KOMMISSIONENS BESLUTNING af 22. september 1993 om flere former for stoette, som den franske regering har ydet til Société du Pari Mutuel Urbain (PMU) og andre vaeddeloebsselskaber (Kun den franske udgave er autentisk) (93/625/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

efter i overensstemmelse med naevnte artikel at have opfordret de interesserede parter til at fremsaette deres bemaerkninger, og

ud fra foelgende betragtninger:

I Den 7. april 1989 indgav syv selskaber i Ladbroke-koncernen en klage til Kommissionen over stoette, som den franske regering ydede til den oekonomiske firmagruppe Pari Mutuel Urbain (PMU). Ved skrivelse af 27. juli 1989 anmodede Kommissionen de franske myndigheder om oplysninger om stoetten.

Paa baggrund af de oplysninger, som Kommissionen siden har modtaget, har den konstateret, at PMU havde nydt og stadig noed godt af en raekke faciliteter, som den franske stat bevilgede. Faciliteterne bestod hovedsagelig i fritagelse for eller lempelse af skatter og afgifter, hvor skattevaesenet gav afkald paa visse indtaegter, som tilkom det, eller bevilgede betalingsudsaettelse. Foranstaltningerne beskrives noejere i det foelgende.

Efter at have undersoegt foranstaltningerne indledte Kommissionen proceduren efter artikel 93, stk. 2 (1), med foelgende begrundelse. Paa grund af de midler, som den franske stat havde givet afkald paa, havde PMU kunnet rette op paa en ugunstig oekonomisk situation, og det havde kunnet indfoere edb-styring af sit net for modtagelse af indskud i forbindelse med vaeddemaal om udfaldet af hestevaeddeloeb. Som foelge af dette forhold havde det i oevrigt siden begyndelsen af 1990'erne forsoegt at oege sin andel af indskudsmarkedet i andre medlemsstater, hvor det konkurrerede bl.a. med selskaber i Ladbroke-koncernen. Foranstaltningerne maatte anses for at vaere stoette efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1.

Da tre af de paagaeldende foranstaltninger fortsatte efter ivaerksaettelsen af proceduren efter artikel 93, stk. 2, vedtog Kommissionen en foreloebig beslutning 92/35/EOEF (2) om at kraeve, at de franske myndigheder oejeblikkeligt suspenderede stoetten.

II Som led i proceduren fremsatte de franske myndigheder sine bemaerkninger over for Kommissionen ved skrivelse af 12. april 1991 og 7. februar 1992 fra den faste repraesentation. Den understreger heri, at den aldrig har betragtet sine oekonomiske forbindelser med bl.a. PMU som kilde til statsstoette, der skal anmeldes. Det samlede afgiftsbeloeb, som staten modtager, er nemlig stoette end det beloeb, som den ville have opnaaet, hvis almindeligt gaeldende lovgivning var blevet anvendt. Det har aldrig vaeret statens hensigt paa nogen maade at begunstige PMU's eksportvirksomhed, der alene henhoerer under vaeddeloebsselskabernes initiativ.

Den 27. december 1991 meddelte de franske myndigheder desuden Kommissionen, at den var rede til at ophaeve de i den foreloebige beslutning omhandlede foranstaltninger pr. 31. december 1991. Siden har de franske myndigheder anfoert den ene dato efter den anden for ophaevelsen for endelig den 20. juli 1993 at meddele Kommissionen, at den foerste af foranstaltningerne var ophaevet pr. 1. oktober 1992, den anden fra den 1. juli 1993 og den sidste skulle ophaeves fra den 1. januar 1994.

De bemaerkninger, Kommissionen modtog som led i proceduren i EOEF-traktatens artikel 93, stk. 2, efter offentliggoerelsen af Kommissionens meddelelse, blev videregivet til de franske myndigheder ved skrivelse af 23. maj 1991 i fransk oversaettelse. Kommissionens tjenestegrene holdt flere moeder med de franske myndigheder og de ansvarlige for PMU fra 1991 til 1993.

