*****

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 15. juli 1987

om den franske regerings stoette til en producent af tekstilvarer, beklaedning og papir (Boussac Saint Frères)

(Kun den franske udgave er autentisk)

(87/585/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger i overensstemmelse med naevnte artikel 93 samt under henvisning til disse bemaerkninger, og

ud fra foelgende betragtninger:

I

Efter gentagne anmodninger fra Kommissionen gav den franske regering ved telex af 22. marts 1984 og ved skrivelse af 23. august 1984 Kommissionen forsinket meddelelse om, at den havde ydet finansiel stoette til Frankrigs tredjestoerste producent af tekstilvarer, beklaedning og papir.

Stoetten var blevet ydet fra juni 1982 til august 1984 i form af:

- et kapitalindskud paa 100,1 mio ffr. fra det statsejede IDI (Institut de Développement Industriel); denne kapitalandel blev senere overtaget af IDI's datterselskab, SOPARI (Société de Participation et de Restructuration Industrielle), hvori IDI ejer 99,4 % af kapitalen;

- kapitalindskud paa 380 ffr. (i form af kontokurant) fra SOPARI; dette kapitalindskud blev ydet som rentelettede laan og som statsgaranti.

Ifoelge den franske regerings oprindelige udtalelser var disse kapitalinduskud blevet anset for noedvendige til finansiering af investeringer, hvis stoerrelse og art dog ikke var blevet naermere beskrevet.

Efter de oplysninger, Kommissionen var i besiddelse af paa davaerende tidspunkt, paataenktes der udbetalt yderligere stoette.

Paa grundlag af en foerste undersoegelse mente Kommissionen, at den stoette, der var blevet udbetalt fra 1982 til 1984, og som ikke var blevet anmeldt til Kommissionen paa forhaand, var ulovlig, da den franske regering ikke havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3. Kommissionen var desuden af den opfattelse, at IDI/SOPARI's kapitalindskud maatte betragtes som stoette med det formaal at redde den paagaeldende virksomhed i betragtning af dennes regnskaber og finansielle situation. Det er Kommissionens faste politik, at stoette, der tager sigte paa at redde en virksomhed, kun kan udbetales i en kort periode, indtil der foreligger en strukturomlaegningsplan, og i form af kreditter eller laan til markedsrente, hvilket samtlige medlemsstater blev underrettet om ved skrivelse af 24. januar 1979; stoetten i det foreliggende tilfaelde opfyldte derfor ikke de af Kommissionen fastsatte betingelser.

Kommissionen mente endvidere, at den paagaeldende stoette var blevet udbetalt i strid med de betingelser, Kommissionen havde fastsat den 21. december 1983, da den godkendte den franske sektorstoetteordning til fordel for tekstil- og beklaedningsindustrien (nedsaettelse af socialsikringsbidragene). I betragtning af den generelle situation inden for Faellesskabets tekstil- og beklaedningsindustri paa davaerende tidspunkt mente Kommissionen, at hverken den udbetalte eller den planlagte stoette ville fremme en udvikling, som ud fra Faellesskabets synspunkt ville vaere tilstraekkelig til at opveje stoettens fordrejning af samhandelen, men at stoetten derimod - ved at begunstige den paagaeldende virksomhed inden for en sektor med en betydelig handel og en saerdeles skarp konkurrence - ville kunne paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne og dermed ville vaere uforenelig med faellesmarkedet.

Kommissionen indtog saaledes det standpunkt, at stoetten ikke opfyldte de noedvendige betingelser for at kunne vaere omfattet af en af undtagelserne i traktatens artikel 92, og den indledte derfor proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit.

Ved skrivelse af 3. december 1984 opfordrede Kommissionen den franske regering til at fremsaette sine bemaerkninger. De oevrige medlemsstater og andre interesserede parter blev underrettet henholdsvis den 4. januar 1985 og den 19. januar 1985.

II

Som led i proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, fremsatte den franske regering sine bemaerkninger ved skrivelse af 4. februar, 4. juni og 11. oktober 1985, 5. februar, 19. juni og 21. juli 1986, 27. marts og 21. maj 1987 samt under flere bilaterale moeder, nemlig den 18. oktober 1985, 14. maj og 4. juli 1986 og 27. februar, 13. og 19. marts samt 30. april 1987; i denne forbindelse paapegede den franske regering, at virksomhedens strukturomlaegning havde medfoert lukning af flere produktionsanlaeg, en betydelig nedskaering i beskaeftigelsen, indstilling af produktionen af flere varegrupper og overdragelse af en raekke produktionsanlaeg til uafhaengige producenter. Den franske regering omtalte ogsaa en saakaldt strategisk plan, som virksomheden var i faerd med at gennemfoere.

Ved skrivelse af 21. juli 1986, bekraeftet ved skrivelse af 27. marts 1987, meddelte den franske regering Kommissionen, at der foruden den stoette, den havde naevnt i sin skrivelse af 23. august 1984, i mellemtiden var ydet supplerende stoette. Der var blevet udbetalt i alt 999,9 mio ffr. i form af:

- kapitalindskud paa 333,1 mio ffr. fra SOPARI i juli 1982, efter overfoersel fra IDI, med henblik paa at genoprette og udvide virksomhedens kapital;

- yderligere kapitalindskud paa 300 mio ffr. (110 mio ffr. i juni 1984 og 190 mio ffr. i januar 1985) fra SOPARI med samme formaal og med ret til udbytte for perioden 1991-2005;

- forskud fra SOPARI paa 36,8 mio ffr., der blev ydet i juni 1984 og skulle tilbagebetales fra udgangen af 1986;

- rentelettede laan paa 100 mio ffr. (december 1982), 60 mio ffr. (december 1983), 35 mio ffr. (december 1984) og 100 mio ffr. (januar 1985);

- nedsaettelse af socialsikringsbidragene med 35 mio ffr. i juni 1983.

Det blev endvidere oplyst, at der til flere investeringsprojekter inden for papirbranchen, nemlig i produktionsanlaeggene Roanne og Saint-Quen, blev udbetalt regionalstoette paa 30 mio ffr. (PAT - prime d'aménagement du territoire).

