deres indhold ud på andre net. På den måde supplerer de to fremgangsmåder hinanden, for så vidt angår deres virkning på anvendelsen af internetbackbonenet.

(50) Indholdsleverandører ønsker først og fremmest at levere deres indhold til slutbrugeren så hurtigt som muligt. Den store vækst i den informationsmængde, der fremføres via internettet, har ført til kapacitetsbegrænsninger og øgede svartider på websteder. CDN nedbringer svartiderne ved at reducere den datamængde, der skal igennem de forskellige net. Anvendelsen af et CDN nedsætter indholdsleverandørens omkostninger til båndbredde og udstyr med samme datamængde. En indholdsleverandør, som anvender en CDN-tjeneste, behøver mindre kapacitet og færre egne servere, da indholdsleverandøren ikke længere skal formidle hovedparten af sit indhold direkte. CDN må afholde en del af disse omkostninger, men kan sende dem tilbage til indholdsleverandøren. En indholdsleverandør kan dog stadig finde det mere økonomisk fordelagtigt at anvende et CDN end at tilvejebringe indhold fra egne servere eller fra servere, der er placeret i en webhostingtjenestes datacentre.

(51) Foruden ovennævnte teknikker udvikles der nu på internettet nye tjenester, såsom e-handel, online video, IP-telefoni osv., som kræver langt mere kapacitet, end der hidtil har været behov for, og som også fremføres i realtid. For at disse tjenester kan udføres, skal de fremføres over net, hvor der ikke er risiko for fejl eller "pakketab" (ellers vil kvaliteten af f.eks. video- eller stemmekommunikation blive alvorligt påvirket).

B. RELEVANTE PRODUKTMARKEDER

MAKSIMAL ELLER UNIVERSEL INTERNETKONNEKTIVITET

(52) I WorldCom/MCI-beslutningen af 8. juli 1998(18) ("WorldCom/MCI") identificerede Kommissionen tre særskilte markeder: i) udbud af konnektivitet fra værtscomputer til opkoblingspunkt, ii) udbud af internetadgangstjenester og iii) udbud af maksimal eller universel konnektivitet. Kommissionen konkluderede, at der var betydelig konkurrence på markedet for internetadgangstjenester, og analysen var derfor koncentreret om markedet for udbud af maksimal eller universel konnektivitet, hvor begge parter i den pågældende transaktion var aktive. Den markedsundersøgelse, der er foretaget i den foreliggende sag, bekræfter, at i forbindelse med denne transaktion bør fokus igen være på markedet for maksimal eller universel konnektivitet, som blev vurderet i WorldCom/MCI-beslutningen.

(53) Kommissionen afgrænsede i WorldCom/MCI-beslutningen udbud af maksimal eller universel konnektivitet som et særskilt marked, da den fandt, at de eneste organisationer, der kan levere fuldstændig internetkonnektivitet helt på egen hånd, er topudbyderne af internetkonnektivitet, og at deres konnektivitet udelukkede blev sikret gennem peeringaftaler mellem disse topnet eller internt. Sekundære udbydere af internetkonnektivitet kan tilbyde deres egen peeringbaserede konnektivitet, men var nødt til at supplere den med købt transit. Kommissionen fandt, at sekundære internetudbydere ikke kunne undgå fortsat at skulle købe transit hos topnettene og ikke kunne udøve et konkurrencemæssigt pres på de priser, topnettene krævede. Den samme konklusion kunne drages med hensyn til videresælgere. Det blev således konkluderet, at det relevante marked, hvor MCI og WorldCom drev virksomhed, var markedet for udbud af maksimal eller "universel" internetkonnektivitet.

(54) På daværende tidspunkt satte MCI og WorldCom spørgsmålstegn ved Kommissionens opfattelse, at internettet har en hierarkisk struktur. Sprint påstod imidlertid dengang, at internettet har hierarkiske karakteristika, og selskabet har ikke dementeret disse påstande(19). I forbindelse med den foreliggende transaktion har parterne gjort gældende, at internettet ikke er hierarkisk. [...]*(20) [...]*. Kommissionens undersøgelse har imidlertid bekræftet Kommissionens resultat i WorldCom/MCI-beslutningen, at internettet har en hierarkisk struktur, og at der er en række topnetudbydere, der sikrer deres konnektivitet udelukkende gennem peeringaftaler mellem topnettene eller internt. Det fremgår ligeledes af undersøgelsen, at topnetudbydere indbyrdes fortsat benytter peering uden afregning ved private peeringpunkter. På den anden side benytter mindre (sekundære) netudbydere fortsat nationale eller regionale peeringaftaler (herunder MCI WorldComs europæiske datterselskaber) for at opnå national, regional eller måske europæisk konnektivitet. For at opnå global konnektivitet køber endog store europæiske netudbydere også transit hos en eller flere af topudbyderne af internetkonnektivitet. De næste segmenter består af regionale netudbydere og de internetudbydere, der køber konnektivitet til deres detailkunder. Blandt andre kunder hos store udbydere af internetkonnektivitet er websteder og erhvervskunder med dedikeret adgang [...]*. Det kan konkluderes, at alle selskaber, som udbyder internettjenester, køber transit og direkte eller indirekte er kunder hos topkonnektivitetsudbyderne. Der er ingen, der kan opnå global konnektivitet uden at have adgang til disse udbyderes net.

(55) Parternes egne bemærkninger bekræfter ligeledes internettets geografiske hierarki, idet de amerikanske net behandles som vigtigere end andre. MCI WorldCom har tre regionale backbonenet: AS 701 (Nordamerika), AS 702 (Europa) og AS 703 (Asien/Stillehavsområdet). [For at få en peeringaftale med henblik på global konnektivitet skal netudbyderen opfylde de kriterier, som UUNet har fastsat for peering i Nordamerika.]*. Sprint tilbyder kun internettjenester i USA. Ifølge Sprints aftaler med peeringpartnerne tilbydes de kun konnektivitet til selskabets amerikanske net, hvis de kan tilbyde et verdensomspændende net.

(56) Parterne gør gældende, at enhver analyse af det relevante produktmarked skal tage hensyn til den seneste udvikling i forbindelse med internettets karakter og omfang. De anfører, at med den øgede efterspørgsel efter universel konnektivitet er udbuddet øget i både USA og Europa. Navnlig har liberaliseringen af EU's markeder for teletjenester medført, at det er lykkedes væsentlige nye internetudbydere at komme ind på markedet, og har forstærket den rolle, som europæiske netudbydere spiller. Fremkomsten af overvåget indholdsdistribution (CCD), regionale peeringaftaler og den større anvendelse af spejling, cachelagring og multihoming har i de seneste to år ligeledes spillet en afgørende rolle ved at gøre internetudbyderne og indholdsleverandørerne til internettet mindre afhængige af de USA-baserede udbydere af backbonenet.

(57) Det fremgår af den undersøgelse, som Kommissionen har foretaget, at selv om der er kommet væsentlige nye internetudbydere ind på markedet i detailleddet i Europa og andre steder, er dette ikke tilfældet med hensyn til nye topudbydere af internetnetværk. De eneste to store topudbydere, der er kommet ind på markedet, er Cable & Wireless(21), som købte MCI's internetvirksomhed, og AT& T via sin erhvervelse af bl.a. IBM Global Networks. Disse transaktioner ændrede ikke graden af koncentration på markedet, da de erhvervede net allerede tilhørte topudbyderne af internetkonnektivitet.

(58) Kommissionens undersøgelse viser ligeledes, at selv om trafikmængderne har ændret sig, og der afsendes mindre trafik fra Europa til USA, er europæiske udbydere af internetnetværk stadig i vidt omfang afhængige af amerikanske udbydere af konnektivitet. Selv større europæiske udbydere af internetnetværk sender 50-80 % af den internettrafik, der igangsættes i deres net, til USA. [...]*(22). Tredjeparter er generelt enige i, at denne forholdsmæssige andel formentlig vil falde i et vist omfang i de kommende år som følge af øget nationalt indhold. Trods denne tendens forventer de imidlertid en fortsat stærk brug af de store amerikanske netudbydere med henblik på konnektivitet. Dette skyldes, at de europæiske kunder stadig behøver adgang til verdens populæreste websteder, som fysisk befinder sig i USA. En øget anvendelse af spejling og cachelagring vil formentlig ikke ændre dette væsentligt, da der ligeledes sker en stærk stigning i antallet af websteder og indhold i USA. Trods den øgede anvendelse af sådanne teknikker vil man fortsat være meget afhængig af topkonnektivitetsudbyderne for at opnå universel (global) konnektivitet.

(59) Selv om meget af den trafik, der tidligere blev sendt til USA, nu sendes direkte andre steder hen eller i et begrænset omfang spejles i Europa, vil meget af den trafik, der har oprindelse i Europa, under alle omstændigheder fortsat blive sendt til USA-baserede netudbyderes datterselskaber i Europa, da mange af disse udbydere opretter net i Europa og andre regioner med det resultat, at trafikken rettes mod disse net. Selv med ændrede trafikmængder vil afhængigheden af (amerikanske) topkonnektivitetsudbydere således fortsætte. Multihoming synes heller ikke have nogen væsentlig indflydelse på trafikmængderne. Markedsundersøgelsen har vist, at europæiske internetudbydere køber konnektivitet hos sekundære regionale (europæiske) udbydere af konnektivitet, men også transit hos mindst en af topkonnektivitetsudbyderne for at opnå universel konnektivitet.

