Kommissionens beslutning

af 27. november 2002

om Tysklands støtteordning "Thüringens driftskapitalprogram"

(meddelt under nummer K(2003) 4359)

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2003/469/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 88, stk. 2, og

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFORLØB

(1) I 1993 trådte retningslinjen for delstaten Thüringens driftskapitalprogram (herefter "retningslinjen") af 20. juli 1993 i kraft(1). Ifølge myndighederne i Thüringen var retningslinjen i overensstemmelse med den de minimis-regel, der er indført ved Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (herefter "SMV-rammebestemmelserne")(2) fra 1992 og er derfor ikke blevet anmeldt i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3.

(2) Efter en avisartikel om dette låneprogram, som gav offentlige virksomheder mulighed for at optage lån på gunstige vilkår uden tilstrækkelig banksikkerhed med henblik på at finansiere deres lagre, bad Kommissionen ved brev GD IV/D 3761 af 2. maj 1994 Tyskland om oplysninger desangående for at kunne bedømme, hvorvidt retningslinjen var forenelig med fællesmarkedet. Ved brev af 31. maj 1994 meddelte Tyskland følgende oplysninger: Thüringens driftskapitalprogram af 20. juli 1993 henvender sig til små og mellemstore virksomheder (som defineret i SMV-rammebestemmelserne fra 1992), hvis økonomiske tilstand er sund, men som på grund af deres ringe størrelse, manglende bankgarantier og den generelle situation på kapitalmarkedet ville have svært ved at skaffe fremmedfinansiering. Det var ikke muligt at yde lån til kriseramte virksomheder, men disse virksomheder kunne ansøge om hjælp fra andre anerkendte programmer. Retningslinjen var desuden tænkt som et de minimis-program i overensstemmelse med de minimis-bestemmelserne i SMV-rammebestemmelserne (1992).

(3) Tyskland var enig med Thüringens myndigheder i, at retningslinjen ikke var omfattet af anmeldelsespligten efter artikel 88, stk. 3.

(4) Som svar på Kommissionens forespørgsel om oplysninger af 29. maj 1995 sendte Tyskland med brev af 27. juni 1995 et eksemplar af retningslinjen for driftskapitalprogrammet.

(5) I forbindelse med sag C 85/98 (ex NN 106/98 om fejlagtig anvendelse af de minimis-reglerne på delstaten Thüringens konsolideringsprogram af 20. juli 1993) bekræftede Tyskland ved brev af 8. juni 1998, at den retningslinje, der lå til grund for sagen, var udløbet den 16. januar 1996. Ved brev af 7. december 1998 fremsendte Tyskland oplysninger om gennemførelsen af retningslinjen og om modtagervirksomhederne, hvoraf Kommissionen kunne konkludere, at der også var ydet støtte til virksomheder i de følsomme sektorer (produkter i bilag I til EF-traktaten). Derudover fremgik det af oplysningerne, at kriseramte virksomheder, der i samme eller foregående år havde modtaget støtte fra anerkendte programmer for kriseramte virksomheder, havde modtaget lån efter denne retningslinje. Denne antagelse blev bekræftet ved Tysklands brev af 29. januar 1999, hvoraf det også fremgik, at visse af de virksomheder, der havde modtaget støtte efter denne retningslinje, også havde modtaget støtte fra konsolideringsprogrammet af 20. juli 1993, hvis fejlagtige anvendelse lå til grund for sag C 85/98.

(6) Ved brev SG(99) D/3539 af 18. maj 1999 underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2.

(7) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(3). Kommissionen opfordrede øvrige interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede foranstaltning, men har ikke modtaget bemærkninger fra andre interesserede parter.

Bemærkninger fra Tyskland blev modtaget ved brev af 24. juni 1999 og af 19. august 1999.

(8) Tyskland fremsendte sine endelige bemærkninger ved brev af 26. november 2001.

2. BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN

2.1. Retsgrundlag

(9) Støtten ydes på vegne af Thüringens økonomi- og trafikministerium af den offentlige Thüringer Aufbaubank på grundlag af retningslinjen i Thüringens driftskapitalprogram i henhold til §§ 23, 44 og 44a i Thüringer Landeshaushaltsordnung.

