KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 22. december 1998

om statsstøtte ydet af Tyskland til Riedel-de Haën AG

(meddelt under nummer K(1998) 4566)

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(1999/671/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger, under henvisning til disse bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

1. Procedure

To privatpersoner klagede ved skrivelse af 3. april 1996 til Kommissionen med påstand om, at virksomheden Riedel-de Haën AG (Riedel-de Haën)(1), Seelze, Tyskland, skulle have modtaget statsstøtte på 8 mio. DEM (4 mio. ECU) til en investering i et forbrændingsanlæg for farligt affald. Klagerne har med skrivelser af 28. april, 24. september 1996, 4. februar, 2. marts 1997 og 2. februar 1998 fremsendt yderligere dokumentation til Kommissionen. I overensstemmelse med deres oplysninger havde virksomheden tilsyneladende til hensigt at forbrænde sit industriaffald på anlægsområdet, efter at havnemyndighederne i Antwerpen og i andre byer havde nægtet at give tilladelse til afbrænding til søs på forbrændingsskibet "Vesta". Dette bekræftedes af en presseartikel(2). Ifølge klagernes oplysninger hævdede virksomheden, at det nye anlæg var et anlæg til genvinding af brom, men ifølge klagerne har der stået et sådant anlæg på området de sidste 25 år.

Ved skrivelser af 22. april, 28. juni og 25. november 1996 anmodede Kommissionen de tyske myndigheder om at fremkomme med deres bemærkninger og supplerende oplysninger til de tilskud, de havde ydet Riedel-de Haën, således at Kommissionen kunne efterprøve, hvilken form for støtte der var tale om, og om den var i overensstemmelse med fællesmarkedet. Tyskland svarede med skrivelser af 4. juni, 30. september 1996 og 8. januar 1997 og bekræftede, at virksomheden havde modtaget to tilskud på i alt 8 mio. DEM (4 mio. ECU). Efter at Tyskland havde meddelt, at tilskuddene var bestemt til et bromgenvindingsanlæg, fremgik det senere, at der var tale om tilskud til et anlæg til genvinding af affald, der omfattede et bromgenvindingsanlæg.

Kommissionen underrettede med skrivelse af 16. september 1997 Tyskland om, at den på grund af tilskuddene på 8 mio. DEM (4 mio. ECU) havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, i EF-traktaten. Kommissionen var nået til den konklusion, at et af tilskuddene ikke var ydet i overensstemmelse med det godkendte program "Økonomi og Miljø", at et andet ikke var omfattet af nogen godkendt ordning, og at ingen af dem synes at opfylde fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte til miljøbeskyttelse(3) ("EF-rammebestemmelserne for statsstøtte"). Dette fik Tyskland meddelelse om med skrivelse af 2. oktober 1997. Tyskland tog stilling til disse spørgsmål og forbehold med skrivelser af 7. november 1997 og 19. marts 1998, men accepterede kun meget generelt Kommissionens krav om yderligere oplysninger.

Kommissionens beslutning blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(4). Heri opfordrede Kommissionen alle interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger. Ved fristens udløb - 19. januar 1998 - havde Kommissionen ikke modtaget bemærkninger. Et advokatkontor underrettede dog med skrivelse af 14. april 1998 på virksomheden AlliedSignals vegne modervirksomheden Riedel-de Haën om sin opfattelse.

Kommissionen opfordrede med skrivelse af 24. juni 1998 Tyskland til at fremsende de oplysninger, der er nødvendige for endeligt at afgøre, om den pågældende støtte er forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen gjorde det i skrivelsen klart, at dette ville være sidste mulighed for at fremsende de krævede oplysninger. I modsat fald ville den træffe afgørelse på grundlag af de foreliggende oplysninger.

Efter et møde med de tyske myndigheder og repræsentanter for Riedel-de Haën i Bruxelles den 28. juli 1998 svarede Tyskland og virksomheden i en fælles skrivelse af 28. august 1998. Der blev deri henvist til de oplysninger, som Riedel-de Haën havde fremsendt med skrivelse af 14. april 1998, og Kommissionen har derfor i fuldt omfang arbejdet på grundlag af disse. Tysklands standpunkt, som har dannet grundlag for følgende analyse, er enslydende med Riedel-de Haëns.

2. Støtten

Riedel-de Haëns aktiviteter medfører en årlig produktion af 1300 tons flydende affald, der indeholder halogenholdige kulbrinteforbindelser, som hidtil er blevet bortskaffet i forbrændingsanlæg til farligt affald. I 1994 begyndte virksomheden imidlertid opførelsen af et affaldsgenvindingsanlæg til bortskaffelse af det flydende affald på anlægsområdet. Dette anlæg er endnu ikke i drift.

Tyskland vurderede først projektudgifterne til 21,4 mio. DEM (10,7 mio. ECU, men korrigerede med skrivelse af 28. august 1998 denne værdi til 20,6 mio. DEM (10,3 mio. ECU). Dette beløb omfatter investerings- og udviklingsudgifter samt øvrige omkostninger og driftsomkostninger.

Virksomhedens investeringer er anslået til 16,3 mio. DEM (8,1 mio. ECU). Deraf var 14,2 mio. DEM (7,1 mio. ECU) investeret pr. 24. juni 1998. I tabellen ses fordelingen på de enkelte udgifter: [...(5)(6)](7).