Under proceduren meddelte den franske regering i strid med sine oprindelige udtalelser af 22. marts 1984 og 23. august 1984, at stoetten ikke blev ydet til specielle formaal, men til generelt at rationalisere virksomhedens produktion af tekstilvarer; dette gjaldt dog ikke den stoette, der var noedvendigt for at genoprette virksomhedens finansielle situation (633,1 mio ffr.), og som blev ydet paa normale markedsoekonomiske vilkaar og derfor ikke faldt ind under traktatens artikel 92, stk. 1. Den omtalte rationalisering omfattede investeringer i produktionen af tekstilvarer, afskedigelse og foertidspensionering af arbejdstagere, uddannelse af personale samt lukning og overdragelse af produktionsanlaeg.

Fire andre medlemsstater, en virksomhed og seks sammenslutninger af virksomheder fremsatte bemaerkninger som led i ovennaevnte procedure.

III

SOPARI, kapitalindskud i den paagaeldende virksomhed fandt sted paa den franske regerings udtrykkelige anmodning og blev senere refunderet SOPARI direkte af den franske regering. Naar det er indlysende, at en offentlig myndighed, der indskyder kapital mod at erhverve en andel i en virksomhed, ikke foretager et rent kapitalindskud under normale markedsoekonomiske vilkaar, maa sagen vurderes paa baggrund af traktatens artikel 92. Kommissionen gjorde dette klart i sin skrivelse af 17. november 1984 til medlemsstaterne. Til denne skrivelse var der vedfoejet en redegoerelse for Kommissionens holdning til offentlige kapitalinteresser i virksomhederne, og paa grundlag af denne er det indlysende, at indskuddene i det foreliggende tilfaelde skal betragtes som statsstoette. Stoetten til den paagaeldende virksomhed hindrede markedskraefternes frie spil, idet den holdt denne virksomhed - som eller havde maattet lukke, da den ikke var konkurrencedygtig - kunstigt i drift, og medfoerte et pres paa industristrukturen i EF, der var praeget af tilpasningsproblemer. Kapitalindskuddene fandt sted paa betingelser, der ikke ville vaere acceptable for en privat investor under normale markedsoekonomiske vilkaar; som foelge af virksomhedens finansielle situation, og navnlig gaeldens stoerrelse (3 682 mio ffr. i 1981), kunne der nemlig ikke forventes et normalt afkast i form af udbytte eller kapitalgevinst af den investerede kapital inden for en rimelig frist, og virksomheden kunne ikke skaffe de noedvendige midler paa kapitalmarkedet dels paa grund af sin utilstraekkelige cash flow, der skyldtes de laengerevarende driftstab, dels af andre aarsager, som f. eks. foraeldede maskiner, for stort personale samt overskudskapacitet paa markedet og i virksomheden.

En privat investor var foerst rede til at traede til, da kapitalindskuddene paa 633,1 mio ffr. og den oevrige ovennaevnte stoette var blevet ydet. Den omstaendighed, at denne investor overtog virksomheden for et symbolsk beloeb paa 1 ffr., beviser, at der var tale om stoette.

I oevrigt havde den franske regering selv, i hvert fald indirekte, erkendt, at der var tale om stoette i alle tilfaelde, idet den i skrivelse af 21. juli 1986, der blev fremsendt under proceduren, havde beregnet en nettosubventionsaekvivalent for samtlige foranstaltninger bortset fra nedskaeringen af socialsikringsbidragene.

Endelig skal det bemaerkes, at De Europaeiske Faellesskabers Domstol har klarlagt anvendelsen af traktatens artikel 92, stk. 1, paa offentlige myndigheders erhvervelse af kapitalinteresser, jf. dom af 14. november 1984 i sag 323/82, Intermills, og dommene af 10. juli 1986 i sagerne 234/84, Meura, og 40/85, Boch. Domstolen fastslog, at det for at afgoere, om et kapitalindskud skal betragtes som statsstoette, er noedvendigt at undersoege, om den paagaeldende virksomhed kunne have skaffet disse midler paa det private kapitalmarked. Hvis alt tyder paa, at den begunstigede virksomhed ikke kunne have overlevet uden de offentlige midler, fordi den ikke kunne have skaffet den noedvendige kapital fra en privat investor paa det aabne marked, er det korrekt at betragte de paagaeldende midler som statsstoette.

Paa baggrund af ovenstaaende er det i det foreliggende tilfaelde usandsynligt, at den paagaeldende virksomhed kunne have skaffet tilstraekkelig kapital paa det private kapitalmarked til at sikre sin fortsatte bestaaen, da en privat virksomhed, der laegger det forventede overskud til grund for sine beslutninger og ikke tager sociale, regionale eller sektorbestemte hensyn, ikke ville have indskudt en saadan kapital. Indskuddene paa 633,1 mio ffr. maa derfor betragtes som statstoette i den i artikel 92, stk. 1, anvendte betydning.

De lavtforrentede laan samt nedskaeringen af socialsikringsbidragene maa ligeledes betragtes som statsstoette i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1, fordi den stoettemodtagende virksomhed herved gennem statsmidler blev fritaget for omkostninger, som den normalt selv skulle afholde.

Denne stoette skulle derfor anmeldes til Kommissionen som omhandlet i artikel 93, stk. 3. Da den franske regering ikke i det foreliggende tilfaelde anmeldte stoetten paa forhaand, har Kommissionen ikke kunnet tage stilling til de paagaeldende foranstaltninger, foer de blev gennemfoert. Stoetten er saaledes ulovlig i henhold til faellesskabsretten fra det tidspunkt, hvor den blev ydet. Den situation, der er opstaaet ved, at den franske regering ikke har opfyldt sine forpligtelser, er saerlig alvorlig, fordi stoetten allerede er blevet udbetalt. Endvidere har den franske regering bekraeftet, at 290 mio ffr. var blevet udbetalt, efter at Kommissionen den 21. november 1984 havde indledt den formelle undersoegelsesprocedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Samtlige stoetteforanstaltninger maa saaledes anses for ulovlige i henhold til faellesskabsretten.

I denne forbindelse maa det erindres, at stoettens ulovlige virkninger ikke kan afhjaelpes a posteriori - i betragtning af at de ved artikel 93, stk. 3, fastsatte regler er af bindende karakter og udgoer en forskrift, der falder ind under den offentlige orden; at disse regler har direkte virkning, er fastslaaet af Domstolen ved dens dom af 19. juni 1973 i sag 77/72.