2.2. Støttemodtagere

(10) Retningslinjen henvender sig til små og mellemstore virksomheder (SMV), som defineres efter kriterierne "omsætning" og "beskæftigelse", men ikke efter kriteriet "uafhængighed" i SMV-rammebestemmelserne, og til nyoprettede virksomheder, management buy-outs og buy-ins samt genprivatiseringer, hvor der gives prioritet til konsolideringsprojekter. Levnedsmiddelindustriens støtteberettigelse, der både kan omfatte de aktiviteter, der er nævnt i bilag I til EF-traktaten og andre aktiviteter, nævnes udtrykkeligt i retningslinjens punkt 3 ("støttemodtagere"). De øvrige følsomme sektorer (stålindustrien, skibsbygningsindustrien, kunstfiberindustrien, motorkøretøjsindustrien, landbrug, fiskeri, transport og kulindustrien) udelukkes ikke. I helt særlige tilfælde kan støtten (efter afgørelse fra den relevante minister) også ydes til virksomheder, hvis omsætning og arbejdsstyrke overskrider lofterne i SMV-rammebestemmelserne.

2.3. Varighed

(11) Retningslinjen for delstatens Thüringens driftskapitalprogram trådte i kraft den 20. juli 1993 på ubestemt tid og blev den 16. januar 1996 erstattet af Thüringens låneprogram for små og mellemstore virksomheder.

2.4. Målsætning

(12) Retningslinjen henvender sig til virksomheder, der hverken har tilstrækkelige bankgarantier eller er i stand at betale de høje renter for kortfristede lån, og har til formål at give disse virksomheder mulighed for at optage lån på lempelige vilkår til finansiering af driftskapital. Ifølge punkt 1 i retningslinjen ("støttens formål") "skal små og mellemstore virksomheder kunne opnå støtte til oprettelse eller sikring, særligt for at afværge de farer, som truer deres eksistens og arbejdspladser".

(13) Støtten tildeles via den offentlige Thüringer Aufbaubank i form af lån på lempelige vilkår via den pågældende hovedbank, der bærer den største risiko ("Primärhaftung"). Hovedbanken kan opnå en garanti på 60 % af lånebeløbet, og der er ikke fastsat noget gebyr i retningslinjen. Thüringer Aufbaubank og hovedbanken modtager et administrationsgebyr på 0,1 % af lånebeløbet.

(14) Der kan ikke foretages en omlægning til på Thüringer Aufbaubanks bekostning.

(15) Lånene ydes til en rente på mellem 5 % og 8 % med en løbetid på tre år. Den ansvarlige minister i delstaten kan tillade andre bestemmelser.

2.5. Intensitet

(16) I retningslinjens afsnit 5 ("Støttens art, omfang og størrelse") henvises udtrykkeligt til ordningens de minimis-karakter og til de minimis-bestemmelserne i SMV-rammebestemmelserne fra 1992.

(17) Ifølge retningslinjen beregnes det støttebeløb, der skyldes rentefordelen, på grundlag af forskellen mellem den faktiske rentesats for lånet og den gældende referencesats. Der er ikke fastsat et decideret loft for lånet, men det støttebeløb, som en virksomhed kan modtage til det samme formål inden for 36 måneder (dvs. støtteelementet i et lån på lempelige vilkår), må ikke overskride den de minimis-tærskel, der er fastlagt i de minimis-regelen i SMV-rammebestemmelserne fra 1992(4). Der tages ikke hensyn til støtteelementet i garantien.

(18) Fra 1993 til 1996 blev der ifølge de dokumenter, som Tyskland har indsendt, bevilget 460 lån til et samlet beløb af 202 mio. DEM, hvoraf omkring 20 lån blev ydet til levnedsmiddelindustrien. I mindst to tilfælde fik to virksomheder, der i samme eller foregående år havde modtaget støtte inden for godkendte ordninger for kriseramte virksomheder, bevilget sådanne lån (Thuro Back Südthüringer Backwaren og Bergner & Weiser GmbH).

2.6. Kumulering

(19) Retningslinjen indeholder ingen bestemmelser om kumulering.

2.7. Baggrunden for procedurens indledning

(20) Kommissionen indledte proceduren, fordi ordningen blev anvendt til fordel for virksomheder, der er aktive i de følsomme sektorer og til fordel for kriseramte virksomheder. Kommissionen har ikke givet udtryk for betænkeligheder i forbindelse med, at ordningen er blevet anvendt til fordel for sunde virksomheder uden for de følsomme sektorer.