Udviklingsudgifterne og øvrige omkostninger skulle beløbe sig til 1,9 mio. DEM (0,9 mio. ECU) og udgifterne til forsøgsdrift til 2,5 mio. DEM (1,2 mio. ECU).

Disse tals korrekthed blev bekræftet af et revisionsfirma.

Riedel-de Haën fik bevilget følgende tilskud til sine investeringer:

1) et tilskud fra delstaten Niedersachsens erhvervsfremmefond (skrivelse af 25. april 1994) inden for det godkendte program "Økonomi og miljø" på 4 mio. DEM (2 mio. ECU)

2) et tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU) fra "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" (skrivelse af 20. maj 1994) ifølge en ordning, som Kommissionen på det pågældende tidspunkt ikke havde godkendt.

Efter de tyske oplysninger er der hidtil blevet udbetalt delbeløb på 2,9 mio. DEM (1,4 mio. ECU).

3. Tysklands holdning

Som den kom til udtryk i skrivelse af 28. august 1998.

Tyskland anfører, at anlægget udelukkende tjener til miljøbeskyttelse.

Desuden har Kommissionen godkendt programmet "Økonomi og miljø" og meddelt, at det var i overensstemmelse med fællesmarkedet. En kopi af dette program, Kommissionens godkendelse af programmet og meddelelsen om godkendelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende blev vedlagt.

Efter Tysklands opfattelse skulle tilskuddet fra "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" principielt være i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne for statsstøtte.

Tilskuddene kunne efter "Deutsche Bundesstiftung Umwelts" opfattelse imidlertid også betragtes som forsknings- og udviklingsstøtte i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne for forsknings- og udviklingsstøtte(8).

Desuden gjorde Tyskland gældende, at Kommissionen ikke kunne kræve støtten tilbagebetalt, da en opfyldelse af virksomhedens berettigede forventninger dermed ikke ville være sikret.

Tyskland fremlagde et uddrag af handelsregistret for Riedel-de Haën AG og Riedel-de Haën GmbH, årsberetningen for Riedel-de Haën AG for året 1997 og en oversigt over anlægsformuen, især for den del, hvor der fremstilles halogenholdige kulbrinteforbindelser. Desuden fremsendte Tyskland en plan for produktionsanlægget i Seelze.

Yderligere fremsendtes en fordeling af projektudgifterne og en oversigt over disse efter forskellige synspunkter. Korrektheden af disse oplysninger bekræftedes af et revisionsfirma. Oplysningerne var vedlagt en udgiftssammenligning, hvor de nuværende bortskaffelsesudgifter sammenlignes med udgifterne til bortskaffelse i det nye anlæg. Et revisionsfirma bekræftede en del af de udgifter, der lå til grund for beregningerne.

Tyskland redegjorde ligeledes for, hvorledes forbrændings- og affaldsgenvindingsanlæg fungerer, og for forskellen mellem det gamle og nye bromgenvindingsanlæg. Desuden fremlagdes anden miljøberetning fra Riedel-de Haën fra 1995 ligesom et responsum fra en ekspert om affaldsproduktionen i det nye anlæg og yderligere forklaringer. Der blev også fremsendt en brochure fra Riedel-de Haën med titlen "Verwertungsanlage für bromhaltige Reststoffe - Prüfung der Umweltverträglichkeit" (Bromgenvindingsanlæg - kontrol af miljøvenligheden).

Hertil kom en kopi af 17. Bundes-ImmissionsSchutzVerordnung (BImSchV)(9) og af Technische Anweisung (TA) Luft 86.

Tyskland fremsendte yderligere en kopi af ansøgningen fra Riedel-de Haën om støtte i medfør af LIFE-programmet omhandlet i Rådets forordning (EØF) nr. 1973/92(10), en kopi af Kommissionens afslag og en kopi af virksomhedens svar.

Desuden vedlagdes en kopi af ansøgningen fra Riedel-de Haën til delstaten Niedersachsens erhvervsfremmefond og "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" samt deres svar.

Resultaterne af miljøkontrollen forelagdes ligeledes.

4. Vurdering

4.1. Støttemodtageren

Riedel-de Haën er et tidligere datterselskab af Hoechst AG og har siden 4. november 1996 hørt til den amerikanske gruppe AlliedSignal Inc., Morristown, New Jersey.

I 1997 var der gennemsnitligt 1256 ansatte på Riedel-de Haën, og virksomheden havde en omsætning på 409,2 mio. DEM (204,6 mio. ECU) og en balance på 459,1 mio. DEM (229,5 mio. ECU). Ifølge Kommissionens henstilling af 3. april 1996 vedrørende definitionen af små og mellemstore virksomheder(11) er Riedel-de Haën en stor virksomhed.

Den er beliggende uden for de støtteberettigede områder i Niedersachsen.

Der er tale om en kemivirksomhed med følgende forretningsområder: uorganiske kemikalier, laboratoriekemikalier, organiske kemikalier, tekniske konserveringsmidler, elektronikkemikalier, lyspigmenter, fotofarvestoffer samt farmaceutika og lægemidler.

4.2. Støtten

Erhvervsfremmefonden i Niedersachsen og "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" er offentlige organer, som finansierer deres støttetiltag - og dermed også de her omhandlede tilskud - af offentlige midler.