(60) Kommissionen konkluderede derfor i sin klagepunktsmeddelelse, at trods internettets udvikling siden 1998 er der et særskilt marked for udbud af maksimal eller universel internetkonnektivitet. Den øgede anvendelse af cachelagring, spejling og multihoming ændrer ikke denne konklusion.

Parternes svar

(61) I deres svar på klagepunktsmeddelelsen (svaret) satte parterne spørgsmålstegn ved Kommissionens afgrænsning af produktmarkedet og markedets hierarkiske struktur. Ifølge parterne kunne sekundære peeringpartnere undgå topudbyderne med henblik på at opnå universel konnektivitet. Desuden ville den nye teknologiske udvikling ændre industriens hierarkiske karakter.

(62) Det bemærkes indledningsvis, at parterne erkender i deres fælles svar på klagepunktsmeddelelsen, at "sekundære peeringpartnere (...) ikke indgår i internettets 'defaultfrie' kerne. Dvs. de kan ikke levere trafik til alle internetdestinationer uden at benytte transit, der er købt hos en anden internetudbyder"(23). Desuden opfatter parterne det relevante produktmarked forskelligt. I svaret er Sprint af den opfattelse, at der bør tilføjes yderligere fire selskaber til dem, som Kommissionens har identificeret som væsentlige markedsaktører. Sprint bestrider imidlertid ikke internettets hierarkiske struktur. MCI WorldCom anfører fortsat, at det relevante marked er meget bredere end det, Kommissionen har fastslået.

(63) Under høringen forelagde en tredjepart desuden dokumentation for, at kvaliteten af selskabets tjenester var blevet forringet som følge af, at det ikke havde direkte peeringaftaler med MCI WorldCom i Europa.

(64) Parterne har gjort gældende, at sekundære peeringaftaler (peering blandt lokale og regionale udbydere af konnektivitet) gør det muligt for kunderne hos topkonnektivitetsudbyderne at udøve et konkurrencemæssigt pres på disse udbydere. I tilfælde af, at alle topkonnektivitetsudbydere skulle hæve transitpriserne med 5-10 %, vil sekundære peeringpartnere ifølge parterne sagtens være i stand til effektivt at omdirigere trafikken i et sådant omfang, at det vil være urentabelt at hæve transitpriserne. Som en variation af internettets manglende hierarkiske struktur anførte parterne desuden i deres svar, at Kommissionens markedsafgrænsning ikke tager hensyn til udviklingen uden for USA og fremkomsten af stærke aktører i Europa.

(65) Parterne tager ikke i betragtning, at transitkunder hos topkonnektivitetsudbydere ikke har alternative muligheder for at opnå universel konnektivitet. Til erstatning for den konnektivitet, som topudbyderne stiller til rådighed, vil de sekundære udbydere skulle indgå et meget stort antal peering- og transitaftaler med de internetudbydere, som de i forvejen kun kunne nå via topniveauet. I betragtning af, at der er tusindvis af internetudbydere på verdensplan, vil noget sådant utvivlsomt ikke være omkostningseffektivt i forhold til den relative stigning i transitpriserne(24).

(66) Parterne har desuden gjort gældende, at Kommissionen ikke korrekt har taget højde for virkningerne af indholdslagrings- og distributionsteknologierne, da den analyserede det relevante marked. Ifølge parterne er disse teknikker ikke enkeltstående tjenester, men er en delvis erstatning for backbonetransport. Sådanne teknikker flytter indholdet tættere på brugerne, hvorved det "meste af trafikken" kan undgå backbonenettene.

(67) Som anført i betragtning 38 ovenfor og ligeledes gennemgået nærmere i betragtning 172 nedenfor har Kommissionens undersøgelse vist, at den øgede anvendelse af disse teknikker ikke har haft nogen væsentlig indflydelse på markedets struktur. Hovedparten af trafikken går stadig via topkonnektivitetsudbyderne. Da disse teknikker ikke gør det muligt fuldstændigt at komme uden om topkonnektivitetsudbyderne, er det desuden fortsat nødvendigt at benytte disse for at sikre universel konnektivitet. Under alle omstændigheder anvendes disse teknikker ikke kun af indholdsleverandører og mindre udbydere af konnektivitet, men også af de større konnektivitetsudbydere i deres egenskab af udbydere af datacentre og samhusning.

(68) Parterne har ligeledes gjort gældende, at Kommissionens markedsafgræsning ikke tager højde for, at markedet for "maksimal" konnektivitet er blevet væsentligt mere konkurrencepræget, efterhånden som den relative stilling for hver af de "ledende aktører", der blev identificeret i WorldCom/MCI-beslutningen, er blevet mindre.

(69) Dette argument er ikke relevant for spørgsmålet om en afgrænsning af relevante markeder, da det vedrører vurderingen af omfanget af konkurrence på markedet. I modsætning til parternes opfattelse er der desuden ikke kommet væsentlige aktører ind på markedet siden 1998. I sin WorldCom/MCI-beslutning fra 1998 fastslog Kommissionen, at der var et relevant marked bestående af 16 topkonnektivitetsudbydere. Disse markedsaktører var de net, som havde peeringaftaler med de fire største udbydere. Som led i den foreliggende procedure har Kommissionen identificeret 17 topudbydere. Disse blev udvalgt på grundlag af de udbydere, der har peeringaftaler med begge de anmeldende parter, og bemærkninger fra tredjeparter. Det følger heraf, at den gruppe markedsaktører, der er identificeret som led i den foreliggende procedure, er blevet identificeret på grundlag af bredere kriterier end dem, der blev anvendt i WorldCom/MCI-sagen. Under alle omstændigheder havde AT& T's indtræden på markedet (navnlig gennem erhvervelsen af eksisterende topudbydere) ingen væsentlig indflydelse på MCI WorldComs markedsandel. MCI WorldComs markedsandel har i de seneste to år ligget forholdsvis stabilt, afhængigt af hvilken metode der anvendes til at beregne markedsandele.

GLOBALE TELETJENESTER

(70) Globale teletjenester er teletjenester, som forbinder en række forskellige kundelokationer, sædvanligvis i mindst to forskellige verdensdele og på tværs af et større antal forskellige lande. De købes i reglen af multinationale selskaber, som er repræsenteret i mange lande og en række verdensdele. De tjenester, der stilles til rådighed, er udvidede tjenester - dvs. de omfatter mere end simple tjenester såsom basale taletelefoni- og telefaxtjenester - hvor kunderne tilbydes pakkeløsninger, herunder virtuelle private net til både taletelefoni- og datatjenester samt avancerede funktioner.

Efterspørgslens karakteristika

(71) Parterne anførte som led i markedsundersøgelsen, at leveringen af globale teletjenester foregår i to faser(25). I den første fase udsender kunder, som ønsker sådanne tjenester, normalt en anmodning om forslag ("RFP") (som omfatter en detaljeret beskrivelse af deres skræddersyede behov) til en liste over mulige leverandører, som opfordres til at afgive tilbud. Den anden fase følger efter indgivelsen af tilbud, hvor kunden fører begrænsede forhandlinger med et mindre antal udbydere, der er opført på en begrænset liste, inden vinderen vælges. Der føres derpå detaljerede forhandlinger med vinderen.

(72) Kunder til globale teletjenester kræver, at deres udbyder er i stand til at stille skræddersyede, integrerede net og tjenester til rådighed. Kunderne forventer, at nettene dækker en lang række geografisk spredte områder, hvoraf nogle kan ligge i afsidesliggende områder f.eks. olieanlæg i øde regioner. De forventer desuden at få tilstrækkelig båndbredde, således at trafikken til og fra alle lokationer kan afvikles på pålidelig vis. De største leverandører af sådanne tjenester kan eventuelt tilbyde tjenesterne via egne net. Med hensyn til de fleste udbydere og/eller nogle lokationer kan leverandøren imidlertid være nødt til at anvende (leje) andre selskabers net for at dække områder, som den pågældende ikke betjener, og søge at sikre pålidelighed på dette net.

(73) De fleste kunder har brug for at få leveret en samlet pakke af tjenester, mens nogle få køber individuelle tjenester til særlige behov og selv i en vis udstrækning sørger for integrationen. Kontrakterne er imidlertid ikke opdelt på en sådan måde, at det er muligt for de enkelte udbydere at byde på forskellige "delpartier".