(21) Kommissionen har handlet ud fra følgende begrundelse.

(22) Da de følsomme sektorer i retningslinjen ikke er udelukket, er der tale om fejlagtig anvendelse af de minimis-regelen i SMV-rammebestemmelserne fra 1992. Ifølge punkt 3.2 i SMV-rammebestemmelserne finder de ikke anvendelse på støtte til virksomheder i sektorer, som er underlagt særlige bestemmelser. Da retningslinjen blev anvendt inden for en af disse sektorer, skal den betragtes som uanmeldt støtte.

(23) På grund af de særlige kendetegn ved de følsomme sektorer udgjorde de pågældende foranstaltninger statsstøtte til virksomheder efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61. Støtten gjorde det muligt for virksomheder med ringe adgang til kapitalmarkedet at optage lån til finansiering af deres driftskapital samt at beskytte eller endda udvide deres aktiviteter. Dermed kunne foranstaltningerne efter Kommissionens opfattelse fordreje konkurrencevilkårene.

(24) I det omfang, der blev bevilget lån til økonomisk sunde virksomheder i de følsomme sektorer, havde Kommissionen betænkeligheder vedrørende Thüringens driftskapitalprograms forenelighed med de gældende regionalstøttebestemmelser.

(25) Lån til fordel for økonomisk sunde virksomheder i følsomme sektorer udgør driftsstøtte, som Kommissionen må vurdere ifølge de gældende retningslinjer for regionalstøtte. Særlig skal en sådan støtte i overensstemmelse med Kommissionens fastlagte praksis opfylde følgende kriterier:

a) den skal være tidsbegrænset og degressiv

b) den kan kun tillades i støtteberettigede områder, der falder ind under EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a)

c) de følsomme sektorer skal være udelukket.

(26) I beslutningen om at indlede proceduren kunne Kommissionen fastslå, at retningslinjen ikke var degressiv, og at de følsomme sektorer ikke var udelukket.

(27) Det fremgik af oplysningerne fra Tyskland, at retningslinjen i mindst to tilfælde blev anvendt til fordel for kriseramte virksomheder ifølge definitionen i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder fra 1994(5) (i det følgende "rammebestemmelserne fra 1994"). Ifølge retningslinjens ordlyd var kriseramte virksomheder ikke udelukket. Kommissionen fandt derfor, at retningslinjen delvis også gjaldt for kriseramte virksomheder.

(28) De lavtforrentede lån til kriseramte virksomheder, der er garanteret af Thüringer Aufbaubank, kan føre til, at de minimis-grænsen overskrides. Ved beregningen af de minimis-grænsen burde der have været taget højde for støtteelementet i forbindelse med garantien og modtagervirksomhedernes særlige vanskeligheder. Støtteelementet i garantien skal afspejle den særlige risiko i forbindelse med en kriseramt virksomhed, som kan være lige så stor som det sikrede lån.

(29) Ved anvendelsen af retningslinjen på kriseramte virksomheder blev der således ikke taget tilstrækkeligt hensyn til de minimis-bestemmelserne. Kun når summen fra lånet og den øvrige støtte, hvortil der skulle tages hensyn i henhold til kumuleringsbestemmelserne, ikke overskred de minimis-grænsen, var dette ikke tilfældet. I den form, som Thüringens driftskapitalprogram blev anvendt, må det imidlertid skulle opfattes som ikke-anmeldt støtte.

(30) Lånene gjorde det muligt for virksomhederne at undgå, at de måtte forlade markedet. Hvis virksomheden måtte forlade markedet, ville en eksisterende overkapacitet blive reduceret, eller de frigjorte markedsandele ville blive overtaget af konkurrenter, der i begge tilfælde kunne forbedre deres rentabilitet. Retningslinjen udelukker ikke, at der ydes lån til virksomheder, som deltager i samhandel inden for Fællesskabet. Det må derfor antages, at de driftskapitallån, der er omfattet af proceduren, kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

(31) Således udgjorde de driftskapitallån, som blev givet af Thüringer Aufbaubank til kriseramte virksomheder, statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, som skulle vurderes på grundlag af de relevante retningslinjer.