Tyskland har med skrivelse af 28. august 1998 bestridt Deutsche Bundesstiftung Umwelt's offentligretlige status. Kommissionen anfører med hensyn hertil endnu engang de punkter, der er relevante for nærværende beslutning: Stiftelsen blev oprettet ved en forbundslov(12). Dens kapital andrager 2,5 mia. DEM (1,2 mia. ECU) og stammer fra privatiseringen af det tidligere statsforetagende Salzgitter AG. Stiftelsens opgave er ifølge § 2 i nævnte lov at støtte miljøprojekter finansielt, først og fremmest projekter, der gennemføres af SMV. Stiftelsens direktion udnævnes ifølge dens vedtægters artikel 5, stk. 2, af forbundsregeringen, og den træffer bl.a. afgørelse om uddelingen af midler. Stiftelsen bevilger ikke tilskud efter en almengyldig og automatisk procedure på grundlag af objektive kriterier, men det er i højere grad Tyskland, der med direktionens hjælp bestemmer. Endelig kontrolleres stiftelsens regnskaber ifølge § 5 i loven om dens oprettelse af forbundsrevisionsretten. Under hensyn til alle forhold og i betragtning af, at artikel 92, stk. 1, i EF-traktaten vedrører "statsstøtte eller støtte, der ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form", konkluderer Kommissionen, at stiftelsens støttevirksomhed er statsstøtte som anført i artikel 92. Tyskland har imidlertid i mellemtiden i henhold til artikel 93, stk. 3, i EF-traktaten givet Kommissionen meddelelse om de ændrede støttedirektiver, der gælder for stiftelsen, og Kommissionen har anerkendt, at støtte, der ydes i overensstemmelse hermed, er forenelig med fællesmarkedet.

Riedel-de Haën konkurrerer inden for sine virksomhedsområder med kemivirksomheder i andre medlemsstater. De produkter, som virksomheden fremstiller, omsættes inden for Fællesskabet. I 1997 tegnede de udenlandske markeder sig for 52 % af Riedel-de Haëns omsætning, og europæiske markeder tegnede sig for 67 %. Tilskuddene mindsker virksomhedens investeringsudgifter betydeligt og giver den derved fordele over for konkurrenterne fra andre medlemsstater, der ikke modtager en sådan investeringsstøtte, hvorved de stilles dårligere konkurrencemæssigt.

Også inden for bromgenvindingen konlurrerer Riedel-de Haën muligvis med andre virksomheder, der driver anlæg af denne art. I et responsum fremlagt af Tyskland(13) vurderes behovet for bromgenvindingsanlæg i Vesteuropa til mindst ti. Tilskuddene giver Riedel-de Haën en fordel over firmaer i andre medlemsstater, der ligeledes har investeret i sådanne anlæg, men ikke modtager støtte dertil, hvorved de stilles dårligere konkurrencemæssigt.

Begge tilskud fordrejer derfor konkurrencen mellem medlemsstaterne og er en form for statsstøtte som omhandlet i artikel 92, stk. 1, i EF-traktaten.

4.3. Meddelelsespligt

Tilskuddet fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen

Riedel-de Haën ansøgte den 1. december 1993 erhvervsfremmefonden i Niedersachsen om finansielt tilskud. Fonden bevilgede med skrivelse af 25. april 1994 som led i programmet "Økonomi og Miljø" et tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU) til dækning af en del af projektudgifterne på 21,4 mio. DEM (10,7 mio. ECU). Investeringen skulle være afsluttet den 31. december 1996. Efter Tysklands oplysninger var der indtil dette tidspunkt kun afholdt udgifter på 8,2 mio. DEM (4,1 mio. ECU), hvoraf 6,5 mio. DEM (3,2 mio. ECU) faldt på investeringsudgifter. Ifølge støttekontrakten kunne Riedel-de Haën derfor ikke modtage det fulde tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU).

Kommissionen havde allerede i sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, fastslået, at tilskuddet fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen efter dens opfattelse ikke ydedes i overensstemmelse med de principper i programmet "Økonomi og Miljø", som var blevet godkendt af Kommissionen den 13. september 1991 for perioden 1991 til 1994. Ifølge dette program kunne der ydes tilskud fra erhvervsfremmefonden til miljørelaterede investeringsprojekter. Der lægges imidlertid i denne forbindelse vægt på udviklings- og demonstrationsprojekter, "som resulterer i en økologisk værditilvækst for samfundet". Ifølge stk. 2 i dette program anerkendes kun investeringsudgifter som "støtteberettigede [...] *, som er væsentlig mere vidtrækkende end de gældende lovkrav".

På trods af opfordringen fra Kommissionen har Tyskland ikke oplyst, med hvor stor en del af investeringerne projektet går videre end de lovfastsatte krav(14). Således var det ikke klart, om dele af projektet - og i bekræftende fald, hvilke - er støtteberettigede. Dermed har erhvervsfremmefonden i Niedersachsen helt klart ikke handlet i overensstemmelse med nr. 2 i programmet. På et møde den 28. juli i Bruxelles bekræftede den tyske delegation desuden, at der ikke kræves nogen særlige investeringer for at være mere vidtrækkende end lovkravene.

I betragtning af den opfattelse, som Tyskland gav udtryk for med skrivelse af 28. august 1998, ser Kommissionen ingen grund til at tage undersøgelsen af programmet op igen og henviser Tyskland til sin allerede trufne beslutning. En genoptagelse ville også kun føre til en bekræftelse af denne beslutning.