(74) På spørgsmålet om, hvilke hovedparametre der anvendes ved udvælgelsen af en leverandør af globale teletjenester, nævnte en tredjepart en undersøgelse foretaget af Yankee Group(26), hvoraf det fremgik, at ved vurderingen en leverandørs produktudbud var prisen kun det fjerde vigtigste kriterium efter pålidelighed, service/support, konnektivitet/kompabilitet/infrastruktur. Andre parametre omfattede kultur/sprog/tidszoner, båndbredde/kapacitet, netadministration, installationsforsinkelser/-tidspunkt, global dækning, bemandings-/personalemæssige spørgsmål, koordinering og kompetence. Kunder, som har deltaget i Kommissionens markedsundersøgelse, bekræftede, at prisen ikke var det eneste kriterium, som de tog hensyn til ved valget af leverandør. Prisen blev imidlertid normalt ikke betragtet som det væsentligste kriterium i den indledende fase. Prisspørgsmålet blev derimod af central betydning i procedurens anden fase (hvor forskellige udbydere, der var opstillet på den begrænsede liste, blev sammenlignet med hinanden).

(75) Troværdige tilbudsgivere på markedet for globale teletjenester skal være facilitetsbaserede (dvs. have egne net til det meste af deres trafik for at sikre en høj pålidelighed og god servicekvalitet og for at kunne tilbyde en tilstrækkelig båndbredde og styre omkostningerne), have global dækning og kundestøttetjenester (nogle kunder kræver, at der er servicefaciliteter meget tæt på kunden, selv om deres placering i givet fald ikke er en væsentlig teknisk faktor). Det er ligeledes vigtigt at have et eksisterende kundeunderlag for at overbevise kunderne om, at leverandøren er i stand til at levere tjenesterne effektivt.

Udbuddets karakteristika

(76) Leverandørerne kan opfylde kundernes behov på en lang række forskellige måder. Kunderne kan købe de basale elementer i den globale telekommunikationspakke, såsom datanet og de specifikke applikationer, der afvikles via dette net, f.eks. frikaldstjenester, og selv sammensætte disse tjenester, der er købt hos forskellige leverandører, med henblik på at tilvejebringe udvidede tjenester og vedligeholdelses- og kundesupportfaciliteter internt. Alternativt kan kunderne købe skræddersyede pakkeløsninger hos specialiserede leverandører, hvor leverandøren tager sig af sammensætningen af pakken og den løbende vedligeholdelse og kundesupport, idet det er muligt, at leverandøren kan tilbyde højere ydelsesgarantier billigere på grund af pakkens integrerede beskaffenhed. Den sidste mulighed er en fuldstændig outsourcing af kundens aktiviteter til leverandøren. Dette vil ofte være forbundet med overførsel af personale til leverandøren og ikke blot levering af den integrerede tjenestepakke.

(77) Uanset kundens præcise behov vil de ønskede tjenester altid omfatte en kombination af omtrent de samme elementer (et netværk, en dataprotokol (f.eks. X.25, Frame Relay, ATM eller IP), andre tjenester, der afvikles over den pågældende protokol, samt væsentlige kvalitative elementer såsom geografisk dækning, evne til at sikre servicekvaliteten (gennem kontinuitet, tæt kundesupport, høj pålidelighed osv.) og derfor med omtrent de samme omkostninger. Leverandørerne vil skulle være i stand til at tilbyde alle disse faciliteter. Muligheden for at udbyde alle tjenestekategorier vil desuden være forbundet med fordele med hensyn til omkostningsstyring og pålideligheden af den samlede tjenestepakke og vil således forbedre kundens opfattelse af leverandøren.

Udbudsprocessen

(78) De anmeldende parter redegjorde for udbudsprocessen som led i Kommissionens undersøgelse. Kunderne udsender normalt anmodninger om forslag (RFP) til potentielle leverandører. I nogle tilfælde udsender de anmodninger om oplysninger (Requests for Information, RFI) inden en RFP for at få kendskab til de muligheder som de væsentlige leverandører kan tilbyde. RFP kan være lange dokumenter: en kunde oplyste, at et sådant dokument kunne være på 100 sider. RFP-dokumentet sendes derpå til de leverandører, der er valgt til at byde på kontrakten.

(79) Svaret på RFP kan være lige så langt og tager sigte på at imødekomme kundens tekniske krav. Ifølge MCI WorldCom fastsættes den pris, der indledningsvis angives som svar på en RFP, på grundlag af tidligere erfaringer i forbindelse med de tjenester, der skal leveres, og tjenestens geografiske dækning. [...]*.

(80) [Det er en kompleks opgave at beregne en operatørs omkostninger i forbindelse med opfyldelsen af en kontrakt vedrørende globale teletjenester, da der skal tages hensyn til en lang række faktorer, som kan omfatte omkostninger til styring, markedsføring, salg og support, personale, administration og udstyr.]*.

(81) [...]*. Når tilbuddene er modtaget, er der normalt ingen leverandør, der kan opfylde de detaljerede krav i RFP, og der afholdes derfor informationsmøder for at afklare og evaluere de tekniske aspekter af tilbuddet. Det kan tage et ekspertteam flere måneder at foretage denne evaluering.

(82) Når udbyderen af globale teletjenester har nået den anden fase af udbudsprocessen (dvs. når den potentielle kunde har opstillet en begrænset liste over udbydere), påbegyndes prisforhandlingerne ifølge parterne med den potentielle kunde. Antallet af udbydere på den begrænsede liste udgør i reglen 3-5. Det fremgår af den beskrivelse af udbudsmarkedet, som de anmeldende parter har forelagt, og de oplysninger, som tredjeparter har givet, at selv om hvert bud forhandles separat, vil en godt udbudsteam i praksis kende identiteten af deres modstandere i udbudsprocessens anden fase. Ofte stilles identiteten og hyppigt en løselig tilkendegivelse af visse buds konkurrencedygtighed til rådighed for tilbudsgiveren.

(83) Når leverandøren er valgt, indgås kontrakten, og den detaljerede aftale færdiggøres. Nogle kunder anvender konsulenter i forbindelse med en del af udbudsprocessen: f.eks. udarbejdelse af en RFP eller undertiden til at gennemføre næsten hele processen.

Udbud af pakker af globale teletjenester

(84) Udbud af pakker af specialtilpassede udvidede tjenester og tillægstjenester inden for erhvervsteletjenester er et relevant produktmarked i dette tilfælde.

(85) Parterne nævner i deres anmeldelse de markedsafgræsninger, som Kommissionen havde anvendt i en række beslutninger inden for globale teletjenester til multinationale selskaber. De seneste beslutninger, som de nævner, er BT/AT& T(27) og AT& T/IBM(28). I BT/AT& T identificerede Kommissionen et marked for "udbud af pakker af specialtilpassede udvidede tjenester og tillægstjenester inden for globale erhvervsteletjenester, i det følgende benævnt markedet for udbud af globale teletjenester". I deres anmeldelse er parterne enige i Kommissionens vurdering i BT/AT& T-sagen af, at produktmarkedet ikke bør opdeles i snævrere produktmarkeder for enkelte tjenester, der indgår i rækken af globale teletjenester. Parterne bemærker endvidere, at pakker af globale teletjenester er skræddersyede løsninger, og at de derfor udformes, sammenstilles og administreres individuelt for at imødekomme en bestemt kundes kommunikationsbehov på et givet tidspunkt.

(86) De udbudte tjenester, som ifølge de anmeldende parter tilhører gruppen af tjenester, der skal omfattes af produktmarkedet, var følgende: indenlandsk og international talekommunikation, indenlandsk og international datakommunikation, som stilles til rådighed via en række forskellige platforme, f.eks. Frame Relay, ATM og IP, udvidede tale- og datatjenester, internationale frikaldstjenester, meddelelsestjenester, opkaldscentre, video- og audiokonferencetjenester, intra-/extranet, virtuelle private net (VPN), dedikeret internetadgang og erhvervstelekort.

(87) Kommissionen undersøgte, om denne afgrænsning af det relevante produktmarked er holdbar. Med henblik herpå var det nødvendigt at vurdere, om visse eller alle individuelle tjenestekategorier kan isoleres fra gruppen af globale tjenester og betragtes som særskilte relevante produktmarkeder. Det andet trin i analysen var at vurdere, i hvilket omfang egen tilvejebringelse eller outsourcing af dækningen af globale telebehov skulle betragtes som faktisk eller potentiel konkurrence eller blot irrelevant for konkurrenceanalysen.

Individuelle tjenester i forhold til en pakke af tjenester

(88) De fleste kunder var enige i en markedsafgrænsning, der er baseret på pakker af globale tjenester. Visse kunder mente imidlertid også, at nogle tjenester kunne opfattes som særskilte produktmarkeder. F.eks. anførte en kunde, at de købte tjenester separat og ikke som led i pakkeløsninger. Som nævnt i betragtning 95 nedenfor anførte en anden, at de ville overveje at købe tjenesterne separat, hvis priserne på pakkeløsninger steg.