III I Frankrig har vaeddeloebsselskaberne til opgave at sikre, at hestevaeddeloebene afholdes lovformeligt og at organisere indskud i forbindelse med vaeddemaal om udfaldet af loebene. Kun ti vaeddeloebsselskaber har ifoelge dekret af 11. juli 1930, aendret bl.a. ved dekret af 12. maj 1948, tilladelse til at organisere totalisatorspil uden for banerne. Med henblik herpaa har de stiftet den oekonomiske firmagruppe Pari Mutuel Urbain (PMU), som har befoejelse til at modtage indskud i Frankrig. PMU har eneret paa omraadet. PMU har foerst vaeret en juridisk person siden den 13. september 1985. Indtil da var den blot en faelles teknisk tjeneste for de ti vaeddeloebsselskaber.

Af 100 ffr., der registreres som indskud, tager PMU ca. 30 ffr. og tilbagebetaler ca. 70 ffr. til indskyderne. Af de 30 ffr. daekker PMU sine udgifter, dvs. 5,5 ffr., de nationale myndigheder og Paris' bystyre tager ca. 18 ffr., og det tilbageblevne beloeb tildeles vaeddeloebsselskaberne. De beloeb, som ikke udbetales til indskyderne, benaevnes afgifter. Afgiften til fordel for vaeddeloebsselskaberne skal daekke udgifterne i forbindelse med loebenes afholdelse og i det vaesentlige finansiere stoette til hesteopdraet. I 1990 androg indskuddene til PMU ca. 33 mia. ffr.

Vaeddemaal om udfaldet af hestevaeddeloeb organiseres i de fleste medlemsstater, og vaeddemaalsdeltagerne i en medlemsstat kan foretage indskud i forbindelse med loeb, der afholdes i en anden medlemsstat. Vaeddemaal om udfaldet af vaeddeloeb kan organiseres paa to maader. Totalisatorspillet praktiseres i flere medlemsstater, enten alene som i Frankrig eller sammen med bookmakingsystemet. Ved totalisatorspil sammentaelles indskuddene, og efter at afgifterne er trukket fra, tilbagebetales en del af beloebet til vinderne. Bookmakeren derimod foreslaar indskyderne odds paa hestene og udbetaler vinderne et beloeb svarende til odds ganget med indsatsen.

Ladbroke-koncernen optraeder, for saa vidt angaar dens virksomhed i hestevaeddeloebssektoren, hovedsagelig som bookmakerselskab og undertiden ogsaa som organisator af totalisatorspil. Den har afdelinger i flere medlemsstater.

De beloeb, som aarligt anvendes til hasardspil i Faellesskabet, anslaas, for saa vidt angaar de lovlige indskud, til ca. 50 mia. ECU. Medens lotterier foretraekkes af spillerne i f.eks. Tyskland og Spanien, foretraekkes der vaeddemaal om udfaldet af hestevaeddeloeb i Frankrig og Storbritannien. Markederne har imidlertid traditionelt vaeret opdelt nationalt eller endog regionalt enten ifoelge lovgivning eller faktisk.

For saa vidt angaar navnlig vaeddemaal om udfaldet af hestevaeddeloeb i Faellesskabet anslaas indsatserne til ca. 14 mia. ECU i 1990. Samme aar modtog PMU 4,87 mia. ECU.

Hestevaeddeloebene afholdes paa nationale baner, men vaeddemaalene organiseres internationalt. PMU modtager saaledes i Frankrig indskud vedroerende loeb, der afholdes i Belgien, og Ladbroke modtager i Belgien indskud vedroerende franske loeb. I Tyskland stammer 40 % af bookmakernes indtaegter fra vaeddemaal om franske loeb og 20 % fra vaeddemaal om loeb i Storbitannien.

Samhandelen i den paagaeldende sektor bestaar saaledes ikke af bevaegelser af varer, der fysisk transporteres fra en medlemsstat til en anden, men af tilbud om tjenesteydelser fra en virksomhed - eller i forbindelse med aktiviteterne i en virksomhed - der er etableret i en anden medlemsstat.

Ladbrokes virksomhed er i den forbindelse betegnende. Selskabet modtager i de fleste lande, hvor det er etableret, indskud saavel i forbindelse med nationale hestevaeddeloeb som i forbindelse med loeb, der afholdes i andre lande. Selv om PMU's virksomhed uden for Frankrig har vaeret begraenset foer 1989, viser oprettelsen af Pari Mutuel International (PMI) paa dette tidspunkt med henblik paa udvidelse af virksomheden paa internationalt plan, at PMU ikke ville begraense sine forretninger til Frankrig alene. PMI har i oevrigt indgaaet aftale med en tysk virksomhed om til de tyske bookmakere at transmittere fjernsynsbilleder fra de franske loeb og en anden med det belgiske PMU, hvorved det kan modtage indskud i Frankrig i forbindelse med loeb, der afholdes i Belgien.