I tilfaelde, hvor der er ydet stoette, som er uforenelig med faellesmarkedet, kan Kommissionen - med hjemmel i Domstolens dom af 12. juli 1973 i sag 70/72, bekraeftet ved dom af 24. februar 1987 i sag 310/85 - paalaegge medlemsstaterne at kraeve den ulovlige stoette tilbagebetalt.

IV

Tekstilvarer, beklaedning og papir er omfattet af samhandelen mellem medlemsstaterne - hvilket i hoej grad fremgaar af statistikkerne - og konkurrencen paa dette omraade er saerdeles haard. Den franske tekstil-, beklaednings- og papirindustri som saadan, der tegner sig for ca. 20 % af vaerditilvaeksten inden for disse sektorer i EF, deltager saerdeles aktivt i denne samhandel, idet den eksporterer ca. 40 % af sin samlede produktion til andre medlemsstater. Der er i det foreliggende tilfaelde tale om en virksomhed som er Frankrigs trejdestoerste producent af tekstilvarer og beklaedning med en omsaetning i 1986 paa 4,7 mia ffr., heraf 56 % inden for tekstilvarer og beklaedning, og med meget forskellige interesser inden for flere kategorier af tekstilvarer. Den er ligeledes den femtestoerste tekstilvirksomhed i EF. Virksomheden deltager aktivt i samhandelen inden for EF, idet den eksporterer 16 % af sin produktion af tekstilvarer til andre medlemsstater og yderligere 9 % uden for EF. I den periode, hvor stoetten blev ydet, dvs. fra 1982 til udgangen af 1984, steg eksporten af tekstilvarer til andre medlemsstater med 32 %.

Den paagaeldende stoette fordrejer konkurrencen, fordi den paa en maade som kan chiffreres, forbedrede den stoettemodtagende virksomheds finansielle stilling og investeringsafkast og nedbragte andre omkostninger, hvorved virksomheden opnaaede en konkurrencemaessig fordel over for andre producenter, der har gennemfoert eller paataenker at gennemfoere tilsvarende foranstaltninger for egen regning. En del af den paagaeldende stoette blev desuden anvendt til at genoprette virksomhedens finansielle situation, medens virksomheden under normale forhold maatte have indstillet driften i 1981. Der er tale om en maerkbar fordrejning af konkurrencen. Stoetten paa 999,9 mio ffr. - heri ikke medregnet regionalstoetten (PAT) paa 30 mio ffr. - havde til formaal at rette op paa virksomhedens finansielle situation og daekke dens rationaliseringsomkostninger, herunder en raekke investeringer inden for tekstilbranchen, og den nedbragte virksomhedens omkostninger i en saadan grad, at den har opnaaet en meget betydelig fordel over for sine konkurrenter, der ikke har modtaget stoette.

Naar finansiel stoette styrker en virksomheds konkurrencemaessige stilling i samhandelen inden for Faellesskabet, maa stoetten anses for at paavirke denne samhandel. I det foreliggende tilfaelde vil stoetten kunne paavirke samhandelen og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige den paagaeldende virksomhed, som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 1, idet den gav virksomheden mulighed for at overleve, efter at den i 1981 var blevet erklaeret konkurs, og desuden i vid udstraekning nedbragte de rationaliserings- og moderniseringsomkostninger, virksomheden normalt selv skulle afholde. I henhold til artikel 92, stk. 1, er stoette, som opfylder de deri fastsatte kriterier, uforenelig med faellesmarkedet.

De i artikel 92, stk. 2, fastsatte undtagelser finder ikke anvendelse i det foreliggende tilfaelde paa grund af stoettens art, og fordi stoetten heller ikke tog sigte paa at opfylde de i undtagelserne omhandlede maal.

I artikel 92, stk. 3, er det fastsat, hvilke stoetteforanstaltninger der kan betragtes som forenelige med faellesmarkedet. Hvorvidt stoetten er forenelig med traktaten, skal vurderes ud fra Faellesskabets og ikke den enkelte medlemsstats synspunkt. For at sikre at faellesmarkedet fungerer tilfredsstillende og under hensyntagen til principperne i traktatens artikel 3, litra f), skal de i artikel 92, stk. 3, omhandlede undtagelser fra princippet i artikel 92, stk. 1, fortolkes snaevert i forbindelse med undersoegelsen af en stoetteordning eller et konkret stoetteprojekt.

Anvendes undtagelsesbestemmelserne paa stoetteforanstaltninger, der ikke bidrager til virkeliggoerelsen af et af de i artikel 92, stk. 3, fastsatte maal eller ikke er noedvendige for at naa disse maal, vil det give visse industrier eller virksomheder uberettigede fordele og blot tjene til at forbedre disses finansielle situation, ligesom det vil medfoere, at samhandelen mellem medlemsstaterne paavirkes og konkurrencevilkaarene fordrejes, uden at dette paa nogen maade er begrundet i hensynet til Faellesskabets interesse, jf. artikel 92, stk. 3.

Den franske regering har ikke kunnet bevise, og Kommissionen har ikke kunnet konstatere, at stoetten opfylder betingelserne for at vaere omfattet af en af undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 3.

V

I den periode, hvor virksomheden modtog ovennaevnte stoette, udoevede den stoerstedelen af sine aktiviteter inden for tekstil- og beklaedningsindustrien, og den franske regering beskrev virksomheden som »Frankrigs foerende tekstilkoncern«. Virksomheden er i virkeligheden den tredjestoerste tekstilkoncern i Frankrig og den femtestoerste i EF. Eftersom den franske regering meddelte Kommissionen, at der ikke ville blive ydet stoette til investeringer inden for papirindustrien, bortset fra regionalstoette paa 30 mio ffr. i henhold til den af Kommissionen godkendte regionalstoetteordning (PAT), er den resterende finansielle stoette paa 999,9 mio ffr. saaledes helt undergivet betingelserne for stoette til tekstil- og beklaedningsindustrien, jf. de stoetteregler for denne sektor, som Faellesskabet indfoerte i 1971 og 1977 og meddelte medlemsstaterne ved skrivelse af 30. juli 1971 og 4. februar 1977.