(89) I forsøget på at efterprøve afgrænsningen af det relevante marked undersøgte Kommissionen desuden, hvad der ville ske, hvis priserne på pakker af globale teletjenester generelt blevet hævet med 5-10 %. (Dette gør det lettere at forudsige, om kunderne vil gå over til andre produkter, og således fastslå, om disse andre produkter er omfattet af det samme marked). Som anført i betragtning 76 ovenfor anser kunderne ikke prisen for at være en af de afgørende faktorer, når de vælger leverandør. Dette gælder alt andet lige for valget mellem på den ene side køb af basale tjenester og egen tilvejebringelse af udvidede tjenester oveni disse basale tjenester og på den anden side køb af sådanne tjenester i skræddersyede pakker. Kun en enkelt tredjepart anførte, at hvis prisen på pakker steg, ville man overveje at købe individuelle tjenester og kombinere dem internt. De øvrige tredjeparter understregede, at de ikke forventede prisstigninger, eller at de ville acceptere en sådan generel prisstigning, da de ikke havde andet valg - de behøvede tjenesterne.

(90) Det ville stride mod det økonomiske rationale bag markedets funktion, hvis en særlig tjenestekategori blev afgrænset som et særskilt relevant marked. For det første er hver af disse tjenester, som forklaret i betragtning 77 ovenfor, baseret på omtrent samme basale elementer, som de væsentligste leverandører har til rådighed. Der er derfor tale om en vis substituerbarhed på udbudssiden fra en tjenestekategori til en anden. For det andet har kunderne behov, som kan imødekommes på en række måder med forskellige tjenestekategorier. Kunderne kan også få behov for yderligere funktioner eller tjenester i løbet af en kontraktperiode, som gør det nødvendigt at anvende andre tjenestekategorier. Det relevante produktmarked bør derfor være koncentreret om de centrale elementer i et net (dvs. dataprotokoller) og de øvrige aspekter af globale teletjenester. Disse dataprotokoller er det grundlæggende element, som de øvrige, mere avancerede, globale teletjenester afvikles over.

(91) De enkelte tjenester kan underinddeles i forskellige grupper, inden for hvilke tjenesterne i en vis udstrækning er substituerbare. Der er imidlertid ikke tale om en fuldstændig substitution mellem de forskellige tjenester i hele rækken af tjenester, da kundens ønske snarere går i retning af en pakke, der kan opfylde vedkommendes behov. Forskellige markedsaktører kan i forbindelse med de samme kundebehov tilbyde løsninger, der er baseret på forskellige tjenester.

(92) De tredjeparter, der deltog i Kommissionens undersøgelse, var generelt enige i Kommissionens produktkategorisering, som var baseret på oversigten over de teletjenester, som udbydes af parterne. Denne blev dog underinddelt på forskellige måder af de forskellige konkurrenter ved deres analyse af, om markedet var snævrere. En tredjepart mente endvidere, at andre tjenester som f.eks. X.25, globale softwaredefinerede net, styret båndbredde, IP-tjenester (webhosting, IP-tillægstjenester, styret IP, globale meddelelsestjenester, cachelagring) og VSAT (very small aperture terminals) også indgik blandt de tjenester, der skulle medtages i afgrænsningen af produktmarkedet.

(93) Kommissionen udbad sig konkurrenters og kunders opfattelse af afgrænsningen af produktmarkedet. Der var stort set enighed om omfanget af de produkter, der er omfattet af markedet, men visse meningsforskelle med hensyn til specifikke elementer.

(94) To deltagere i markedsanalysen mente, at der for en gruppe kunder på det allerøverste niveau var et særskilt marked, som adskilte det fra andre kunder. En deltager karakteriserede dette som et marked, hvor de pågældende kunder opererede på globalt plan og behøvede en række tjenester over et globalt privat net, som kunne forbinde alle virksomhedens afdelinger. Det er imidlertid vanskeligt at isolere en sådan specifik gruppe af virksomheder, som har behov for et sådant tjenesteudbud. Arten og fordelingen af en virksomheds afdelinger adskiller sig fra enhver anden virksomhed, f.eks. kan nettætheden være meget større i ét land, hvor en virksomhed har et stort distributionsnet, end i nabolandet, hvor den kun har produktionsanlæg. Virksomhedsovertagelser kan hurtigt ændre dette marked. I praksis kan alle deltagerne på markedet for globale teletjenester, som anført i betragtning 206-218 nedenfor, betjene både de få globalt baserede virksomheder og de virksomheder, som har behov for net på tværs af et mindre antal grænser. Sidstnævnte gruppe af virksomheder kan have andre lokale leverandører, som kan opfylde en del af deres behov, men kun de egentlige globale aktører kan stille et globalt net til rådighed for dem.

Egen tilvejebringelse og outsourcing

(95) Kunder, som vælger selv at dække deres behov inden for globale teletjenester, vil købe nogle elementer af de elementer, der er indeholdt i pakkerne af globale teletjenester. Egen tilvejebringelse i sig selv udgør imidlertid ikke en del af markedet, som det blev afgrænset i betragtning 86 ovenfor. Som bemærket i BT/AT& T-beslutningen er egen tilvejebringelse desuden et strategisk valg. Kunder, som vælger at købe pakkeløsninger, vil formentlig ikke gå tilbage til egen tilvejebringelse, selv om dette ikke er umuligt, men omkostningerne herved og opbygningen af de interne ressourcer og den interne ekspertise til at udføre disse tjenester vil være store. Kun en enkelt kunde gav et konkret eksempel på insourcing af rå båndbredde, som kun fandt sted i ét land. Det blev udtrykkeligt forkastet som en mulighed for en EU-dækkende tjeneste, da insourcing ikke var skalérbar til hele Europa, endsige på verdensplan. Andre kunder forkastede udtrykkeligt muligheden for at gå tilbage til et internt net, undtagen i forbindelse særlige tjenester. Et lignende argument gælder for outsourcing, hvor nettet ikke blot stilles til rådighed eksternt, men det personale, som står for driften af det, arbejder også for leverandøren. Under disse omstændigheder vil det være endnu vanskeligere for kunden at vende tilbage til en eller anden form for egen tilvejebringelse. Ingen af disse aktiviteter kan derfor anses for at være en del af det relevante marked.

Konklusion

(96) Kommissionens undersøgelse bekræfter, at markedsafgrænsningen i BT/AT& T-beslutningen var korrekt og blev gjort mere præcis gennem sondringen mellem de basale dataprotokoller og de mere avancerede tillægstjenester, som afvikles via disse protokoller.

C. RELEVANT GEOGRAFISK MARKED

MAKSIMAL ELLER UNIVERSEL INTERNETKONNEKTIVITET

(97) Kommissionen fandt i WorldCom/MCI-beslutningen, at markedet for udbud af maksimal konnektivitet var globalt. Parterne har ikke per se anfægtet dette, og de erkender, at der er en global efterspørgsel efter konnektivitet. De gør imidlertid gældende, at der er en øget regional (europæisk) efterspørgsel, og at markedet ikke er hierarkisk. Dette blev også gentaget i parternes svar på klagepunktsmeddelelsen. Dette strider imidlertid mod resultaterne af Kommissionens undersøgelse i den foreliggende sag. Kommissionens markedsundersøgelse har bekræftet, at efterspørgslen efter internetkonnektivitet fortsat er universel, og at de sekundære internetudbydere trods et øget regionalt indhold, fremkomsten af en række nye aktører og anvendelsen af spejling, cachelagring osv. fortsat er afhængige af et begrænset antal topnetudbydere for at opnå global konnektivitet. Selv om hovedparten af de eksisterende topnetudbydere har deres hovedaktiviteter i USA, er de de eneste udbydere, der kan tilbyde transit til alle dele af internettet. På baggrund af internettets hierarkiske struktur vil en stigning i priserne for adgang til topnettene påvirke forbrugere overalt i verden. Der er således i praksis tale om et globalt marked.

GLOBALE TELETJENESTER

(98) Kommissionen fandt i BT/AT& T-beslutningen, at markedet for udbud af globale teletjenester er internationalt. I deres anmeldelse er de anmeldende parter enige i denne afgrænsning. Denne markedsafgrænsning bekræftes også stort set af tredjeparterne. En tredjepart har anført, at visse europæiske virksomheder i reglen først vil henvende sig til en europæisk udbyder for at få en række tjenester og kun vil gøre brug af amerikanske udbydere, hvis prisen skulle stige med 5-10 %. De leverandørlister, som kunder har forelagt, bekræfter imidlertid den opfattelse, at det er de globale aktører, som anses som hovedleverandørerne af globale teletjenester.

(99) Kommissionen har derfor baseret sin analyse på den i betragtning 98 ovenfor nævnte globale afgrænsning af det geografiske marked, som den anvendte i forbindelse med analysen af BT/AT& T-sagen, og fordi der som led i undersøgelsen ikke er fremkommet noget, som sætter spørgsmålstegn ved denne eksisterende afgrænsning.