(32) For så vidt som retningslinjen sigter mod redning af en kriseramt virksomhed, er det i henhold til de relevante bestemmelser en betingelse for redningsstøttens forenelighed med fællesmarkedet, at denne ydes i form af offentlige lån på markedsvilkår eller i form af en offentlig garanti for et privat lån. Denne betingelse opfyldes ikke i det foreliggende tilfælde, da der er tale om lån, som er ydet på lempelige vilkår. Derudover kræves der i bestemmelserne individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder og til virksomheder inden for følsomme sektorer. Den retningslinje, der undersøges, udelukkede imidlertid ikke støtte til større virksomheder, og den blev anvendt inden for en følsom sektor.

(33) For så vidt som retningslinjen sigter mod omstrukturering af en kriseramt virksomhed, er det i henhold til de relevante bestemmelser - som senest er blevet bekræftet ved Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder fra 1999(6) - en betingelse for redningsstøttens forenelighed med fællesmarkedet, at denne støtte stort set opfylder følgende kriterier:

a) der skal fremlægges og gennemføres en omstruktureringsplan, som gør det muligt at genoprette virksomhedens rentabilitet på længere sigt

b) støttebeløbet skal være begrænset til det strengt nødvendige minimum for at nå målet

c) modtagervirksomheden og dens ejere skal yde et passende bidrag

d) de specifikke regler for følsomme sektorer skal overholdes, som grundlæggende kræver individuel anmeldelse

e) der skal ske individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder

f) der må kun ydes omstruktureringsstøtte en enkelt gang bortset fra i særlige tilfælde, som ikke kan forudses, og som virksomheden ikke kan gøres ansvarlig for.

(34) Det låneprogram, som undersøges, foreskriver ikke individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder, og det indeholder heller ikke et forbud mod gentagne støttetildelinger til omstrukturering.

3. BEMÆRKNINGER FRA TYSKLAND

(35) I sine bemærkninger opgør Tyskland antallet af lån, der er ydet som led i driftskapitalprogrammet, til 365 til i alt 81,6 mio. EUR. Forskellen mellem dette tal og oplysningerne i beslutningen om at indlede proceduren forklares ved, at beslutningen også omfattede driftskapitallån, der blev ydet som led i Thüringens låneprogram fra 1996. Thüringens låneprogram indgår i sag C 87/98 (ex NN 137/98).

(36) Oplysningerne i beslutningen om at indlede proceduren vedrørende virksomhederne Thuro Back Südthüringer Backwaren og Bergner & Weiser GmbH var ifølge Tyskland ikke korrekte, da ingen af disse virksomheder havde modtaget et driftskapitallån fra Thüringens driftskapitalprogram.

(37) Efter Tysklands opfattelse henvendte Thüringens driftskapitalprogram sig ikke til kriseramte virksomheder. Selv om retningslinjen ikke udtrykkeligt udelukkede kriseramte virksomheder, og tre af de i alt 365 bevilgede lån gik til kriseramte virksomheder, stod ordningen ikke åben for kriseramte virksomheder, og dette var heller ikke hensigten. Thüringens driftskapitalprogram skal betragtes i sammenhæng med Thüringens konsolideringsprogram (sag C 85/98, ex NN 106/98). Mens kriseramte virksomheder udtrykkeligt også var omfattet af konsolideringsprogrammets anvendelsesområde, stod denne særlige mulighed ikke åben for Thüringens driftskapitalprogram.

(38) Desuden udgjorde hovedbankernes betydelige egenrisiko i denne henseende et væsentligt incitament til at foretage en behørig kontrol af låntagerens kreditværdighed med henblik på at mindske risikoen.

(39) Ifølge oplysningerne fra Tyskland blev beregningen af de minimis-lofterne udelukkende beregnet på grundlag af støtteelementet i rentetilskuddet, som beregnedes ud fra forskellen på den effektive rentesats for den endelige låner og referencerentesatsen. Der blev ikke taget hensyn til støtteelementet i garantien ved afviklingen af driftskapitalprogrammet, da "de tyske myndigheder ved beregningen af støtteelementet fra 1993 til begyndelsen af 1996 ikke var bekendt med, at der var et støtteelement forbundet med lånegarantien." Dette ændrede sig først med Kommissionens brev af D/54570 af 11. november 1998.