Erhvervsfremmefonden i Niedersachsen havde således intet grundlag for at yde Riedel-de Haën det pågældende tilskud over programmet "Økonomi og Miljø". Tilskuddet må derfor betragtes som statsstøtte, som Tyskland skulle have givet meddelelse om ifølge artikel 93, stk. 3, i EF-traktaten. Tyskland har imidlertid ikke efterkommet denne meddelelsespligt, og tilskuddet, er derfor ydet ulovligt.

Tilskuddet fra "Deutsche Bundesstiftung Umwelt"

Riedel-de Haën ansøgte den 10. september 1992 "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" om et tilskud. Stiftelsen baserede sin undersøgelse på en ansøgning af 10. september 1993, så virksomheden har muligvis ændret sin ansøgning på et senere tidspunkt. Stiftelsen bevilgede med skrivelse af 20. maj 1994 et tilskud på 4 mio. DEM (2 mio. ECU).

Kommissionen fastslog allerede ved sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2, i EF-traktaten, at tilskuddet ikke dækkedes af en godkendt ordning, og Tyskland anfægtede ikke denne opfattelse. Følgelig har landet ikke efterkommet sin meddelelsespligt efter EF-traktatens artikel 93, stk. 3, og tilskuddet blev derfor bevilget ulovligt.

Kommissionen henviser yderligere til, at stiftelsen har gjort tilskuddet afhængigt af, at virksomheden af egne midler på 15,7 mio. DEM (7,6 mio. ECU) medfinansierer de forventede projektudgifter på i alt 19,7 mio. DEM (9,8 mio. ECU). Tilskuddet fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen nedsætter egenudgiften for virksomheden i et sådant omfang, at denne betingelse ikke kan betragtes som opfyldt.

4.4. Undtagelser

Støtte, der falder under EF-traktatens artikel 92, stk. 1, er ikke forenelig med fællesmarkedet. I EF-traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, opregnes betingelserne for, at støtte kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet.

Kommissionen har kontrolleret, om tilskuddene på 8 mio. DEM (4 mio. ECU) falder ind under disse undtagelser fra det generelle forbud mod støtte.

EF-traktatens artikel 92, stk. 2, kan ikke anvendes, da der hverken er tale om støtte af social karakter til den enkelte forbruger, om støtte, hvis formål er at råde bod på skader, som er forårsaget af naturkatastrofer, eller om støtte for økonomier i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, som er påvirket af Tysklands deling.

EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), samt de regionale undtagelser i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kan ikke anvendes, da virksomheden ikke ligger i et erhvervsfremmeområde.

Heller ikke undtagelsen i EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra b), kan anvendes, da projektet efter Kommissionens opfattelse ikke opfylder betingelserne for at blive betragtet som et vigtigt projekt af fælleseuropæisk interesse, og støttens formål ikke er at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse af en medlemsstats økonomi.

Heller ikke undtagelsen efter EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra d), kan gøres gældende, da støtten hverken skal fremme kulturen eller tjene til bevarelse af kulturarven.

Kun undtagelsen efter første del af EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kan eventuelt gøres gældende. Herefter kan der ydes støtte til udviklingen af visse erhvervsgrene, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.

4.5. Overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne for statsstøtte

Ifølge oplysningerne fra Tyskland bevilgedes støtten med henblik på at fremme investeringer i miljøbeskyttelse. Det fastsættes i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte, på hvilke betingelser miljøbeskyttelsesstøtte til investeringer kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet.

De nugældende EF-rammebestemmelser for statsstøtte blev offentliggjort den 10. marts 1994. Da begge tilskud blev bevilget efter dette tidspunkt, dvs. henholdvis den 25. april 1994 og 20. maj 1994, har Kommissionen undersøgt dem på grundlag af de nugældende regler.

I overensstemmelse med Tysklands oplysninger er anlægget ikke beregnet til produktion, men udelukkende til miljøbeskyttelse. Desuden er virksomheden ikke forpligtet til at opføre et affaldsgenvindingsanlæg. Man er derfor kommet til den konklusion, at der skulle kunne ydes miljøstøtte til de samlede projektudgifter, dvs. til investeringerne, inklusive udviklingsudgifterne og andre udgifter.

Kommissionen kan ikke tilslutte sig denne argumentation. Efter dens opfattelse er det nye anlæg til stor nytte for produktionsprocessen. I forbindelse med Riedel-de Haëns produktion produceres der flydende affaldsstoffer, der indeholder skadelige stoffer, og som virksomheden er forpligtet til at bortskaffe. Bortskaffelsen kan derfor betragtes som en del af produktionen. Det nye anlæg skal muliggøre bortskaffelsen af dette affald på selve virksomhedens anlæg og indgår derfor som en del af fremstillingsprocessen. Desuden genvindes der i bromgenvindingsanlægget, der er en væsentlig del af affaldsgenvindingsanlægget, stoffer i betragtelige mængder, der kan ledes direkte tilbage i produktionen.

I overensstemmelse med punkt 3.2.1 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte kan der ydes miljøbeskyttelsesstøtte til investeringer i arealer, bygninger, anlæg og materiel. Herunder kunne - eventuelt - investeringsudgifterne på 16,3 mio. DEM (8,1 mio. ECU) regnes, men hverken udviklingsudgifterne og de øvrige udgifter eller udgifterne til prøvedriften. I punkt 3.2.1 præciseres det desuden nøje, at kun de merudgifter, der er nødvendige til gennemførelsen af miljømålene, er støtteberettigede. Generelle investeringer, der ikke tager sigte på miljøbeskyttelse, er det ikke. Tyskland skulle derfor påvise, hvilken del af investeringerne der skyldtes miljøbeskyttelsesforanstaltningerne.