D. VURDERING

MAKSIMAL ELLER UNIVERSEL INTERNETKONNEKTIVITET

Offentligt tilgængelige statistikker over markedsandele

(100) I WorldCom/MCI-beslutningen fandt Kommissionen, at sammenlægningen af MCI's og WorldComs internetaktiviteter ville medføre, at der opstod en dominerende stilling på markedet for udbud af maksimal konnektivitet. MCI WorldComs nuværende internetaktiviteter blev overført af WorldCom, efter at Kommissionen havde accepteret frasalget af MCI's internetvirksomhed som en betingelse for, at fusionen mellem MCI og WorldCom kunne godkendes. MCI og WorldCom var på tidspunktet for Kommissionens beslutning de førende på markedet med en samlet markedsandel på omtrent [30-40]* % for den tidligere WorldCom-koncern og [10-20]* % for den tidligere MCI-koncern. Sprint var på daværende tidspunkt den næststørste topnetudbyder med en markedsandel på 10-15 %.

(101) Parterne gør gældende, at der som anført af Kommissionen i WorldCom/MCI-beslutningen ikke findes noget pålideligt offentligt tilgængeligt overslag over størrelsen af hverken den samlede internetsektor eller nogen af de relevante undersektorer, og at der er ikke enighed om en bestemt beregningsmetode. Som bemærket af Kommissionen i beslutningen anfører parterne desuden, at internetudbydere ikke er underlagt nogen specifik forpligtelse til at angive deres internetindtægter, og at der ikke finder nogen konsekvent indrapportering sted. Parterne kan derfor ikke forelægge et præcist overslag over størrelsen af internetsektoren eller en beregning af markedet. Selv internetindtægterne, som MCI og WorldCom i WorldCom/MCI-beslutningen argumenterede for som den passende metode til at beregne markedsandele, kan ifølge parterne let være upræcise. Trafikmængder, som Kommissionen anvendte i WorldCom/MCI-beslutningen, vil lide af endnu større mangler og kan ikke beregnes præcist ud fra et teknisk synspunkt, da der mangler generelt accepterede målestokke. [...]* Sprint anslår imidlertid på grundlag af indtægter markedsandelene hos topnetudbyderne i 1999 til [35-40]* % for MCI WorldCom, [10-15]* % for AT& T, [mindre end 10]* % for Sprint og for Qwest [mindre end 5]* %(29).

(102) Parterne forelagde en række offentligt tilgængelige kilder, som indeholder overslag over markedsandele(30). Ifølge disse kilder anslås MCI WorldComs og Sprints markedsandele at udgøre fra et minimum på henholdsvis 17 % og 3 % til henholdsvis 21-45 % og 13-21 %. Overslagene i forbindelse med andelene på 17 % og 3 % er baseret på internetudbyderes indtægter og andel opdelt efter sælger. Disse bør imidlertid ikke medtages i betragtning af, at de omfatter selskaber som AOL og MSN, som ikke opererer på det relevante marked, da de ikke ejer net, der udbyder maksimal konnektivitet. Dette medfører samlede markedsandele på mellem 34 % og 55 %. Også ifølge overslag fra uafhængige tredjeparter, der er forelagt af parterne, udgør de fusionerende parters markedsandele mellem 20-25 og 13-20 % for henholdsvis MCI WorldCom og Sprint og den fusionerede enheds markedsandel 34-45 %(31). Disse markedsandele er også i overensstemmelse med tal, som er forelagt af deltagere i Kommissionens markedsundersøgelse(32). Omfanget af de fusionerende parters trafikmængder bør desuden sættes i forhold til den fusionerede enheds globale net (kapacitet). MCI WorldComs internetdivision, UUNet, har "over 2000 POPs (Points of Presence - opkaldspunkter), hvoraf 500 er uden for USA. Dette er mindst dobbelt så stort som noget andet IP-netværk i verden og mindst 4-5 gange større end de fleste IP-backbonenet i verden."(33) Derudover har UUNet meget store samlinger af modempuljer, som betjener engroskunder med opkaldsadgang [...]*.

Kommissionens overslag over markedsandele

(103) Markedsdeltagerne er aktører, der har en række peeringaftaler, som giver dem fuldstændig gratis konnektivitet til hele internettet. For at kunne identificere disse markedsaktører må man gennemgå alle peering- og transitaftaler mellem udbydere af internetkonnektivitet og isolere dem, som kun opnår konnektivitet fra enten deres kundeunderlag eller fra peeringaftaler med andre net. I betragtning af de kvalitetsspørgsmål, der rejses i forbindelse med offentlige sammenkoblingspunkter, vil det formentlig kun være de aktører, som har indgået private peeringaftaler med andre net, der i realiteten kan opnå maksimal konnektivitet.

(104) Mange af deltagerne i Kommissionens undersøgelse nævnte samstemmende, at de fem topnet (MCI WorldCom, Sprint, AT& T, Cable & Wireless og GTE) indtog en stærkere position end alle andre. Kommissionen gennemgik derfor de peeringaftaler, som disse førende aktører deltog i, for at udarbejde en liste over mulige topkonnektivitetsudbydere. Da der i forbindelse med afdækningen af peeringaftaler skal tages fortrolighedshensyn, valgte Kommissionen de selskaber, som har indgået peeringaftaler med både MCI WorldCom og Sprint, for at afgøre, hvem der kunne betragtes som topudbydere. Det fremgik af denne undersøgelse, at følgende virksomheder er markedsaktører: [...]*.

(105) En tredjepart fremlagde imidlertid sin egen liste over topkonnektivitetsudbydere på grundlag af antallet af ruter, der var til rådighed til at få adgang til deres net. Hvis man kan få adgang til disse net direkte og ikke gennem en tredjeparts net, vil de blive opført på listen. Undersøgelsen af denne liste viste nogle uoverensstemmelser med listen over de aktører, som har peeringaftaler med både MCI WorldCom- og Sprint-nettet. De virksomheder, som ikke optrådte på tredjepartens liste, blev ikke fjernet fra kredsen af markedsaktører, mens de, der var opført, men ikke havde peeringaftaler med begge net, blev medtaget. Dette medførte, at følgende fire selskaber blev tilføjet: Exodus, Digex, Abovenet og Epoch. Alt i alt førte analysen til en kreds af 17 net (eller grupper af net), der deltog i markedet for maksimal internetkonnektivitet.

(106) Alle andre udbydere af internetkonnektivitet, der ikke optræder på denne liste, er nødt til købe transittjenester hos mindst én af de fem topudbydere. Et net uden peeringaftale med i hvert fald de fem hovedaktører vil ikke være i stand til at dække store dele af internettet. Det er muligt, at antallet af egentlige topnet i realiteten er lavere end den gruppe, der har peeringaftaler med Sprint og MCI WorldCom. Nogle af de pågældende virksomheder kan opnå konnektivitet via offentlige peeringaftaler, som ikke sætter dem i stand til at udbyde konnektivitet af den bedste kvalitet. Hver supplerende peeringpartner har, selv om den pågældende naturligvis har peeringaftaler med de oprindelige to, måske ikke peeringaftaler med enhver anden peeringpartner, der også har peeringaftaler med disse to. De er således måske ikke fuldstændig i stand til at dække hele internettet uden beregning. I analysen antog man imidlertid, at alle med globale peeringaftaler med MCI WorldCom og Sprint ville blive betragtet som en attraktiv peeringpartner af alle, der havde de samme forbindelser. Denne antagelse er til fordel for parterne, idet den giver et større felt af markedsaktører.

a) Markedsandele på grundlag af trafikmængder

(107) Parterne har anført, at målinger af trafikmængder har store mangler. Disse beregner den trafik, der ledes gennem bestemte dele af nettet på bestemte tidspunkter, og fordi IP-routing er dynamisk, går den samme information, der sendes mellem to værtscomputere, ikke altid gennem de samme net. Da trafikken ledes gennem mere end ét net fra kilde til destination, vil der desuden uvægerligt ske dobbelttælling, når overslagene over de samlede trafikmængder udarbejdes ved en sammenlægning af de mængder, som går gennem hvert backbonenet. Da omfanget af dobbelttælling vil være forskelligt for de enkelte backbonenet, kan markedsandele på grundlag af overslag over trafikmængder derfor være misvisende.

(108) Parterne gør ligeledes gældende, at overslag over trafikmængder kan afspejle det pågældende nets særlige arkitektur. En udbyder af backbonenet med mange knudepunkter kan generere små mængder på backbonetrafik i forhold til en udbyder med få knudepunkter, ganske enkelt som følge af den netarkitektur, der anvendes. Årsagen hertil er, at et knudepunkt kan dirigere trafik direkte til alle de slutbrugere, der kan nås via det pågældende knudepunkt, og kun sende den trafik til backbonenettet, som er adresseret til destinationer, der kan nås via andre knudepunkter, og i givet fald er det kun sidstnævnte, der betragtes som udbyder af backbonenet.

(109) Da markedspositionen imidlertid kan udledes af et givet nets samlede størrelse, kan det hævdes, at markedsandele, der er beregnet på grundlag af trafikmængder, er en mere præcis størrelse til at anslå den markedsmæssige styrke.

(110) Der foreligger ingen direkte statistikker over de samlede trafikmængder, som nettene sender og modtager. Man har derfor brugt en "bottom up"-metode til at beregne markedsandele på grundlag af trafikken. Dette forudsætter, at man udpeger markedsaktørerne og sammenlægger deres respektive målinger af den trafik, der flyder gennem deres net, for at beregne markedets størrelse. Det kunne dog ikke fastslås med sikkerhed, at alle målinger af trafikken blev foretaget på fuldstændig samme måde af alle markedsaktørerne. Man måtte derfor benytte en alternativ metode til beregning af de trafikbaserede markedsandele.