Siden januar 1989, da PMI blev stiftet, og hvor PMU har aktiemajoriteten, har PMU altsaa givet klart udtryk for sit oenske om at udvide sin virksomhed uden for Frankrig. Gennem aftaler med Tyskland og Belgien er det kommet i aktiv konkurrence med andre, der organiserer vaeddemaal, og andre vaeddeloebsselskaber, navnlig Ladbroke.

IV Da proceduren i artikel 93, stk. 2, blev indledt, havde den franske stat truffet foelgende syv foranstaltninger til fordel for PMU:

1) De beloeb, som udgoeres af uafhentede gevinster, staar til PMU's raadighed, men de skal anvendes foerst og fremmest til finansiering af sociale udgifter og dernaest til daekning af udgifter til kontrol, overvaagning, drift, tilskud til opdraet samt investeringer i direkte tilknytning til organisation af hestevaeddeloeb og totalisatorspil. Det er ved dekret nr. 83-878 af 4. oktober 1983, at der senest er indfoert bestemmelser for anvendelsen af uafhentede gevinster. Hvis disse beloeb ikke udnyttes fuldt ud til daekning af ovennaevnte udgifter, overfoeres det overskydende beloeb til statens almindelige budget. De franske myndigheder mener, at de beloeb, som udgoeres af uafhentede gevinster, under alle omstaendigheder altid har vaeret betragtet som normale ressourcer.

2) Det provenu, der fremkommer ved afrunding af spillegevinsterne med en decimal, har siden 1967 vaeret overfoert til statens almindelige budget (finanslov af 17. december 1966). I 1982 gav den franske stat midlertidigt (nemlig indtil 1985) afkald paa denne indtaegt til fordel for PMU.

Det samlede beloeb, som PMU modtog i loebet af dette tidsrum, androg 315 mio. ffr. De franske myndigheder begrunder tildelingen af dette beloeb med, at PMU paa dette tidspunkt havde behov for at indfoere edb-styring. Det foretog nemlig manuelt millioner af transaktioner i forbindelse med registrering, centralisering og behandling af indskuddene. Vaeddeloebsselskaberne var ikke i stand til selv at finansiere alle de noedvendige investeringer.

3) Siden 1984 har vaeddeloebsselskaberne haft underskud. Som foelge deraf og som supplement til en plan for opretning af situationen aendrede de franske myndigheder ved dekret af 23. januar 1985 og 12. marts 1986 fordelingen af afgifterne. Den saaledes foretagne afgiftslempelse har vaeret opretholdt lige siden. De franske myndigheder mener, at forskelle i afgiftsniveauerne er et vaesentligt instrument i forbindelse med organisation af vaeddemaal om udfaldet af hestevaeddeloeb.

4) PMU er fritaget for selskabsskat. Den franske regering goer gaeldende, at PMU som oekonomisk interessegruppe (OEIG) ifoelge sin juridiske status ikke maa have fortjeneste ved regnskabsaarets udloeb. Fritagelsen kan saaledes ikke udgoere stoette.

5) PMU skal betale den franske stat den del af afgifterne, som staten har krav paa. Ifoelge den normale ordning burde afgifterne betales til statens almindelige budget i tre omgange, den 20. og den 30. i den maaned, hvor afgifterne er indeholdt, og den 10. i den foelgende maaned. Den 24. april 1980 bevilgede budgetministeren henstand med indbetalingerne, der blev slaaet sammen til én. Henstanden udgjorde en likviditetsforlaengelse paa 20 dage. Foranstaltningen var ifoelge de franske myndigheder berettiget, da ordningen for betaling af PMU-afgifterne skulle ligge paa linje med Loto-afgifterne. I 1982 bevilgede budgetministeren en ny henstand paa 30 dage.

6) De vaeddeloebsselskaber, som udgoer PMU, har siden den 1. august 1969 haft dispensation for enmaanedsreglen for fradrag af moms. Den franske regering mener imidlertid, at denne fordel siden 1989 har vaeret opvejet af et fast depositum, som vaeddeloebsselskaberne har skullet indbetale til momsmyndighederne. Foranstaltningen blev ophaevet den 1. juli 1993.