Disse regler omfatter en raekke kriterier, som Kommissionen har fastlagt i samarbejde med nationale eksperter for at vejlede medlemsstaternes regeringer med hensyn til stoette til denne sektor. I reglerne fra 1971 paapeger Kommissionen, at stoette til tekstil- og beklaedningsindustrien, der er praeget af skarp konkurrence i EF som helhed, indebaerer en risiko for konkurrencefordrejninger, hvilket er uacceptabelt for konkurrenter, der ikke modtager stoette. Dette gaelder isaer stoette til modernisering og rationalisering, der generelt har betydelig indvirkning paa konkurrenceevnen. Udviklingen bekraeftede senere Kommissionens betaenkeligheder, saaledes at den skaerpede reglerne i 1977, navnlig med hensyn til investeringsstoette i forbindelse med rationalisering og modernisering.

Faellesskabets tekstil- og beklaedningsindustri har gennemgaaet en kraftig udvikling i de seneste ti aar. Produktionen er faldet som foelge af det konkurrencemaessige pres udefra baade paa de traditionelle eksportmarkeder og paa EF-markedet. En million arbejdspladser, der regner sig for naesten 40 % af den samlede beskaeftigelse i denne branche, blev nedlagt fra 1975 til 1985. Da krisen har vaeret baade alvorlig og langvarig, har det tvunget virksomhederne inden for denne branche til at bestraebe sig paa at omstrukturere og modernisere deres produktionsanlaeg. Som foelge heraf har industrien kunnet tilpasse sig og gradvis kunnet genoprette sin konkurrenceevne og rentabilitet. Det erkendes, at Faellesskabets regler for stoette til denne sektor har spillet en vigtig rolle med hensyn til at skabe en vis balance og opretholde eller genetablere en egentlig markedsoekonomi. Da industrien dog fortsat er saerdeles saarbar, ikke mindst fordi den stadig er udsat for en skarp international konkurrence, er Kommissionen af den opfattelse, at ukontrolleret statsstoette ville stride mod Faellesskabets interesser, navnlig fordi den ville medfoere en alvorlig fare for, at EF-producenternes tidligere og igangvaerende bestraebelser paa at tilpasse sig aendringerne i markedsforholdene inden for tekstilvarer og beklaedning bliver nytteloese. Kommissionen vil derfor fortsat laegge stor vaegt paa, at medlemsstaterne overholder ovennaevnte regler.

Flere af de betingelser, der er anfoert i ovennaevnte regler, er ikke opfyldt i det foreliggende tilfaelde. For det foerste er det ikke fastsat i disse regler, at der kan ydes stoette med henblik paa at holde en virksomhed i drift. Inden for tekstilindustrien har stoette med henblik paa at redde virksomheder derimod altid vaeret anset for ikke at medfoere nogen varig forbedring hverken paa nationalt plan eller paa faellesskabsplan; en saadan stoette ville i stedet paavirke konkurrencevilkaarene inden for faellesmarkedet uden at forbedre industriens konkurrencemaessige stilling, hvilket er en forudsaetning for, at den kan opnaa gode resultater paa det internationale tekstilmarked.

For det andet maa stoette til tekstilindustrien ifoelge ovennaevnte regler kun ydes i en kort periode. Denne betingelse er ikke opfyldt i det foreliggende tilfaelde, da der blev ydet stoette fra juli 1982 til januar 1985. Endvidere skal stoetten have til formaal paa kort sigt at sikre stoettemodtageren en konkurrenceevne, der er tilstraekkelig til, at den kan opnaa gode resultater paa det internationale tekstilmarked. Denne betingelse er heller ikke opfyldt, da den paagaeldende virksomhed fortsat led betydelige tab, der alene for perioden fra juli 1982 til udgangen af 1986 beloeb sig til 1 161 mio ffr.

For det tredje skal der ifoelge reglerne vaere en direkte forbindelse mellem stoetten og de transaktioner, hvortil den ydes. I dette tilfaelde meddelte den franske regering imidlertid Kommissionen, at dele af den finansielle stoette generelt tog sigte paa at genskabe den paagaeldende virksomheds finansielle situation, medens den oevrige stoette generelt tjente til rationalisering af virksomheden uden at vaere tiltaenkt nogen bestemte projekter.

Under disse omstaendigheder er der yderligere en betingelse, som ikke er opfyldt. Da der ikke er nogen direkte forbindelse mellem stoetten og de enkelte transaktioner, er det vanskeligt at vurdere, hvilken virkning stoetten vil faa paa de transaktioner, hvortil den ydes.

Endelig er det fastsat i reglerne, at stoetten ikke maa paavirke konkurrencen og samhandelen mere end absolut noedvendigt. Det skal i denne forbindelse paapeges, at den paagaeldende virksomhed i de tre aar, hvor stoetten blev ydet, dvs. fra juli 1982 til januar 1985, foroegede sin eksport af tekstilvarer til andre medlemsstater med 32 %, hvilket klart viser, at stoetten har paavirket samhandelsvilkaarene. Et senere fald i eksporten, der skete som led i en generel eksporttilbagegang for den franske tekstilindustri som saadan i 1985 og 1986, kan ikke aendre denne vurdering.

Paa baggrund af ovenstaaende maa det konkluderes, at alle de paagaeldende stoetteforanstaltninger blev gennemfoert i strid med Faellesskabets regler for stoette til tekstil- og beklaedningsindustrien.

VI

Den 21. december 1983 besluttede Kommissionen at godkende gennemfoerelsen af en fransk sektorstoetteordning, som skulle gaelde for tekstil- og beklaedningsindustrien, og som bestod i nedsaettelse af socialsikringsbidragene. Ved skrivelse af 3. januar 1984 meddelte Kommissionen den franske regering, at foranstaltningerne, med de af den franske regering foreslaaede aendringer, kinne betragtes som forenelige med faellesmarkedet. Stoette til en virksomhed over denne sektorstoetteordning kunne kun undtages i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), hvis samtlige betingelser i denne ordning, saaledes som den var blevet godkendt af Kommissionen, var opfyldt. Af saerlig betydning i det foreliggende tilfaelde er foelgende betingelser, der er knyttet til ordningen for nedsaettelse af socialsikringsbidragene:

- Virksomheder, hvor forholdet mellem egenkapital og lang- og kortfristet gaeld er under 1: 2, betragtes ikke som levedygtige og kan ikke faa udbetalt stoette, hverken over denne ordning eller over nogen anden ordning, for generel stoette, regionalstoette eller sektorstoette.