(111) Den samlede trafikmængde for ethvert givet net omfatter den trafik, der er udvekslet med andre net, og den interne trafik (dvs. den trafik, der udveksles mellem kunder over dette net). Markedsandelene kan beregnes ved hjælp af trafikandele efter følgende metode, uden at man nødvendigvis har den samlede internettrafik som input. Forholdet mellem net A's og net B's markedsandele svarer til forholdet mellem den samlede trafik gennem A's net og den samlede trafik gennem B's net. Hvis begge værdier for dette forhold divideres med den samlede trafik, der udveksles mellem net A og B, må forholdet mellem net A's og B's markedsandel svare til forholdet mellem net A's relative andel af den samlede trafik gennem net B og net B's relative andel af den samlede trafik gennem net A. Markedsandelene kan således beregnes på grundlag af de enkelte nets relative andel af den samlede trafik gennem hvert net. De relative andele kan derpå beregnes for hvert net blot ved at anvende statistikker for den trafik, der udgår fra dette net. Dermed er det ikke nødvendigt at sammenlægge målinger for forskellige net for at anslå markedsandelene. Man undgår ligeledes, at beregningen af markedsandele fordrejes af eventuelle forskelle i beregningsmetoder fra det ene net til det andet.

(112) På grundlag af dataene fra de fem topnet var det muligt for hvert af disse net at udlede de relative andele af trafik, der er udvekslet med de øvrige fire net og med nettets andre peeringpartnere. Når et selskab ejede en række net, og nogle af disse ville købe transit, mens andre ville indgå peeringaftaler, blev den samlede trafik lagt sammen og betragtet som peeringtrafik. Denne antagelse er til fordel for parterne, da dette for det meste er tilfældet i forbindelse med deres mindre konkurrenter.

(113) Ved at kombinere den relative andel af trafik, der udveksles mellem net A og B, ud fra A's perspektiv og derpå ud fra B's perspektiv fremkommer forholdet mellem net A's og net B's markedsandele. Denne metode kan ligeledes anvendes på net A og C og derpå på net C og B for at få endnu et overslag over forholdet mellem net A's og net B's markedsandele. Kommissionen anvendte denne metode på hvert af de fem topnet og nåede frem til følgende tabel i forbindelse med klagepunktsmeddelelsen(34):

>TABELPOSITION>

(114) Anvendes denne metode på et hypotetisk marked bestående af MCI WorldCom, Sprint, Cable & Wireless, GTE og AT& T (dette svarer til det relevante marked, som Sprint afgrænsede i sine bemærkninger vedrørende fusionen mellem WorldCom og MCI i 1998), får MCI WorldCom-gruppen 46-51 % af markedet, mens Sprint bidrager med yderligere [10-20]* %, dvs. [56-71]* % i alt.

(115) For at beregne markedsandele på grundlag af kredsen af 17 potentielle topnet måtte der lægges antagelser til grund vedrørende størrelsen af de 12 øvrige net. I overensstemmelse med indtægtstallene var det den generelle antagelse, at trafikken gennem et af disse net ikke kunne være større end trafikken gennem ethvert af de fem topnet. Da forholdet mellem den samlede trafik gennem de mindste af de fem topudbydere af internetkonnektivitet og MCI WorldComs trafik er [...]*, kan forholdet mellem aggregeringen af de 12 øvrige net ikke være mere end 12 gange [...]*.

(116) På grundlag heraf og hvis man antager, at disse 12 net ikke har samme størrelse, skulle den samlede trafik gennem de 12 net svare til MCI WorldComs trafik. På baggrund af overslagene får MCI WorldCom-koncernen en markedsandel på ca. 32-36 %, mens Sprint bidrager med yderligere [5-15]* %, og ingen af konkurrenterne når op på over 10-15 %. Sprint og MCI WorldCom vil så tilsammen have en markedsandel på [37-51]* %. Dette giver følgende markedsandele:

>TABELPOSITION>

(117) Selv hvis man antog, at den samlede trafikmængde gennem de 12 øvrige net er det dobbelte af MCI WorldCom-koncernens (hvilket er umuligt, som det fremgår af betragtning 115 ovenfor, da deres samlede størrelse ikke kan være mere end 1,8 gange MCI WorldComs størrelse), vil parternes samlede markedsandel stadig udgøre noget i retning af 32-35 % og være [indtil]* tre gange større end det efterfølgende net.

b) Overslag over markedets størrelse og markedsandele på grundlag af indtægtstal

(118) På grundlag af ovenstående faldt i alt 17 udbydere af internetkonnektivitet ind under definitionen af topnet. Oplysningerne om den samlede størrelse af markedet var ufuldstændige, og der måtte udarbejdes overslag over omsætningen i to selskaber, som man ikke havde nøjagtige oplysninger om(35). Omsætningen i hver af de to selskaber blev anslået til 100 mio. USD, hvilket mentes at være en betydelig overvurdering af deres faktiske indtægter.

(119) Markedsandelene blev i klagepunktsmeddelelsen beregnet på grundlag af to alternative metoder. Den første var baseret på de samlede internetindtægter (herunder fra opkaldsadgang og dedikeret adgang, hosting, samhusning m.v.). Dette gav som resultat et marked på ca. 6500 mio. USD og markedsandele på henholdsvis [40-50]* % og [5-15]* % for MCI WorldCom og Sprint. Kun en enkelt anden aktør (AT& T) havde en markedsandel på 10-15 %, og to havde markedsandele på 5-10 % (C& W og PSINet). Alle disse indtægter står i forbindelse med udbud af internetkonnektivitet. [...]*. Udbud af opkaldsadgang genererer ligeledes trafik, øger kundeunderlaget og styrker derfor markedsstillingen.

(120) Den anden metode var baseret på indtægter fra udbud af dedikeret adgang. Fordelen ved denne metode er, at den kun anvender indtægter fra udbud af konnektivitet, selv om den ikke dækker alle indtægter herfra. Deltagerne i Kommissionens undersøgelse kunne dog ikke altid opdele deres internetindtægter, og i denne metode indgår ikke indtægter fra opkaldsadgang. Da denne metode ikke omfatter alle relevante internetindtægter, kan den under alle omstændigheder kun anvendes som en supplerende indikator for markedsandele. I forbindelse med selskaber, hvor der ikke forelå indtægtstal for dedikeret adgang, blev disse tal fastsat til en tredjedel af de samlede internetindtægter. Dette er i overensstemmelse med forholdet mellem disse indtægter og de samlede internetindtægter hos begge de anmeldende parter ([...]* og [...]*). Hvis det antages, at disse indtægter udgør halvdelen af de samlede internetindtægter, fremkommer en samlet markedsandel på [30-40]* %. På dette grundlag var MCI WorldComs andel på [15-25]* % og Sprints på [5-15]* %, hvilket således giver det fusionerede selskab ca. [20-40]* % af markedet. De tre nærmeste konkurrenter havde markedsandele på 10-15 %.

(121) Selv om parterne gentagne gange understregede, at indtægtstallene var den eneste pålidelige indikator for markedsandele på dette område, påpegede mange andre konkurrenter, at det kunne være farligt at støtte sig for meget til indtægtstal alene. Selv om man i videst muligt omfang benyttede tal baseret på indtægter fra basal internetadgang, er de pågældende selskaber ikke forpligtet til at benytte rapporteringsnormer eller til overhovedet at afgive oplysninger. Det var derfor nødvendigt at behandle tallene med forbehold.

(122) Selskaber, der har peeringaftaler med op til fire af de store udbydere, kan ikke gøre krav på at blive betragtet som topnet, da en manglende peeringaftale med en af de fem topudbydere betyder, at der er et alvorligt hul i deres evne til at tilbyde internetkonnektivitet. Med henblik på en sensitivitetsanalyse blev der imidlertid udarbejdet overslag over markedsandele for at se, om en tilføjelse af de aktører, der ikke allerede var opført på listen over markedsaktører, ville ændre tallene i væsentlig grad. På dette grundlag (og det må understreges, at det er et meget forsigtigt overslag) får de anmeldende parter stadig samlede markedsandele på [35-45]* % udregnet på basis af de samlede internetindtægter.

c) Konklusion om beregningerne af markedsandele

(123) På basis af markedsandele, der er beregnet på grundlag af trafikmængder og indtægter, vil den fusionerede enheds markedsandel udgøre [37-51]* % på grundlag af udvekslet trafik(36) og [30-65]* % på grundlag af indtægter. Den nærmeste konkurrents markedsandel er aldrig større end 15 %. Uanset den anvendte metode viser Kommissionens undersøgelse, at den fusionerede enheds markedsandele på grundlag af indtægter vil være over tre gange så store som sin nærmeste konkurrenters markedsandele og fire gange så store med hensyn til markedsandelene på grundlag af trafikmængden. Disse resultater er gældende, selv på grundlag af den usandsynlige antagelse, at kombinationen af de 12 mindre topenheder vil være dobbelt så stor som MCI WorldCom.

d) Parternes svar

(124) I deres svar på klagepunktsmeddelelsen gjorde parterne gældende, at Kommissionens overslag over markedsandele var for grove, og at de laveste tal for markedsandelen ikke giver anledning til konkurrenceproblemer. Både Kommissionens og tredjeparters overslag viser også, at MCI WorldCom havde mistet en betydelig markedsandel siden 1998. Endvidere satte parterne spørgsmålstegn ved anvendelsen af indtægts- og trafikmålinger i dette tilfælde, da det efter deres opfattelse kan forventes, at metoderne overvurderer den fusionerede enheds markedsandel.