7) Den franske lovgivning indeholder bestemmelse om, at arbejdsgiverne skal betale en social boligafgift af deres samlede loenudgifter. Satsen for afgiften har svinget fra 0,9 % i 1980 til 0,65 % i 1990. PMU har vaeret fritaget for afgiften. Det afgiftsbeloeb, som den franske stat saaledes har givet afkald paa, har svinget fra 5,165 mio. ffr. i 1986 til 3,858 mio. ffr. i 1990.

De franske myndigheder begrunder fritagelsen med, at al landbrugsvirksomhed i Frankrig er fritaget for denne afgift, og at staten anerkender, at vaeddeloebsvirksomhed henhoerer under landbruget. I den forbindelse henviser de til en dom afsagt af Conseil d'État fra 1962, hvori det bekraeftes, at der er tale om landbrugsvirksomhed. Selv om Kassationsretten i 1966 afsagde en kendelse, som gik imod dette, maa finansministeriet rette sig efter dommen afsagt af Conseil d'État, idet de bestemmelser, som vedtages af forvaltningsdomstole, er bindende for enhver forvaltningsmyndighed.

Den franske regering har meddelt Kommissionen, at der er indledt en procedure med henblik paa at ophaeve fritagelsen fra den 1. januar 1994.

De sidste tre foranstaltninger er dem, i forbindelse med hvilke Kommissionen i juni 1991 vedtog en beslutning, der gik ud paa at anmode den franske regering om ikke laengere at lade PMU nyde godt af disse foranstaltninger.

V Foerst og fremmest maa det fastslaas for hver af de i IV omtalte foranstaltninger, om de opfylder kriterierne for anvendelse af EOEF-traktatens artikel 92, og navnlig om foranstaltningerne udgoer undtagelser fra den normale ordning for dels beskatning af PMU dels beskatning i almindelighed.

1) For saa vidt som de beloeb, der udgoeres af uafhentede spillegevinster, altid har vaeret betragtet som normale ressourcer, indgaar de i de ikke-offentlige afgifter. Naar det i bl.a. dekret nr. 83-878 af 4. oktober 1983 er fastsat, at beloeb, der ikke udnyttes fuldt ud af vaeddeloebsselskaberne, skal overfoeres til staten, hvorved deres anvendelse saaledes indskraenkes, aendres der paa ingen maade ved det forhold, at der er tale om ikke-offentlige midler. Anvendelsen af disse ressourcer til finansiering af bl.a. sociale udgifter kan saaledes ikke betragtes som statsstoette efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1, idet der ikke er tale om statsmidler.

2) Det provenu, som fremkommer ved afrunding af spillegevinsterne med en decimal, indgaar i de offentlige afgifter. Det, at der fra 1982 til 1985 blev givet afkald paa en del af denne afgift til fordel for vaeddeloebsselskaberne med henblik paa finansiering af indfoerelse af edb-styring af PMU's transaktioner, maa betragtes som stoette efter artikel 92, stk. 1, da der var tale om en tidsbegraenset foranstaltning, der tog sigte paa at loese et bestemt problem. Takket vaere de midler, staten midlertidigt gav afkald paa, kunne PMU styrke sin markedsposition.

3) Den aendring af afgiften, som blev indfoert i 1984, synes derimod ikke at vaere en punktforanstaltning, idet aendringen har vaeret opretholdt lige siden. Den skal ogsaa analyseres i lyset af den udtalelse, som Kommissionen fremsendte til de franske myndigheder den 18. marts 1991, og hvori det stod, at:

»De afgiftsordninger, som finder anvendelse paa hestevaeddeloeb, henhoerer under de nationale myndigheders befoejelser; forhoejelser eller nedsaettelser af afgiftssatserne svarer derfor ikke til bevilling af statsstoette, for saa vidt som aendringerne som foelge af justeringerne finder ensartet anvendelse paa alle de beroerte virksomheder.