Den paagaeldende virksomhed opfyldte ikke denne betingelse, idet den i 1981 indgav konkursbegaering med en lang- og kortfristet gaeld paa over 3 682 mio ffr.; dens kapital var helt opbrugt til daekning af tab. I 1985 befandt den sig stadig i en finansiel krise.

Virksomheden burde derfor hverken have faaet udbetalt stoette i henhold til stoetteordningen for tekstil- og beklaedningsindustrien eller nogen anden form for stoette.

- Den maksimale stoetteintensitet pr. virksomhed, heri medregnet stoette over ordningen for tekstil- og beklaedningsindustrien, samt anden generel stoette, regionalstoette eller sektorstoette, maa ikke overstige 25 % i nettosubventionsaekvivalent i forhold til de gennemfoerte investeringer.

I dette tilfaelde blev der imidlertid ydet stoette paa 999,9 mio ffr. til investeringer paa i alt 675 mio ffr. inden for tekstil- og beklaedningsindustrien i perioden 1981-1986. Der er i dette tilfaelde tale om en subventionsaekvivalent paa 121,25 %. Nettosubventionsaekvivalenten, som dog er uden betydning paa grund af virksomhedens fortsatte tab i de paagaeldende aar, ville andrage 66,69 %. Begge disse tal overstiger saaledes langt maksimumssatsen paa 25 %.

Virksomheden fik derfor udbetalt denne stoette i strid med de betingelser, der er knyttet til stoetteordningen for tekstilindustrien.

- Der kan kun ydes stoette til investeringsformaal, og kun naar virksomhederne kan afholde mindst 50 % af investeringsomkostningerne over deres egne midler.

I dette tilfaelde modtog virksomheden stoette paa 999,9 mio ffr. og gennemfoerte indtil 1986 investeringer paa 675 mio ffr. inden for tekstilindustrien; den kraevede procentsats er derfor ikke opnaaet. Stoetten overstiger endog investeringerne med 48 %.

Virksomheden fik derfor stoetten udbetalt i strid med de betingelser, der er knyttet til stoetteordningen.

- Der maa kun udbetales stoette til investeringer i egentlig strukturomlaegning.

I dette tilfaelde maa det imidlertid paa grundlag af den franske regerings oplysninger om virksomhedens investeringer konkluderes, at der er ydet stoette til modernisering af produktionsanlaeg med henblik paa at holde dem i drift, uden at der i denne forbindelse er foretaget nogen fundamentale aendringer. Investeringerne vedroerte udskiftning af helt umoderne udstyr med henblik paa at genoprette den konkurrenceevne, virksomheden havde mistet mange aar forinden. Flere af de af den franske regerings anfoerte eksempler paa, at der var foretaget investeringer, som den angav som hoejteknologiske, udgoer i realiteten blot en forsinket tilpasning til aendringer i produktionsmetoder og -processer, der havde fundet sted i andre dele af EF's tekstilindustri ca. 5-10 aar tidligere.

Saadanne investeringer kan derfor ikke betragtes som egentlig strukturomlaegning, og de burde derfor vaere gennemfoert med virksomhedens egne finansielle midler og uden statsstoette.

Kommissionen har desuden altid vaeret af den opfattelse, at en virksomheds investeringer, navnlig inden for tekstil- og beklaedningsindustrien, ikke er stoetteberettigede, naar de gennemfoeres med henblik paa at opretholde driften eller aktivitetsniveauet.

Foruden at omtale virksomhedens investeringer understregede den franske regering under proceduren, at der som led i rationaliseringen var foretaget en betydelig nedskaering i antallet af arbejdspladser.

Det er ganske vist korrekt, at der blev foretaget betydelige nedskaeringer i beskaeftigelsen gennem afskedigelser, foertidspensionering og overfoersel af arbejdskraft til andre uafhaengige producenter, der fortsatte produktionen af de produktionsanlaeg, som de havde faaet overdraget, men man maa ikke glemme, at saadanne nedskaeringer var noedvendige, for at virksomheden kunne overleve, da den tidligere havde haft alt for stort et personale i praktisk talt samtlige afdelinger. Dette blev bekraeftet af den franske regering ved flere lejligheder. Hertil kommer, at naar kapaciteten - som haevdet af Frankrig - ikke foroeges ved investeringer i tekstilmaskiner, medfoerer installering af nyt udstyr dog betydelige personalenedskaeringer.

Hvad angaar personalenedskaeringer maa man huske paa, at EF's tekstil- og beklaedningsindustri i de seneste ti aar gennem Faellesskabets stoetteregler har gennemfoert en betydelig strukturomlaegning med nedlaeggelse af over 1 mio arbejdspladser, hvilket medfoerer betydelige sociale og regionale tilpasningsproblemer. Disse nedskaeringer maatte desuden finansieres af industrien selv, da der ifoelge Faellesskabets stoetteregler ikke kan ydes statsstoette dertil. Da krisen inden for Faellesskabernes tekstilindustri har vaeret alvorlig og langvarig, har dette tvunget andre virksomheder til at soege at tilpasse sig uden statsstoette, til trods for de finansielle vanskeligheder, som mange af dem stod over for, og til trods for at det var vanskeligt for dem at nedbringe arbejdsstyrken, hvilket strukturomlaegningen noedvendiggjorde.

I dette tilfaelde kunne virksomheden imidlertid ved hjaelp af stoetten yde forholdsvis store afskedigelsesloenninger til arbejdstagerne, hvilket medfoerte en rationalisering og produktivitetsstigning, der var langt mere gennemgribende end andre steder; dette ville ikke have vaeret muligt for en virksomhed, der selv skulle have afholdt finansieringsomkostningerne.

Endelig haevder den franske regering, at der er foretaget en betydelig kapacitetsnedskaering. I denne forbindelse maa det for det foerste paapeges, at begrebet kapacitet kun har ringe betydning, naar man ser paa tekstil- og beklaedningsindustrien med dens usaedvanlig store produktsortiment. Dette har altid vaeret Kommissionens og nationale eksperters opfattelse.