Ud fra disse principper er det Kommissionens opfattelse, at følgende investeringer i foranstaltninger til beskyttelse af miljøet kan komme i betragtning med hensyn til støtte:

1) Investeringer, som letter virksomhedernes tilpasning til nye bindende standarder, eller som opmuntrer dem til hurtigere at opfylde disse.

2) Investeringer til støtte for bestræbelser på at gennemføre emissionssænkende foranstaltninger for at gå videre end de krav, som bindende standarder stiller.

3) Investeringer, der, selv om der ikke findes bindende standarder, gennemføres på grundlag af aftaler, ifølge hvilke virksomhederne skal gøre en større indsats for nedbringelsen af forureningen, uden at være forpligtet dertil efter en lov, eller før en sådan forpligtelse opstår.

Investeringsstøtte til at lette tilpasningen til nye bindende standarder

Med hensyn til første kategori hedder det i punkt 3.2.3.A i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte: i overensstemmelse med "forureneren betaler"-princippet skal investeringer i nyanlæg til tilpasning til nye standarder normalt gennemføres uden støtte.

Kommissionen gør opmærksom på, at affaldsgenvindingsanlægget er en nyinvestering og ikke en erstatning for et allerede bestående anlæg. Riedel-de Haën drev imidlertid tidligere et bromgenvindingsanlæg, men ifølge Tysklands oplysninger blev driften af dette anlæg, der i øvrigt i teknisk henseende afviger stærkt fra det nye i affaldsgenvindingsanlæggets integrerede anlæg, allerede indstillet i 1985. Efter Kommissionens opfattelse er det nye anlæg dermed ikke en erstatning for det gamle.

Således er det samlede affaldsgenvindingsanlæg uomtvisteligt et nyt anlæg, således som det forstås i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte. Støtten kan dermed ikke bevilges som en investering med henblik på tilpasning til nye standarder, da dette ville stride mod "forureneren betaler"-princippet.

Investeringsstøtte til virksomheder, som klart går videre end kravene i bindende standarder

Ifølge Tyskland skulle støtten være en opmuntring til at gå videre end bindende standarder. På grundlag af landets responsum af 28. august 1998 sluttede Kommissionen dog, at Tyskland havde til hensigt kun delvis at yde tilskuddene til dette formål.

De almengyldige emissionsgrænseværdier ved projekter af denne art er fastsat i 17. BImSchV (BundesImmissionsSchutzverordning - tysk bekendtgørelse om beskyttelse mod emissioner). Herefter giver delstatsmyndighederne meddelelse om de gældende miljøstandarder for hvert enkelt projekt under hensyn til dettes karakteristika. I det foreliggende tilfælde fastlagde delstatsregeringen i Hannover de bindende standarder i en "Standortvorbescheid" af 15. marts 1991 og bekræftede dem i "Genehmigungsbescheid" af 11. august 1996.

De krav, som delstatsregeringen i Hannover fastsatte i deres meddelelse, går videre end 17. BImSchV. Medens der i forbindelse med emissionsgrænseværdierne i "Genehmigungsbescheid" gælder middelværdier hver halve time, gælder emissions-grænseværdierne i 17. BImSchV udelukkende for dagsværdier. Tyskland mente derfor, at virksomheden gik videre end de bindende standarder.

Kommissionen kan ikke følge dette synspunkt. Da virksomheden er forpligtet til at overholde grænseværdierne på grundlag af "Genehmigungsbescheid", kan der ikke være tvivl om, at de må anses for bindende standarder. Kun den del af investeringen er dermed tilskudsberettiget, hvormed de bindende standarder i "Genehmigungsbescheid" overskrides.

Kommissionen har derfor opfordret Tyskland til at opgive, om det var forbundet med merudgifter at sænke emissionerne betydeligt under de foreskrevne grænseværdier, og i bekræftende fald, med hvor store merudgifter. Tyskland har dog hverken med hensyn til de bindende miljønormer, der er fastlagt i "Genehmigungsbescheid", eller dem, der gælder ifølge 17. BImSchV, meddelt, med hvilken del af investeringerne disse standarder tænkes overskredet. Under mødet den 28. juli 1998 i Bruxelles bekræftede den tyske delegation derimod, at det ikke krævede særlige investeringer at overholde de værdier, der er fastlagt i "Genehmigungsbescheid", og som går videre end BImSchV.

Da Tyskland således ikke kan påvise, at der er tale om tilskudsberettigede investeringsudgifter, kan Kommissionen ikke betragte tilskuddene som investeringsstøtte til virksomheder, der går videre end de bindende standarder.

Investeringsstøtte uden at der gælder bindende miljøstandarder

Tyskland har med skrivelse af 28. august 1998 henvist til, at der er blevet ydet støtte til miljøbeskyttelsen inden for områder, hvor der ikke var fastsat bindende standarder.