Det kan dog ikke udelukkes, at der er tale om statsstoette, i tilfaelde af, at en kraftig nedsaettelse af afgiftssatsen vil foere til, at den oekonomiske situation for en virksomhed med monopol styrkes; under saadanne omstaendigheder skal nedsaettelsen af afgiftssatsen vurderes paa baggrund af traktatens artikel 92, stk. 1.«

Der er her tale om en begraenset nedsaettelse (paa ca. 1,6 %) af den offentlige afgift, og nedsaettelsen har vaeret opretholdt lige siden. De offentlige myndigheder har saaledes ikke finansieret en punktforanstaltning, men foretaget en justering af afgifterne som led i deres befoejelser. Naar der tages hensyn til, at formaalet er vedvarende at oege de midler, som modtagerne af de ikke-offentlige afgifter raader over, og til modtagernes saerlige situation (se afsnit IV), er foranstaltningen ikke statsstoette efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1. Den kan sidestilles med en reform i form af en »afgiftsjustering«, der er berettiget som foelge af den paagaeldende ordnings art og oekonomi.

4) Den fritagelse for selskabsskat, som PMU nyder godt af, maa betragtes som en foelge af den normale anvendelse af den almindelige beskatningsordning. Selskabsskat kan nemlig ikke paalaegges OEIG-PMU som foelge af dettes juridiske status.

5) De likviditetsfordele, som fremkommer ved den betalingshenstand, som staten har bevilget med hensyn til sin del af afgifterne, opfylder heller ikke betingelserne for anvendelse af artikel 92, stk. 1. Foranstaltningen bevirker, at den ikke-offentlige del af afgiften til stadighed er blevet oeget siden 1981. Der er saaledes ikke tale om, at de offentlige myndigheder midlertidigt giver afkald paa midler, eller om en punktforanstaltning. Vurderingen heraf i lyset af artikel 92, stk. 1, svarer til vurderingen af den under nr. 3) omhandlede foranstaltning.

6) Dispensationen fra enmaanedsreglen for fradrag af moms udgoer derimod en likviditetsfordel, som maa sidestilles med statsstoette, for selv om der er hjemmel herfor i faellesskabsretten, udgoer den en afvigelse fra den normale momsbetalingsordning. Siden 1989 har fordelen imidlertid vaeret opvejet af, at der har vaeret indbetalt et fast depositum til momsmyndighederne.

7) Som naevnt i det foregaaende (afsnit IV, nr. 7)) betragter de franske myndigheder PMU's og vaeddeloebsselskabernes virksomhed som landbrugsvirksomhed, og de skal ikke betale den sociale boligafgift, da saadan virksomhed i almindelighed er fritaget for denne afgift. De henviser i den forbindelse til en dom afsagt af Conseil d'État.

Dommen angaar to vaeddeloebsselskaber, der ikke er medlem af PMU, og den har intet at goere med deres vaeddemaalsvirksomhed. Kommissionen kunne maaske nok foelge finansministeriets indstilling for saa vidt angaar vaeddeloebsselskaberne, men den kan ikke tilslutte sig denne for PMU's vedkommende. PMU's virksomhed, dvs. organisation og behandling af indskud samt betaling af gevinster, har nemlig helt klart intet som helst at goere med landbrugsvirksomhed. Den kendsgerning, at aktionaererne, nemlig vaeddeloebsselskaberne, er anerkendt som udoevere af saadan virksomhed, kan ikke i sig selv bevirke, at PMU faar status som erhvervsdrivende organisation inden for landbruget. En saadan begrundelse vil nemlig foere til, at en hvilken som helst virksomhed, der goer forretninger paa et ikke-landbrugsmaessigt omraade, opnaar landbrugsstatus, hvis flertallet af dens aktionaerer har denne status. Derfor maa den afgiftsfritagelse, som PMU nyder godt af, betragtes som uberettiget under hensyn til PMU's status og som stoette efter artikel 92, stk. 1, da der er tale om en afvigelse fra den almindelige afgiftsordning.

Kommissionen anlaegger derfor den betragtning, at de foranstaltninger, der gaar ud paa, at

- der fra 1982 til 1985 blev givet afkald paa de beloeb, som fremkom ved afrunding af spillegevinsterne med en decimal

- der gives dispensation fra enmaanedsreglen for fradrag af moms

- der bevilges fritagelse for den sociale boligafgift, arbejdsgiverne skal betale

maa betragtes som statsstoette efter artikel 92, stk. 1.