(125) Ifølge de oplysninger, som Kommissionen rådede over på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen, var MCI WorldComs markedsandel på grundlag af de samlede internetindtægter [40-50 %]* på et marked bestående af 17 topkonnektivitetsudbydere(37). Dette skal sammenlignes med, at WorldCom i 1998 havde en markedsandel på [35-45 %]*. På trods af, at de antagelser, som Kommissionen har lagt til grund i den foreliggende sag, er mere generøse over for parterne end antagelserne i WorldCom/MCI-beslutningen i 1998, kan det udledes af ovennævnte, at MCI WorldComs markedsandel på grundlag af de samlede internetindtægter er steget siden 1998.

(126) Efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen informerede parterne imidlertid Kommissionen om, at der skulle lægges yderligere 110 mio. USD til MCI WorldComs nordamerikanske indtægter fra dedikeret adgang. Som følge heraf vil MCI WorldComs markedsandel beregnet på grundlag af indtægter fra dedikeret adgang stige fra oprindeligt [20-30]* % (se betragtning 120 ovenfor) til [25-35]* %. Dette vil give den fusionerede enhed en samlet markedsandel på [35-45]* %.

(127) Endvidere udgjorde MCI WorldComs markedsandel på grundlag af trafikmængder [32-36]* % i forhold til en markedsandel på [30-40]* % i 1998. Markedsandelen i 1998 var baseret på færre (16) topudbydere.

(128) I deres svar på klagepunktsmeddelelsen hævdede parterne, at der var fejl i Kommissionens regneark, og at den metode, som Kommissionen havde anvendt til at beregne markedsandele på grundlag af trafikmængder, var behæftet med fejl. Kommissionen fremsendte til hver af de tre andre backbonenet, der er omtalt i betragtning 113 ovenfor, alle de beregninger, der var foretaget på grundlag af de oplysninger, de havde forelagt, og anmodede dem om at oplyse, om dataene var gengivet præcist, og om de mente, at den af Kommissionen anvendte metode var forsvarlig. Alle tredjeparterne bemærkede nogle skrivefejl, men erklærede også, at dataene præcist afspejlede deres målinger, og bifaldt den metode, som Kommissionen havde anvendt. Ved den fornyede beregning af markedsandelene under hensyntagen til alle de skrivefejl, som de anmeldende parter og tredjeparter havde gjort den opmærksom på, fandt Kommissionen minimale variationer (mindre end et halvt procentpoint) af de skønnede markedsandele.

Fusionens virkninger for konkurrencen

a) Markedets nuværende karakteristika

(129) Der er tegn på, at MCI WorldCom i dag har en meget stærk markedsstilling, som ikke nødvendigvis fører til, at den som eneste virksomhed får en dominerende stilling på markedet for maksimal konnektivitet. Det er dog klart, at MCI WorldCom er meget tæt på at opnå en sådan stilling. Allerede i 1997 havde MCI WorldComs UUNet en betydelig markedsandel i forhold til sine konkurrenter. Dette fremgik af selskabets beslutning i begyndelsen af 1997 om ensidigt at forsøge (forsøget slog i sidste ende fejl) at afskaffe peeringordningerne med en række eksisterende partnere.

(130) Siden fusionen mellem MCI og WorldCom har MCI WorldCom været i stand til at fastholde sin førerposition, og mange konkurrenter anser selskabet for at være tæt på at have en dominerende stilling. Dette bekræftes af, at MCI WorldCom kan forlange betydeligt højere priser (20-100 %) end nogen af sine konkurrenter og Sprint og samtidig fastholde førerpositionen [...]*(38) [...]*(39) [...]*(40). I forbindelse med denne transaktion kan spørgsmålet, om MCI WorldCom som eneste virksomhed har en dominerende stilling, dog stå åbent, da undersøgelsen har vist, at fusionen vil skabe en dominerende stilling.

(131) Parterne har anfægtet, at der er prisforskelle i forhold til deres konkurrenter, og har navnlig anført, at AT& T forlanger lignede priser som MCI WorldCom. Der kan imidlertid påvises betydelige prisforskelle, så snart sammenligningen udvides til at omfatte de andre markedsaktører end blot AT& T.

(132) Det fremgår desuden af de oplysninger, som de fusionerende parter har givet, at [[40-80]* % af begge parters trafik er intern trafik (dvs. trafik, der ikke udveksles med peeringpartnere). Ingen andre konkurrenter har en højere procentdel i forbindelse med den interne trafik end 30-35 %. Desuden udveksler selv de tre største konkurrenter til de fusionerende parter over 15 % af deres trafik med den fusionerede enhed. Dette viser, at de fusionerende parter er meget mere uafhængige end deres konkurrenter, og at deres konkurrenters afhængighed af parterne allerede i dag er betydelig. Det viser også, at fusionen fjerner en af MCI WorldComs stærkeste konkurrenter. Disse tal understreger også betydningen af et kundeunderlag.

(133) Dette bekræftes ligeledes af de tal, som parterne har fremlagt vedrørende deres procentdel af kunder, der benytter multihoming. [...]*.

(134) MCI WorldComs og i mindre omfang Sprints styrke står i modsætning til Cable & Wireless' udvikling. Dette net er resultatet af frasalget af MCI's internetvirksomhed i 1998. Dets interne trafiks relative andel er faldet siden frasalget og dets markedsstilling er blevet forringet. Der er formentlig mange grunde til denne forringelse, bl.a. markedets opfattelse, at overdragelsen ikke var fuldstændig, og at tjenesteudbuddet var blevet forringet.

(135) En sammenligning af de interne trafikmængder blandt topnettene for internetkonnektivitet understreger også den allerede eksisterende ubalance mellem markedsaktørerne med hensyn til størrelse og afhængighed. De øvrige net køber en meget mindre del af deres konnektivitet hos deres kunder og er derfor meget mere afhængige af deres peeringaftaler (navnlig med MCI WorldCom og Sprint) for at kunne tilbyde universel konnektivitet, end det er tilfældet med MCI WorldCom og Sprint.

(136) Deltagerne i Kommissionens undersøgelse erkender generelt, at den fusionerede enheds store net og dens adgang til det største antal værtscomputere og kunder samt væsentlige internetsteder er af afgørende betydning for deres egen ydeevne, da deres kunder vil kræve konnektivitet til den fusionerede enheds net. Da den fusionerede enhed vil have det største antal kunder, kan den også tilbyde konnektivitet til hovedparten af internettet. [...]*(41) [...]*(42).

(137) Det er blevet fremført, at det ikke er vigtigt at være facilitetsbaseret, og at der er rigelige mængder kapacitet at leje. For det første er dette i strid med MCI WorldComs egne prognoser(43). [...]*(44). Kommissionens undersøgelse har også vist, at selv om transitomkostningerne er faldet betydeligt, navnlig i Europa i de seneste år, er de ikke faldet så meget som omkostningerne ved at leje infrastruktur. Internetkonnektivitet er således overtakseret. Denne overtakst er større for de større, etablerede net med det største antal ruter. For at undgå udgifterne ved at leje kapacitet eller betale for transit har større europæiske internetudbydere nu etableret deres egne forbindelser til USA for at nedbringe deres transitomkostninger. De køber dog stadig transit hos topkonnektivitetsudbyderne i USA.

(138) Parterne gør ligeledes gældende, at et stort net ikke er nogen garanti for kvalitet. Dette er i strid med resultatet af Kommissionens undersøgelse samt oplysninger, som parterne har givet Kommissionen. [...]*(45). Betydningen privat peering fremgår som nævnt af de krav, som store erhvervskunder har til private peeringpunkter(46), da dette øger sammenkoblingens pålidelighed. Da det kun er de største topkonnektivitetsudbydere, der har private peeringaftaler med hinanden, påvirker nettets størrelse og arkitektur pålideligheden. [...]*(47). Kommissionens undersøgelse har også vist, at den servicekvalitet, som UUnet tilbyder allerede i dag via sin aftale om serviceniveau ("SLA"), garanterer en forsinkelse, der er meget lavere end den, der tilbydes af selskabets konkurrenter. Foruden sit kundeunderlag vil den fusionerede enhed således også få et af de største net med dækning i mindst [...]* lande og et serviceniveau, som ingen indtil videre kan konkurrere med.

b) Virkning som følge af internettets vækst siden 1998

(139) Internettet har i de seneste år været præget af en enestående vækst. Ifølge parterne har den hastige vækst ført til, at væsentlige nye aktører er kommet ind på markedet, og øget udbuddet, hvilket lægger et konkurrencepres på konnektivitetsudbyderne. Desuden har den øgede anvendelse af multihoming og indholdsdistributionstjenester flyttet trafikken fra topnettene til mindre net. Mere vigtigt er det, at trafikmængderne har ændret sig fra at være koncentreret omkring USA til at blive mere regionale, navnlig europæiske, som følge af øget netudbud og lokalt indhold i andre dele af verden.