Tyskland gjorde herved gældende, at virksomheden hidtil har bortskaffet sit affald i forbrændingsanlæg til farligt affald. Genanvendelse af dette affald ville i forhold til forbrænding føre til væsentligt mindre mængder af røggas og faste affaldsstoffer. For farligt affald foreskriver 17. BImSchV imidlertid kun tærskelværdier for koncentrationen, men ikke for biprodukter. Derfor ville investeringen føre til en mærkbar mindskelse af miljøbelastningen på et område, hvor der ikke findes bindende standarder.

I overensstemmelse med punkt 3.2.3.C i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte kan virksomheder inden for områder, hvor der ikke findes bindende miljøstandarder eller andre retsforpligtelser for virksomhederne med henblik på miljøbeskyttelse, modtage støtte til investeringer, hvis formål er væsentligt at forbedre miljøbeskyttelsen, eller som medfører, at virksomheder i medlemsstater, hvor der ikke gælder bindende standarder, indfører miljøbeskyttelsesforanstaltninger. Herfor gælder samme bestemmelser om proportionalitet, som hvis der var tale om at gå videre end gældende standarder, jf. punkt 3.2.3.B i EF-rammebestemmelserne.

Ifølge punkt 3.2.3.B i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte skal størrelsen af de hertil faktisk ydede tilskud stå i et rimeligt forhold til den tilsigtede forbedring af miljøbeskyttelsen og til de hertil nødvendige investeringer. Derfor kan der ikke ydes støtte, hvis der ikke indtræder en forbedring af miljøet i forhold til det anlæg, der under alle omstændigheder skulle opføres, eller hvis investeringen foretages af kommercielle grunde og ikke for at opnå et bedre miljø.

Med andre ord har den omstridte del af EF-rammebestemmelserne væsentligst til formål at tillade statsstøtte for at opmuntre en virksomhed til at gennemføre yderligere investeringer i miljøforbedringer. I denne forbindelse betragtes både i positive finansielle opmuntringer - som tilskud - og negative tilskyndelser - især skatter og afgifter - som egnede (EF-rammebestemmelserne, punkt 1.2). Det endelige mål for investeringstilskyndelserne på dette område er en gradvis forbedring af miljøet (EF-rammebestemmelserne, punkt 1.5.1). Formålet i EF-rammebestemmelserne er ikke at tillade, at der kan ydes statsstøtte i sammenhæng med en investering i almindelighed, som en virksomhed under alle omstændigheder ville foretage ud fra økonomiske overvejelser. I EF-rammebestemmelsernes punkt 3.2.1 fastsættes, at støtteberettigede udgifter skal have en snæver sammenhæng med de yderligere investeringer, som kræves til gennemførelse af miljømålene.

Kommissionen konkluderer på grundlag af det mål, der omhandles i punkt 3.2.3.C i EF-rammebestemmelserne, at hvis der opføres et nyt anlæg, kan virksomhedens tidligere, ikke-sammenlignelige og ikke-ækvivalente aktiviteter ikke være udgangspunkt for, hvor pålidelig evalueringen af en miljøstøtte er. Heller ikke den mindst miljøvenlige, men lige netop lovlige fremgangsmåde i en virksomhed kan være udgangspunkt. Dette ville være i direkte modstrid med EF-rammebestemmelserne. I stedet må et bestemt anlægs virkninger på miljøet sammenlignes med miljøpåvirkningerne fra et tilsvarende og sammenligneligt anlæg, som virksomheden efter al sandsynlighed under alle omstændigheder ville opføre af økonomiske grunde.

Ud fra disse principper er det Kommissionens opfattelse, at en sammenligning af bortskaffelsen i et affaldsgenvindingsanlæg og i et forbrændingsanlæg kun er rimelig, hvis virksomheden investerer i et sådan anlæg af miljøhensyn og ikke ud fra økonomiske overvejelser. Kun da kunne det anføres, at støtten var en opmuntring til miljøbeskyttelse og ikke et investeringsfremmende tiltag i almindelighed. Efter Kommissionens opfattelse er der imidlertid tilstrækkelige beviser for, at denne investering har været økonomisk motiveret.

Som allerede nævnt er virksomheden forpligtet til at bortskaffe sit flydende affald med indhold af farlige stoffer. Efter Tysklands oplysninger skal dette flydende affald forbrændes, da deponering ikke er mulig. Forbrændingen kan ske i traditionelle forbrændingsanlæg til specialaffald. På grund af det høje bromindhold kan affaldet dog kun afbrændes ved, at det i mindre mængder blandes med andet affald.

Det kan ikke udelukkes, at ledelserne på forbrændingsanlæggene i fremtiden af miljøårsager og med henvisning til, at stærkt bromholdigt affald tærer meget på anlæggene, vil afvise at bortskaffe den slags affald. Man må også gå ud fra, at udgifterne til bortskaffelse af affald med stort bromindhold vil stige stærkt i nær fremtid. Med det nye anlæg ville virksomheden være uafhængig af forbrændingsanlæggenes prispolitik, da den selv kunne bortskaffe det flydende affald.

Yderligere kan affaldsgenvindingsanlægget sætte Riedel-de Haën i stand til at genindvinde store mængder af stoffer som f.eks. årligt 330 tons Brom, 440 tons kaliumchlorid og 160 tons kaliumfluorid og føre disse stoffer direkte tilbage til fremstillingsprocessen. Derved kan virksomheden sænke sine produktionsomkostninger mærkbart.