Som det fremgaar af ovenstaaende, findes der en vis konkurrence paa EF-markedet i denne sektor, og det kan med rette haevdes, at der er samhandel mellem medlemsstaterne for saa vidt angaar indgaaelse af vaeddemaal, bl.a. naar der er tale om samhandel med fjernsynstransmissioner. PMU har for sit vedkommende besluttet gennem PMI fra 1989 at udvide sin virksomhed til udlandet, saerlig EF. Den eksportvirksomhed, som PMU og vaeddeloebsselskaberne, som er PMU's aktionaerer, udoever, blev i oevrigt klart bekraeftet paa en pressekonference, som PMU's formand holdt i januar 1991. Han sagde foerst og fremmest, at PMU's politik er at eksportere sin fagkundskab vedroerende modtagelse og edb-behandling af indskud og saaledes deltage i den internationale konkurrence. Den slutning, som maa drages heraf, er, at konkurrencen og samhandelen paa dette marked vil blive oeget, medens de virksomheder, som arbejder paa omraadet, vil forsoege at oege eller fastholde deres markedsandele.

I den forbindelse skal det ogsaa bemaerkes, at PMU er privilegeret, for saa vidt som dets virksomhed er beskyttet paa det naeststoerste marked inden for denne sektor beregnet efter omfanget af indskud, nemlig Frankrig.

Paa baggrund af ovenstaaende betragtninger udgoer de i nr. 2), 6) og 7) i afsnit V omhandlede foranstaltninger statsstoette, der kan paavirke samhandelen mellem medlemsstater og forvride konkurrencen, og de opfylder saaledes de i traktatens artikel 92, stk. 1, fastsatte betingelser.

VI De under nr. 2), 6) og 7) i afsnit V omhandlede stoetteforanstaltninger burde have vaeret anmeldt til Kommissionen, jf. traktatens artikel 93, stk. 3. Da den franske regering har undladt at goere dette, har Kommissionen ikke kunnet udtale sig om den paataenkte foranstaltning inden dennes gennemfoerelse. Stoetten er derfor ulovlig ifoelge faellesskabsretten fra det oejeblik, den er bevilget, idet bestemmelserne i artikel 93, stk. 3, ikke er overholdt.

I den forbindelse skal det erindres, at eftersom de i traktatens artikel 93, stk. 3, fastsatte procedureregler er bindende og tillige af betydning for den offentlige orden og af EF-Domstolen i dom af 19. juni 1973 i sag 77/72 (3), af 11. december 1973 i sag 120/73 (4), af 22. marts 1977 i sag 78/76 (5) og af 21. november 1991 i sag C-354/90 (6) er anerkendt som havende direkte virkning, kan den paagaeldende stoette ikke lovliggoeres med tilbagevirkende kraft.

I tilfaelde af at stoetten er uforenelig med faellesmarkedet, kan Kommissionen desuden benytte sig af en mulighed, som den har faaet gennem EF-Domstolens dom af 12. juli 1973 i sag 70/72 (7), bekraeftet ved dom af 24. februar 1987 og af 20. september 1990 i henholdsvis sag 310/85 (8) og C-5/89 (9), og forpligte medlemsstaterne til hos modtagerne at tilbagesoege enhver stoette, som er ulovligt bevilget.

VII I traktatens artikel 92, stk. 1, fastslaas det i princippet, at stoette, der har de i artiklen omhandlede egenskaber, er uforenelig med faellesmarkedet.

De undtagelsesbestemmelser fra princippet, som omhandles i artikel 92, stk. 2, er uanvendelige i det foreliggende tilfaelde i betragtning af den paagaeldende stoettes art og formaal. Den franske regering har i oevrigt ikke paaberaabt sig denne undtagelsesbestemmelse.

I artikel 92, stk. 3, opregnes de former for stoette, som betragtes som vaerende forenelige med faellesmarkedet. Foreneligheden skal vurderes paa faellesskabsplan og ikke paa en enkelt medlemsstats. For at sikre at faellesmarkedet kan fungere, og at traktatens artikel 3, litra f), overholdes, maa der ved gennemgangen af hver enkelt paataenkt stoetteforanstaltning eller bevilling foretages en snaever fortolkning af bestemmelserne om undtagelser fra princippet i artikel 92, stk. 1, saaledes som de er defineret i samme artikels stk. 3.

Navnlig finder disse undtagelsesbestemmelser kun anvendelse, hvis Kommissionen kan konstatere, at markedskraefternes frie spil ikke ville anspore den paagaeldende stoettemodtager til i tilfaelde af manglende stoette at anlaegge en adfaerd, der kan foere til gennemfoerelse af de ovennaevnte maalsaetninger.