Dette gaelder ogsaa for virksomheden i det foreliggende tilfaelde, hvor aendringer i kapaciteten, paa grund af dens store produktsortiment, i bedste fald angiver en underliggende tendens.

For det andet skyldes visse nedskaeringer udelukkende den seneste markedsudvikling da efterspoergslen inden for nogle af tekstilindustriens delsektorer, f.eks. hoer og bomuld, som er af stor betydning for den paagaeldende virksomhed, er faldet betydeligt, saaledes at virksomhederne i EF som helhed maatte tilpasse sig denne nye situation.

For det tredje skyldes visse nedskaeringer afskaffelse af helt umoderne udstyr, som i visse tilfaelde gaar helt tilbage til foer foerste verdenskrig, og som alligevel ikke har vaeret anvendt til produktionsformaal i de senere aar.

Naar man for det fjerde sammenholder kapacitetsnedskaeringen med virksomhedens faktiske omsaetning (i faste 1982-priser), er den egentlige nedskaering langt mindre. Da en lang raekke produktionsanlaeg (27 anlaeg med i alt 4 730 beskaeftigede) blev overdraget til andre producenter, der fortsatte tekstilproduktionen, kan det ikke haevdes, at der er sket noget egentligt fald i den interne produktion. Men selv om der er sket et vist fald i virksomhedens produktion, maa man huske paa, at aktiviteten inden for den europaeiske tekstilindustri i dag er ca. 15 % lavere end i 1973 som foelge af en klart aftagende stigning i forbruget af tekstilvarer i EF (og til tider et fald) kombineret med en stigning i udviklingslandenes eksport til EF. Paa denne baggrund er udviklingen i virksomhedens produktion paa ingen maade imponerende, og det kan derfor ikke haevdes, at virksomheden udfoldede saerlige bestraebelser med henblik paa en strukturomlaegning.

Det skal endvidere bemaerkes, at virksomheden for nylig officielt bebudede store kapacitetsstigninger, navnlig inden for hoer, for september 1987. Dette bringer de paastaaede kapacitetsnedskaeringer, der er naevnt ovenfor, i fare og goer den franske regerings oplysninger om disse nedskaeringer endnu mere tvivlsomme.

Paa baggrund af ovenstaaende maa det konkluderes, at stoetten blev ydet den paagaeldende virksomhed i strid med betingelserne i den gaeldende franske stoetteordning for tekstil- og beklaedningsindustrien. Dette er tilfaeldet, uanset at den franske regering under proceduren har bemaerket, at visse dele af stoetten blev ydet med henblik paa at genoprette virksomhedens finansielle situation. Da Kommissionens beslutning vedroerende ordningen for nedsaettelse af socialsikringsbidragene ogsaa omfattede andre former for stoette, kan sidstnaevnte former ikke fritages for de betingelser, der er knyttet til denne ordning.

Det skal tilfoejes, at virksomheden i juni 1983 fik udbetalt 35 mio ffr. i henhold til ordningen for nedskaering af socialsikringsbidragene. Dette betyder, at stoetten blev ydet i henhold til en ordning, hvorom Kommissionen den 12. januar 1983 havde vedtaget en endelig negativ beslutning, 83/245/EOEF (1), hvilket den havde meddelt den franske regering ved skrivelse af 21. januar 1983. Ved denne beslutning kraevede Kommissionen, at Den Franske Republik fra det tidspunkt, hvor den fik meddelelse om beslutningen, ikke laengere ydede stoette i henhold til den paagaeldende ordning, som den desuden skulle ophaeve inden en maaned. Ogsaa i dette tilfaelde viser kendsgerningerne imidlertid, at Den Franske Republik fortsatte med at udbetale stoette i henhold til den paagaeldende ordning, samt at den franske regering ikke tog skridt til at ophaeve stoetteordningen inden for den periode, der var fastsat i beslutningen. Dette blev ogsaa fuldt ud bekraeftet af Domstolen i dom af 15. november 1983 i sag 52/83.

VII

Hvad angaar den stoette, der tog sigte paa at genoprette virksomhedens finansielle situation, maa det paapeges, at Kommissionen ved skrivelse af 24. januar 1979 underrettede medlemsstaterne om, paa hvilke betingelser stoette med henblik paa at redde en virksomhed kunne betragtes som forenelig med faellesmarkedet. En saadan stoette maa kun ydes for at holde virksomheden i drift, medens det undersoeges, hvad der er aarsag til dens vanskeligheder, og hvorledes disse kan afhjaelpes; i denne forbindelse skal bl. a. foelgende betingelser overholdes:

- Stoetten skal udbetales kontant i form af laanegaranti eller laan til normal markedsrente.

Ingen af de former for stoette, som virksomheden har modtaget i dette tilfaelde, opfylder denne betingelse.

- Stoetten maa kun udbetales i den periode, der er noedvendig for, at de paakraevede og gennemfoerlige saneringsforanstaltninger kan ivaerksaettes (normalt ikke over seks maaneder).

I det foreliggende tilfaelde blev stoetten, der blev udbetalt som et kapitalindskud, ikke ydet for en kort periode, og der blev heller ikke paa forhaand fastsat nogen varighed eller salgspris. Stoetten blev ydet, uden at virksomheden skulle opfylde nogen betingelser til gengaeld. Stoettens eneste formaal var at holde den konkursramte virksomhed i drift og er ikke kraevet tilbagebetalt. Endvidere blev den ydet, uden at man ivaerksatte de noedvendige og gennemfoerlige saneringsforanstaltninger.

- Stoetten maa ikke paavirke industriens situation i andre medlemsstater.

I dette tilfaelde deltager den paagaeldende virksomhed meget aktivt i samhandelen inden for EF. Stoetten har - som ovenfor anfoert - nedbragt virksomhedens omkostninger betragteligt. Ved hjaelp af stoetten har virksomheden kunnet oege sin eksport til andre medlemsstater med 32 % fra 1982 til udgangen af 1984, hvilket, i betragtning af at virksomheden paa det

paagaeldende tidspunkt (1984) var den tredjestoerste tekstilproducent i Frankrig og den femtestoerste i EF, styrker formodningen om, at konkurrencen blev fordrejet.