Endelig kan virksomheden spare udgifterne til transporten af sit flydende affald fra sit anlægsareal til forbrændingsanlægget. Tyskland oplyser, at disse besparelser er store.

Kommissionen kan ikke tilslutte sig Tysklands opfattelse, at anlæggets bidrag til miljøbeskyttelsen skulle bestå i, at bortskaffelse af affaldet i forbrændingsanlæg til specialaffald skulle være billigere end genvinding i specialanlæg. Tyskland har kun forelagt Kommissionen en upræcis beregning, hvorefter der årligt skulle opstå yderligere udgifter [...] *. Disse beregningers resultater og nøjagtighed blev dog ikke bevist og ikke bekræftet af revisionsselskabet, der kun attesterede, at udgifterne til bortskaffelsen af affaldet i 1996 og 1997 var korrekte.

Desuden ville Riedel-de Haën være det eneste tyske firma med et bromgenvindingsanlæg. I overensstemmelse med en tysk rapport ville virksomheden være i stand til at bortskaffe bromholdigt affald fra en række mellemstore virksomheder. Efter den opfattelse, der gives udtryk for i rapporten, kunne projektets gennemførelse være af stor interesse for mange af disse virksomheder. Det nye anlæg har en årlig kapacitet på [...] * tons affald. Tyskland har påvist, at kun ca. [...] * tons flydende affald kunne bortskaffes i 1996 og 1997. Virksomheden ville så dermed få mulighed for at tage nye forretningsaktiviteter op med yderligere indtægter og stordriftsfordele til følge.

Disse overvejelser tydeliggør, at Riedel-de Haën har investeret i affaldsgenvindingsanlægget af økonomiske årsager og ikke af miljøhensyn. En sammenligning af affaldsmængderne i et sådant anlæg med affaldsmængderne i et forbrændingsanlæg er derfor ikke relevant.

I overensstemmelse med de ovennævnte overvejelser må Kommissionen derfor undersøge, om Riedel-de Haën har til hensigt at lægge miljøovervejelser til grund for bestemte investeringer i genvindingsanlægget, der kræver en yderligere investeringsindsats. I denne forbindelse skal miljøpåvirkningen fra det anlæg lægges til grund, som Riedel-de Haën under alle omstændigheder af rent økonomiske overvejelser ville bygge.

I overensstemmelse med det ekspertresponsum som Tyskland fremlagde, skyldes nedbringelsen af røggas- og fastaffaldsmængderne, at biproduktet fra en forbrændingsproces er en iltkoncentration i de tørre røggasser på 11 volumenprocent, medens der fra et affaldsgenvindingsanlæg som regel kun produceres 3 volumenprocent iltkoncentration. Riedel-de Haëns anlæg opererer med 3 volumenprocent iltkoncentration. Røggasmængden i dette anlæg er dermed et driftskarakteristikum, men ingen forbedring i forhold til andre anlæg af denne art.

Kommissionen minder om, at den havde anmodet Tyskland om at angive de krævede udgifter til en mærkbar miljøforbedring inden for et område uden bindende standarder. Tyskland har imidlertid ikke påvist, at der med investeringerne i et affaldsgenvindingsanlæg blev investeret i et anlæg, som udelukkende eller overvejende tjener miljøbeskyttelsesformål.

Kommissionen kan derfor ikke give sin accept af disse tilskud som investeringsstøtte til miljøbeskyttelse inden for områder, hvor der ikke findes lovmæssige standarder, da Tyskland ikke har påvist nogen støtteberettigede investeringsudgifter.

Driftsstøtte

Ifølge punkt 3.4 i rammebestemmelserne har Kommissionen i overensstemmelse med sin politik i mange år som regel ikke tilladt driftsstøtte, hvormed udgifterne som følge af virksomheders miljøbelastede eller forurenende aktiviteter godtgøres. Under nøje fastsatte forudsætninger kan Kommissionen dog i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne fravige dette princip. Det gælder for affaldsbehandling, hvor den offentlige finansiering af ekstraudgifterne til selektiv indsamling, genanvendelse og regenerering af affald til gavn for virksomhederne og forbrugerne kan indeholde statsstøtte. I overensstemmelse med punkt 1.5.3 i EF-rammebestemmelserne kan sådanne anlæg drives af koncessionerede selskaber, som forbrugerne betaler for deres ydelser. Under hensyn til alle forhold i nærværende sag og alle foreliggende oplysninger og under henvisning til den måde, hvorpå støtten er blevet ydet, samt ud fra foregående analyse af den går Kommissionen ud fra, at den støtte, som er genstand for denne procedure, ikke kan ydes på grundlag af punkt 3.4 i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte.

4.6. Øvrige overvejelser

Riedel-de Haën havde med skrivelse af 19. marts 1993 ansøgt Kommissionen om støtte inden for LIFE-programmet. Ifølge Tyskland blev projektet ikke finansieret af Kommissionen på grund af manglende midler, men virksomheden gik ud fra, at Kommissionen havde anerkendt dets innovative karakter.

Kommissionen har dog på ingen måde anerkendt, at der er tale om et innovativt projekt, og afviste derfor ansøgningen med skrivelse af 30. juli 1996. Den tilføjede dog, at et ændret projekt ville have udsigt til støtte fra Fællesskabet næste år.