Hvis en undtagelse kommer til at omfatte stoette, som paa ingen maade bidrager til opfyldelse af en maalsaetning af denne art, eller som ikke er noedvendigt herfor, svarer det til, at der gives en uberettiget fordel til industrier eller virksomheder i visse medlemsstater, idet deres oekonomiske situation uden videre forbedres, og der vil opstaa fare for, at vilkaarene for samhandel mellem medlemsstater paavirkes, og at der opstaar konkurrenceforvridning, uden at dette vil vaere berettiget under henvisning til den faelleseuropaeiske interesse, jf. artikel 92, stk. 3.

Med hensyn til den i artikel 92, stk. 3, litra b), omhandlede undtagelsesbestemmelse er det klart, at den paagaeldende stoette ikke skulle fremme virkeliggoerelsen af vigtige projekter af faelleseuropaeisk interesse eller afhjaelpe en alvorlig forstyrrelse i den franske oekonomi. Stoette til fordel for spillesektoren er ikke egnet til at loese problemer af den art, som beskrives i artikel 92, stk. 3, litra b).

For saa vidt angaar de i samme stykkes litra a) og c) omhandlede undtagelser vedroerende stoette til udvikling af visse omraader, maa der anlaegges den betragtning, at stoetten til PMU ikke har regionalt sigte, og at den franske regering i oevrigt ikke har begrundet stoetten med et saadant sigte.

Endelig for saa vidt angaar undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra c), til fordel for stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene maa der anlaegges foelgende betragtninger:

1) Den stoette paa 315 mio. ffr., som PMU modtog til indfoerelse af edb-styring af modtagelsen og behandlingen af indskud, udgjorde hen ved 29 % af udgifterne til foranstaltningen. Denne var blevet uomgaengelig for fremskyndelsen og forbedringen af behandlingen af indskuddene. Stoettens intensitet er hoej. Kommissionen godtager lignende satser for investeringsstoette i Faellesskabets mest tilbagestaaende regioner. Det er aabenlyst, at der ikke er tale om noget saadant her. Hertil kommer, at konkurrencen i den paagaeldende sektor er under udvikling. Inden anvendelse af undtagelsen i artikel 92, stk. 3, litra c), kan komme paa tale i en saadan situation, maa Kommissionen vurdere, om den paagaeldende stoette forvrider eller vil kunne forvride konkurrencen og aendre samhandelsvilkaarene i sektoren paa en maade, der strider mod den faelles interesse, eller om de forstyrrende virkninger paa faellesmarkedet tvaertimod er for svage til at ophaeve virkningerne af stoetten til udviklingen i sektoren. I det foreliggende tilfaelde mener Kommissionen ikke, at den stoette, der mellem 1982 og 1985 blev ydet til fordel for indfoerelse af edb-styring af PMU, paa baggrund af konkurrence- og samhandelsvilkaarene foer stiftelsen af PMI i januar 1989, har kunnet virke forstyrrende paa markedet paa en maade, der strider mod den faelles interesse, i betragtning af stoettens direkte og indirekte virkninger paa udviklingen i sektoren i alle dennes oekonomiske bestanddele, herunder foraedling af hesteracer. Den har derfor vaeret forenelig med faellesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c).

2) Foranstaltningen i form af dispensation fra enmaanedsreglen for fradrag af moms har givet sig udslag i likviditetsforbedring. Ogsaa i dette tilfaelde, hvor det drejer sig om stoette, der kan sidestilles med driftsstoette, som kan vaere mere skadelig for konkurrencen end den under nr. 1) beskrevne stoette, maa Kommissionen vurdere, om stoetten paa baggrund af markedssituationen kunne have faaet forstyrrende virkninger, der ville opveje de eventuelle virkninger paa udviklingen i sektoren. Af samme aarsag som den, der angives i nr. 1), anlaegger Kommissionen den betragtning, at den paagaeldende stoette indtil januar 1989 var forenelig med faellesmarkedet efter artikel 92, stk. 3, litra c). Som tidligere naevnt har stoetten siden 1989 vaeret fuldstaendig opvejet af et fast depositum, som vaeddeloebsselskaberne har skullet indbetale til momsmyndighederne.