(140) Som tilkendegivet af John Sidgmore, vice-chairman i MCI WorldCom, er det ikke desto mindre sandsynligt, at konnektivitetsudbyderne ikke vil kunne øge kapaciteten for at imødekomme den stigende efterspørgsel. Da flere er forbundet til internettet med hurtigere computere og lokale højhastighedsforbindelser, sender de også flere data til backbonenettene. Den øgede anvendelse af f.eks. multimedieapplikationer forøger ligeledes trafikken. "UUNet oplever, at efterspørgslen stiger med 8-10 gange, hvorfor vi er nødt til at øge kapaciteten med 800-1000 % blot for at dække det nuværende brug". Han erkendte, at han var bekymret for, at der ikke var tilstrækkeligt plads på nettet til at håndtere den stigende efterspørgsel(48).

(141) I modsætning til det, som parterne har anført, har den hastige vækst i internettrafikken imidlertid ikke været til hinder for, at de fusionerende parter har kunnet fastholde betydelige markedsandele på markedet for udbud af maksimal eller universel konnektivitet. Dette har - i modsætning til det, de fusionerende parter har givet udtryk for - navnlig ikke medført en mindre koncentration af topnetudbyderne. Selv om der kommet mange væsentlige nye udbydere af internetadgang og netudbydere ind på markedet, har markedsundersøgelsen vist, at der stadig er et begrænset antal udbydere af maksimal (universel) konnektivitet. Dette skyldes de høje barrierer for adgangen til dette marked. Der kan kun opnås universel konnektivitet uden beregning, hvis det pågældende net har et tilstrækkeligt kundeunderlag og en tilstrækkelig geografisk dækning. Da topnettene vokser i takt med internettet, bliver det stadig vanskeligere for tredjeparter at hamle op med deres størrelse for at kunne indgå peeringaftaler med dem.

(142) Hovedparten af de nye internetudbydere, som kommer ind på markedet, er små lokale eller regionale adgangs- og netudbydere, som køber transit til universel konnektivitet hos topudbyderne. De topkonnektivitetsudbydere, der er kommet ind på markedet (Cable & Wireless og AT& T), har desuden gjort dette ved at overtage eksisterende net (Cable & Wireless købte MCI's internetvirksomhed efter fusionen mellem MCI og WorldCom, og AT& T købte IBM Global Network (IGN)), men har alligevel ikke været i stand til at tage betydelige markedsandele fra de fusionerende parter.

(143) Selv om parterne har fremført, at markedet er blevet mindre koncentreret omkring USA, og at der har været en kolossal stigning i europæisk indhold, er parterne selv nået frem til, at de 50 væsentligste websteder på verdensplan er USA-baserede websteder. Dette er også i overensstemmelse med Kommissionens resultat, at europæiske slutkunder trods øget europæisk indhold stærkt efterspørger adgang til amerikanske websteder. Som følge heraf går 50-80 % af den trafik, der har sin oprindelse i EU, stadig til USA, selv om denne trafik er blevet mindre. Det fremgår ligeledes af Kommissionens undersøgelse, at for at europæiske udbydere af internetadgang og netudbydere kan tilbyde deres kunder disse tjenester, og i modsætning til det, parterne hævder, gælder det endog for de større europæiske udbydere, er de stadig nødt til at benytte transit fra en eller flere topkonnektivitetsudbydere.

(144) Kommissionens undersøgelse har desuden vist, at trods den øgede anvendelse af multihoming og distribuerede indholdstjenester har der ikke været tale om en egentlig indvirkning på markedsandelene hos topkonnektivitetsudbyderne. Dette skyldes, at alle nye markedsaktører og brugere af disse teknikker, uanset om de er europæiske eller USA-baserede, er nødt til at købe konnektivitet hos topkonnektivitetsudbyderne.

c) Markedets karakteristika efter fusionen

(145) Fusionen mellem MCI WorldCom og Sprint vil føre til skabelse af en topnetudbyder, som alene på grund af sin størrelse i vid udstrækning vil kunne handle uafhængigt af sine konkurrenter og kunder. I betragtning af markedets globale karakter vil dette få lige så stor betydning for forbrugere i Europa som for forbrugere alle andre steder.

(146) Fusionen vil skabe en superudbyder af global internetkonnektivitet. Den vil få en iboende stærk stilling som følge af sin absolutte og relative størrelse i forhold til sine konkurrenter. På grund af den fusionerede enheds størrelse vil den kunne kontrollere sine konkurrenters og kunders priser. Den vil ligeledes være i stand til at kontrollere den tekniske udvikling. Den fusionerede enhed vil kunne fastholde en sådan adfærd på grund af sin mulighed for at disciplinere markedet, navnlig på baggrund af truslen om en selektiv forringelse af konkurrenternes udbud inden for internetkonnektivitet (se betragtning 152-164 nedenfor) og også gennem sin væsentlige mulighed for at fastlægge og aftale enhver ny teknisk udvikling, som kan muliggøre avancerede internettjenester (se betragtning 147-151 nedenfor).

1. Mulighed for at kontrollere den tekniske udvikling

(147) Den fusionerede enheds net vil gøre det muligt for den at udbyde tjenester af en kvalitet, som dens konkurrenter i givet fald vil skulle aftale med den fusionerede enhed for at kunne udbyde. Dette vil blive stadig vigtigere i forbindelse nye avancerede internettjenester. For at sende IP-telefoni eller videobilleder over internettet skal de overførte data komprimeres, inden de kan sendes via et internetnetværk(49).

(148) Pakkekoblingsteknikken(50) sender dataene via den mest effektive rute, der er tilgængelig (ikke nødvendigvis ad samme rute). Med henblik på en god servicekvalitet er det vigtigt, at alle dataene samles igen i den korrekte rækkefølge og på det ønskede tidspunkt. Hvis det ikke på nogen måde er aftalt, at visse typer data skal have prioritet, når de sendes via internettet, er der en iboende risiko for, at billedet eller lyden først vil blive overført til brugerens computer, når alle pakkerne er ankommet (hvilket medfører forsinkelse) eller måske blive overført i en ufuldstændig form.

(149) For at kunne tilbyde servicekvalitet i forbindelse med avancerede internettjenester som f.eks. IP-telefoni, videokonference og internetbanking er det meget vigtigt, at forbindelsen er pålidelig. For at sikre servicekvaliteten er udbyderne af internetkonnektivitet nødt til at blive enige om en standard (en protokol), som vil garantere kvaliteten af disse tjenester, når de sendes via forskellige net. På nuværende tidspunkt findes der ingen aftalte protokoller i forbindelse med sådanne tjenester. Den fusionerede enhed vil derfor befinde sig i en ideel position til at kunne udvikle standarder for sådanne tjenester, som kun vil blive tilbudt på deres net eller være af en meget bedre kvalitet på deres net, hvis konkurrenterne ikke går ind på visse betingelser. Som følge af den fusionerede enheds absolutte og relative størrelse vil den kunne diktere betingelserne for sådanne fremtidige kvalitetsstandarder. Dette bekræftes også af parternes egne bemærkninger. [...]*(51).

(150) Et fusioneret MCI WorldCom/Sprint vil have mere end [40-80]* % af sin trafik inden for sit net. Alle andre net har intern trafik på højst 32 %. Andre topudbydere af internetkonnektivitet vil udveksle ca. 20 % af deres samlede trafik med den fusionerede enhed, mens den trafik, der udveksles med andre topudbydere, vil udgøre mindre end [0-5]* % af den fusionerede enheds samlede trafik.

(151) Nye vigtige trafikskabende tjenester inden for internettrafikken, f.eks. IP-telefoni, live videokonferencer og avancerede e-handelsløsninger, er kun tilgængelige, hvis der kan sikres en tilstrækkelig servicekvalitet i alle de net, som disse tjenester sendes igennem. Dette er tilfældet med den servicekvalitet (QoS), der kan opnås ved at holde den samlede trafik "on-net", dvs. på et enkelt net fra punkt-til-punkt. [...]*(52). Når trafikken sendes over et peeringpunkt, er der desuden en iboende risiko for tab af "pakken/pakkerne" og forsinkelser, som bringer muligheden for at tilbyde disse tjenester i fare. Den fusionerede enheds store procentdel af "on-net"-trafik vil øge dens incitamenter til at forringe samtrafikken og mindske dens incitamenter til at støtte servicekvalitetsstandarder på tværs af nettene for at gøre sit eget net s