Tyskland mente også, at støtten kunne ydes inden for rammerne af F& U. Dette forekommer dog ikke Kommissionen berettiget. Den henviser i denne forbindelse til den brochure, som Riedel-de Haën har udgivet: "Genindvindingsanlæg for bromholdige affaldsstoffer - Kontrol af foreneligheden med miljøet", der omtaler, at en tilsvarende teknik blev udviklet af en amerikansk ingeniør allerede før 1989. Statsstøtten blev imidlertid bevilget den 25. april og 20. maj 1994. Desuden har Tyskland ikke påvist udgifter, der kan komme i betragtning som støtteberettiget forsknings- og udviklingsstøtte ifølge de nævnte EF-rammebestemmelser for statsstøtte.

5. Konklusioner

Ingen af de to tilskud er i overensstemmelse med de gældende EF-rammebestemmelser for statsstøtte til miljøbeskyttelse, og de er derfor heller ikke under hensyn til kriteriet for miljøbeskyttelse forenelige med fællesmarkedet.

Der er tale om et almindeligt investeringsprojekt. Riedel-de Haën er en stor virksomhed, der er etableret uden for et støtteområde, og der kan ikke ydes støtte til en sådan virksomhed i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 3, litra c).

Denne støtte, der ikke omfattes af nogen undtagelse, ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. Desuden ville Riedel-de Haën få en urimelig fordel over for de konkurrenter, der ikke modtager støtte.

Støtten er ikke i overensstemmelse med fællesmarkedet, da den blev bevilget ulovligt, jf. EF-traktatens artikel 93, stk. 3, og ikke opfylder undtagelsesbestemmelserne i henhold til samme traktats artikel 92, stk. 2 og 3.

Støtten skal derfor annulleres og betales tilbage, jf. Domstolens dom af 14. februar 1990 i sagen C-301/87(15). Tilbagebetalingen skal neutralisere den fordrejning af konkurrencen, som er opstået ved støttens ydelse, uanset de ændringer, som måtte have fundet sted inden for koncernen. Skulle det af en eller anden grund være umuligt, at Riedel-de Haën AG eller den virksomhed, der i retlig henseende er indtrådt for denne, betaler tilbage, vil støtten blive tilbagekrævet fra den virksomhed inden for koncernen, som viderefører Riedel-de Haëns aktiviteter, og/eller som udnytter det produktionsanlæg, som Riedel-de Haën anskaffede ved hjælp af støtten, dvs. Riedel-de Haën GmbH.

Tilbagebetalingen skal ske i overensstemmelse med tysk rets procedurer og bestemmelser, især med hensyn til tilskrivningen af renter for statens udestående fordringer. Der tilskrives således renter fra det tidspunkt, hvor støtten ulovligt blev ydet. Dette er nødvendigt for at genetablere den oprindelige situation og fjerne alle finansielle fordele, som er kommet virksomheden til del fra tidspunktet for støttens udbetaling -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Det tilskud på 4 mio. DEM fra erhvervsfremmefonden i Niedersachsen og det tilskud på 4 mio. DEM fra Bundesstiftung Umweltschutz, der blev ydet virksomheden Riedel-de Haën AG, Seelze, er ulovlige og ikke forenelige med fællesmarkedet.

Artikel 2

Tyskland træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for fra Riedel-de Haën AG eller fra den virksomhed, der i retlig henseende er indtrådt for denne, at tilbagekræve den støtte, der omhandles i artikel 1. Er dette ikke muligt, træffer Tyskland de foranstaltninger, der er nødvendige for at tilbagekræve den støtte, der omhandles i artikel 1, fra Riedel-de Haën GmbH.

Tilbagekrævningen skal ske i overensstemmelse med tysk ret. Det tilbagekrævede beløb tilskrives renter fra det tidspunkt, hvor støtte blev ydet, til tidspunktet for den faktiske tilbagebetaling. Renterne skal beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes til beregning af regionalstøtteækvivalenten.

Artikel 3

Tyskland giver senest to måneder efter denne beslutnings bekendtgørelse Kommissionen meddelelse om, hvilke foranstaltninger det har truffet for at efterkomme den.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfærdiget i Bruxelles, den 22. december 1998.

På Kommissionens vegne

Karel VAN MIERT

Medlem af Kommissionen

(1) Hvis sammenhængen kræver det, anføres Riedel-de Haën i stedet for Riedel-de Haën GmbH.

(2) Landkreis-Zeitung West fra 11. oktober 1989, "Riedel har problemer med bortskaffelsen af affald".

(3) EFT C 72 af 10.3.1994, s. 3.

(4) EFT C 385 af 19.12.1997, s. 9.

(5) *.

(6) *.

(7) Oplysninger af fortrolig karakter, som ikke offentliggøres.

(8) EFT C 83 af 11.4.1986, s. 2.

(9) 17. Gennemførelsesbekendtgørelse til Bundes-Immissionsschutzgesetz om affaldsforbrændingsanlæg.

(10) EFT L 206 af 22.7.1992, s. 1.

(11) EFT L 107 af 30.4.1996, s. 4.

(12) Lov om oprettelse af stiftelsen "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" af 18. juli 1990, BGBL I, s. 1448.

(13) Responsum vedrørende overdrageligheden af det affaldsindvindingsanlæg som var udviklet af firmaet Riedel-de Haën AG. Seelze. Prof. Dr. Hesse, Hannover, den 9. september 1993.

(14) Se herom i afsnit 4.5 i nærværende beslutning.

(15) Sml. 1990, s. I-307, præmis 22.