- Konkrete stoetteforanstaltninger af betydeligt omfang skal anmeldes til Kommissionen paa forhaand.

I betragtning af saavel stoettens som virksomhedens stoerrelse er der her tale om en stoettesag af et betydeligt omfang, og den franske regering har saaledes ikke opfyldt sin forpligtelse i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, til at anmelde stoetten saa betids, at Kommissionen kan fremsaette sine bemaerkninger dertil og eventuelt indlede proceduren i traktatens artikel 93, stk. 2. Det skal erindres, at en betydelig del af stoetten endog blev udbetalt til virksomheden, efter at proceduren var indledt.

Endelig fremgaar det klart af Domstolens domme i de tidligere naevnte sager 234/84 og 40/85, at stoette med henblik paa at redde en virksomhed ikke kan falde ind under undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, saafremt den ikke bidrager til at genskabe et sundt foretagende, dvs. naar det ikke kan forventes, at virksomheden bliver levedygtig inden for en rimelig tid uden yderligere stoette, navnlig naar der er tale om alt for stor produktionskapacitet inden for den paagaeldende branche i Faellesskabet. I dette tilfaelde blev der ydet stoette af et betydeligt omfang.

Paa baggrund af ovenstaaende maa det derfor konkluderes, at kapitalindskuddene ikke opfyldte en raekke af de betingelser, der er knyttet til stoetteforanstaltninger med henblik paa at redde en virksomhed; disse betingelser er praeciseret i Kommissionens skrivelse til medlemsstaterne af 24. januar 1979 og naermere fastlagt af Domstolen i ovennaevnte domme.

VIII

I betragtning af ovenstaaende gaelder det for alle former for stoette, at de kunstigt nedbragte de omkostninger, som producenten af tekstilvarer, beklaedning og papir i det foreliggende tilfaelde normalt selv skulle have afholdt. Stoetten gav denne virksomhed urimelige fordele og forbedrede dens finansielle stilling i forhold til andre virksomheder inden for de paagaeldende sektorer; sidstnaevnte virksomheder har i de senere aar maattet rationalisere og modernisere deres produktion uden finansiel stoette dertil.

Hvad angaar undtagelsen i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), vedroerende »stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene«, maa det bemaerkes, at stoetten ganske vist fremmede den paagaeldende virksomheds udvikling men samtidig paavirkede samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse. Stoetten holdt virksomheden kunstigt i drift inden for en sektor, hvor der foregaar en omfattende samhandel inden for EF, og hvor konkurrencen er saerdeles skarp. Stoetten nedbragte den paagaeldende virksomheds omkostninger, svaekkede andre EF-producenters konkurrencemaessige stilling og medfoerte saaledes en foroegelse af presset paa disse virksomheder og et fald i priserne paa EF-markedet til skade for producenter, som hidtil har overlevet ved at foretage strukturomlaegning samt produktivitets- og kvalitetsforbedringer med egne midler, men som nu kan blive noedt til at traekke sig ud af markedet. Stoetten begunstigede saaledes den paagaeldende virksomhed, der kunstigt blev reddet fra konkurs, og hvis markedsstilling ikke laengere udelukkende vil vaere betinget af dens effektivitet, indsats og styrke; stoetten kan derfor ikke anses for at bidrage til en udvikling, der set ud fra Faellesskabets synspunkt vil vaere tilstraekkelig til at opveje stoettens aendring af markedsvilkaarene.

Hvad angaar undtagelsesbestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), vedroerende stoette til fremme af udviklingen i visse omraader, skal det bemaerkes, at levestandarden i de paagaeldende omraader ikke er usaedvanlig lav, og at der ikke hersker alvorlig underbeskaeftigelse som omhandlet i litra a). Da stoetten kunne ydes til virksomheder inden for bestemte oekonomiske sektorer, uanset hvor de var beliggende, havde den ikke til formaal at fremme udviklingen i visse regioner, som omhandlet i litra c). Den regionalstoette (PAT), der blev ydet virksomheden med henblik paa at udvikle visse omraader, er ikke omfattet af denne beslutning.

Hvad angaar undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra b), er det indlysende, at den paagaeldende stoette ikke havde til formaal at fremme virkeliggoerelsen af et vigtigt projekt af faelleseuropaeisk interesse eller at afhjaelpe en alvorlig forstyrrelse i den franske oekonomi. Sektorstoette, der kun ydes til en enkelt virksomhed inden for tekstil-, beklaedning- og papirindustrien, kan ikke afhjaelpe en situation af den art, der er omhandlet i artikel 92, stk. 3, litra b).

I betragtning af det ovenfor anfoerte er den paagaeldende stoette ulovlig, fordi den franske regering ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3. Stoetten opfylder heller ikke de noedvendige betingelser for at vaere omfattet af en af undtagelserne i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 2 og 3.

IX

Som naevnt ovenfor kan Kommissionen i saadanne tilfaelde paalaegge medlemsstaterne at kraeve den ulovlige stoette tilbagebetalt fra stoettemodtagerne.

I det foreliggende tilfaelde var den stoette, der blev ydet virksomheden, betydelig i forhold til virksomhedens stoerrelse og de investeringer, den gennemfoerte, og den var endog stoerre end den nationale stoette, som Kommissionen tidligere havde afslaaet paa grund af mulighederne for konkurrencefordrejninger; som eksempel kan naevnes den franske afgiftsfinansierede stoetteordning til fordel for tekstil- og beklaedningsindustrien (endelig negativ beslutning 85/380/EOEF (1)), den britiske stoetteordning for tekstil- og beklaedningsindustrien (endelig negativ beslutning 85/305/EOEF (2)) og den belgiske stoetteordning for tekstil- og beklaedningsindustrien for 1984 (endelig negativ beslutning 84/564/EOEF (3)).

Da der desuden i dette tilfaelde er tale om et alvorligt brud paa Faellesskabets forskrifter, maa der traeffes saerlige foranstaltninger.