3) PMU's fritagelse for den sociale boligafgift har givet selskabet en likviditetsforbedring. Paa samme maade som den stoette, der er ydet gennem dispensation fra enmaanedsreglen for fradrag af moms, kan den saaledes ydede stoette til PMU omfattes af den i artikel 92, stk. 3, litra c), fastsatte undtagelsesbestemmelse indtil 1989, men maa som foelge af udviklingen af samhandelen fra denne dato betragtes som vaerende uforenelig med faellesmarkedet efter 1989.

VIII Som naevnt i afsnit IV kan Kommissionen, da den stoette, som den franske regering har ydet til PMU, ikke blev anmeldt i overensstemmelse med EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3, kraeve den tilbagebetalt, hvis den ikke betragter den som vaerende omfattet af en af undtagelserne i artikel 92, stk. 3. Den stoette, der er ydet i form af PMU's fritagelse for den sociale boligafgift, skulle derfor tilbagebetales fra 1989, da PMU begyndte at udoeve virksomhed i andre medlemsstater.

Kommissionen mener dog, at der ikke boer kraeves tilbagebetaling fra denne dato i betragtning af den holdning, de franske myndigheder har indtaget, hvorefter indeholdelse af den paagaeldende afgift ikke kunne ske under hensyn til den i afsnit IV. nr. 7) omtalte dom fra Conseil d'État. Dette argument kan imidlertid ikke benyttes efter meddelelsen til de franske myndigheder om ivaerksaettelsen af proceduren, dvs. efter den 11. januar 1991.

Kommissionen har ikke vaeret i stand til selv at angive, hvor stort et stoettebeloeb i forbindelse med den sidste foranstaltning der skal tilbagebetales. Den franske regering skal derfor, naar den traeffer foranstaltninger for at efterkomme naervaerende beslutning, selv fastsaette, hvor stort et stoettebeloeb der skal tilbagebetales, og give Kommissionen meddelelse herom.

Tilbagebetalingen skal ske i overensstemmelse med de i fransk ret fastsatte procedurer og bestemmelser, herunder navnlig dem, der vedroerer betaling af morarenter for gaeld til staten, idet disse renter beregnes med virkning fra den 11. januar 1991, hvor der blev givet meddelelse til de franske myndigheder om, at Kommissionen havde besluttet at indlede proceduren i denne sag -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den stoette, de franske myndigheder har ydet til PMU i form af

- provenuet af beloeb fremkommet ved afrunding af spillegevinsterne med en decimal i aarene 1982-1985

- dispensation fra enmaanedsreglen for fradrag af moms foer 1989

- fritagelse for den sociale boligafgift, som arbejdsgiverne skal betale,

er ulovlig, fordi den er ydet i strid med bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3. De i de to foerste led omhandlede stoetteforanstaltninger samt den i tredje led omhandlede stoette, som er ydet foer den 1. januar 1989, er forenelige med faellesmarkedet i henhold til EOEF-traktatens artikel 92. Den i tredje led omhandlede stoette har derimod vaeret uforenelig med faellesmarkedet i henhold til naevnte traktats artikel 92, stk. 1, siden 1989.

Artikel 2

Den franske regering skal ufortoevet indstille den stoette, der ydes i form af den i tredje led i artikel 1 omhandlede fritagelse for den sociale boligafgift, som arbejdsgiverne skal betale.

Artikel 3

Den Franske Republik kraever hos PMU tilbagebetalt den stoette, der er ydet fra den 11. januar 1991 i form af den i tredje led i artikel 1 omhandlede fritagelse for den sociale boligafgift, som arbejdsgiverne skal betale.

Stoetten tilbagesoeges i overensstemmelse med de i fransk ret fastsatte procedurer og bestemmelser, herunder navnlig dem, der vedroerer betaling af morarente for gaeld til staten, som beregnes med virkning fra den 11. januar 1991.

Artikel 4

Den franske regering underretter senest to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme den.

Artikel 5

Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 22. september 1993.

Paa Kommissionens vegne

Karel VAN MIERT

Naestformand

(1) EFT nr. C 38 af 14. 2. 1991, s. 3.

(2) EFT nr. L 14 af 21. 1. 1992, s. 35.

(3) Sml. 1973, s. 611.

(4) Sml. 1973, s. 1471.

(5) Sml. 1977, s. 595.

(6) Sml. 1991, s. I-5505.

(7) Sml. 1973, s. 813.

(8) Sml. 1987, s. 901.

(9) Sml. 1990, s. I-3437.