Da der ikke foreligger nogen retfaerdiggoerelse af den paagaeldende stoette, maa den kraeves tilbagebetalt. Paa grundlag af de betingelser, der er knyttet til de forskellige former for stoette, dvs. tidspunktet for udbetaling, og eventuelt renter, afdragsperioder osv., og som den franske regering har meddelt Kommissionen, andrager den reelle oekonomiske vaerdi af de forskellige former for stoette foelgende:

- kapitalindskud for 1982: 333,1 mio ffr.,

- senere kapitalindskud: 207,16 mio ffr.,

- forskud: 7,04 mio ffr.,

- de forskellige lavtforrentede laan: 103,56 mio ffr.,

- nedskaering i socialsikringsbidragene: 35,0 mio ffr.

Den samlede oekonomiske vaerdi andrager derfor 685,86 mio ffr.

Under proceduren anfoerte Frankrig i skrivelse af 21. maj 1987, at der ikke er nogen grund til at kraeve mere tilbagebetalt end det betydelige beloeb, paa ca. 1 mia ffr., der i forvejen skal tilbagebetales til SOPARI og de franske myndigheder.

I denne forbindelse skal det for det foerste paapeges, at det offentlige krav paa 450 mio ffr. over for virksomheden, da der i 1981 blev indledt konkursbehandling, udgjorde en betydelig del af virksomhedens passiver. Det forlig, der blev opnaaet i 1985, omfattede en forpligtelse til at tilbagebetale 84,4 % af disse krav, dvs. 380 mio ffr. Tilbagebetalingen af saadan tidligere gaeld er helt uden forbindelse med statsstoetten i det foreliggende tilfaelde, og Kommissionen kan ikke tage en saadan gaeld i betragtning.

For det andet er det indlysende, at hovedstolen paa 336,8 mio ffr. (herunder forskud paa 36,8 mio ffr.) i forbindelse med de rentelettede laan, der blev ydet virksomheden fra 1982 til 1985, skal tilbagebetales. Endelig vil udbytteretten i forbindelse med SOPARI's kapitalindskud indbringe 300 mio ffr. fra 1991 til 2005. Disse forhold er naturligvis blevet taget i betragtning ved beregningen af stoettens subventionsaekvivalent og oekonomiske vaerdi.

X

Som led i rationaliseringsprogrammet blev 27 produktionsanlaeg med en samlet arbejdsstyrke paa 4 730 overdraget til uafhaengige virksomheder, saaledes at arbejdspladserne kunne bevares og tekstilproduktionen fortsaettes. Disse uafhaengige virksomheder var kun indstillet paa at overtage anlaeggene fra den paagaeldende virksomhed, saafremt denne ydede finansiel stoette for hver arbejdsplads, der blev bevaret. For at rationalisere produktionen og oege produktiviteten betalte den paagaeldende virksomhed i alt 521 mio ffr. til dette formaal. Det gennemsnitlige beloeb pr. arbejdstager var meget hoejt og androg ca. 110 000 ffr. Som den franske regering anfoerte under proceduren, noed denne transaktion godt af stoette, selv om denne ikke blev ydet direkte til dette formaal.

Det skal bemaerkes, at denne stoette kunstigt nedbragte de omkostninger, den paagaeldende virksomhed normalt selv skulle afholde. Virksomhedens konkurrenter inden for EF har i de senere aar i vid udstraekning udbetalt saadanne beloeb over deres egne midler, og der er her tale om normale omkostninger, der noedvendigvis paaloeber i forbindelse med rationalisering. Da den franske stat paatog sig disse forpligtelser, blev der frigjort midler, som virksomheden kunne anvende til investeringer og andre formaal. Denne stoette paavirkede derfor ogsaa samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse, og boer derfor tilbagebetales.

Kort efter overtagelsen blev 13 anlaeg med en arbejdsstyrke paa 3 153, dvs. 66,66 % af den samlede overfoerte arbejdskraft, lukket, og tekstilproduktionen definitivt indstillet. Det beloeb paa 347,3 mio ffr., som Boussac Saint Frères fik udbetalt i forbindelse med denne overfoersel af arbejdskraft, gav virksomheden en fordel, idet den blev fritaget for omkostninger, den ellers selv skulle have afholdt. Da disse anlaeg ikke laengere er i drift, kan stoetten dog betragtes som afskaffet. Der er derfor ingen grund til, at virksomheden skal tilbagebetale denne stoette paa 347,3 mio ffr. dvs. 66,66 % af det samlede beloeb, der blev udbetalt i forbindelse med denne overfoersel, og beloebet kan fradrages den stoette paa 685,86 %, som virksomheden har faaet udbetalt.

Af den samlede stoette, der blev ydet ulovligt, og som havde en oekonomisk vaerdi paa 685,86 mio ffr., skal der derfor tilbagebetales et beloeb paa 338,56 mio ffr. -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Foelgende stoette er ulovlig, da den er ydet i strid med EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3: kapitalindskud paa 633,1 mio ffr. fra SOPARI, efter overfoersel fra IDI, rentelettede laan paa 331,8 mio ffr. og nedskaering af socialsikringsbidragene med 35 mio ffr. i henhold til stoetteordningen for tekstil- og beklaedningsindustrien, alt ydet i perioden 1982-1985 til Boussac Saint Frères, en stoerre producent af tekstilvarer, beklaedning og papir, og for sent anmeldt af den franske regering til Kommissionen, ved telex af 22. marts og ved skrivelse af 23. august 1984, og - som led i proceduren efter artikel 93, stk. 2 - ved skrivelse af 4. februar, 4. juni og 11. oktober 1985, 5. februar, 19. juni og 21. juli 1986, 27. marts og 21. maj 1987. Stoetten er desuden uforenelig med faellesmarkedet, efter traktatens artikel 92.

Artikel 2

Af de naevnte beloeb, hvis oekonomiske vaerdi udgoer 685,86 mio ffr., skal et beloeb paa i alt 338,56 mio ffr. kraeves tilbagebetalt.

Artikel 3

Den franske regering underretter inden to maaneder fra meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, som den har truffet for at efterkomme den.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 15. juli 1987.

Paa Kommissionens vegne

Peter SUTHERLAND

Medlem af Kommissionen

(1) EFT nr. L 137 af 26. 5. 1983, s. 24.

(1) EFT nr. L 217 af 14. 8. 1985, s. 20.

(2) EFT nr. L 155 af 14. 6. 1985, s. 55.

(3) EFT nr. L 312 af 30. 11. 1984, s. 27.