(40) For så vidt angår de følsomme sektorer, var Tysklands opfattelse, at støtte til virksomheder i de følsomme sektorer var udelukket under henvisning til punkt 5 i retningslinjen for Thüringens driftskapitalprogram. I punkt 5 hedder det udtrykkeligt, at "lånene ... ydes i overensstemmelse med Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (De Europæiske Fællesskabers Tidende C 213/2 af 19. august 1992)." På grund af denne henvisning kunne bestemmelserne vedrørende de følsomme sektorer anvendes umiddelbart, og støtte inden for dette område var utvetydigt udelukket.

(41) Ifølge oplysningerne fra Tyskland blev der ikke ydet lån til virksomheder i de følsomme sektorer efter punkt 1.6 i rammebestemmelserne fra 1992.

(42) Ifølge Tysklands opfattelse fik de særlige regler i rammebestemmelserne for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter(7) fra 1996 i henhold til Kommissionens beslutning 1999/183/EF af 20. maj 1998 om statsstøtte til forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter(8), som påtænkes ydet i Tyskland på grundlag af eksisterende regionale støtteordninger, først gyldighed i 1998. I perioden 1993 til 1996 fandtes der således ingen særlige regler på støtteområdet.

(43) Af de 365 driftskapitallån, hvortil der var givet tilsagn, var kun fem ydet til virksomheder inden for nærings- og nydelsesmiddelbranchen.

(44) Anvendelsen af retningslinjen på andet end SMV i særlige tilfælde var efter Tysklands opfattelse i overensstemmelse med de minimis-regelen i SMV-rammebestemmelserne fra 1992.

(45) Fra Tyskland har Kommissionen modtaget en tabel over de driftskapitallån, der er bevilget fra 1993 til 1995. Heraf fremgår det, at tre af de i alt 365 lån blev ydet til kriseramte virksomheder. Derudover fremgår det af oplysningerne i tabellen, at der kun blev ydet fem lån inden for den følsomme landbrugssektor, selv om der ifølge Tysklands brev af 29. januar 1999 blev bevilget omkring 20 lån til levnedsmiddelindustrien.

(46) Det fremgår ikke tydeligt af dokumenterne fra Tyskland, hvilke kriterier den følsomme landbrugssektor eller en kriseramt virksomhed blev defineret ud fra.

4. VURDERING AF FORANSTALTNINGEN

4.1. Statsstøtte

(47) Selv om enhver finansiel støtte til fordel for en virksomhed i en vis udstrækning ændrer konkurrencevilkårene, er det ikke al støtte, der medfører en mærkbar påvirkning af samhandelen og konkurrencen mellem medlemsstaterne. På denne baggrund skal støtte under et bestemt beløb, der som de minimis-støtte ikke falder ind under EF-traktatens artikel 87, stk. 1, ikke anmeldes i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3.

(48) En bestemmelse af, hvad der efter Kommissionens opfattelse skal forstås ved de minimis-støtte, blev første gang fastlagt i SMV-rammebestemmelserne fra 1992(9). I punkt 3.2 fastsættes anvendelsesområdet for de minimis-reglen til et støttebeløb på 50000 ECU, der over en treårig periode kan udbetales til hver virksomhed til en bestemt bred udgiftskategori (f.eks. investeringer eller uddannelse).Således skulle engangsstøtte på op til 50000 ECU til en given udgiftskategori og støtteordninger, hvorved den støtte, en virksomhed kunne få udbetalt til en given udgiftstype, blev begrænset til dette beløb over en treårig periode, ikke længere anmeldes i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3 (tidligere artikel 93, stk. 3). Det var dog en forudsætning, at der til den pågældende støtte eller støtteordning var knyttet den udtrykkelige betingelse, at yderligere støtte til samme virksomhed for samme udgiftstype ikke bragte den samlede støtte til virksomheden op over 50000 ECU. I punkt 3.2. blev det præciseret, at de minimis-reglen ikke finder anvendelse i de følsomme sektorer (stålindustrien, skibsbygningsindustrien, kunstfiberindustrien, motorkøretøjsindustrien, landbrug, fiskeri, transport og kulindustrien).

(49) I Kommissionens meddelelse om de minimis-støtte fra 1996(10) blev de minimis-reglen fra SMV-rammebestemmelserne fra 1992 ændret. Det maksimale samlede de minimis-støttebeløb blev fastsat til 100000 ECU over en periode på tre år, der begynder ved udbetalingen af den første de minimis-støtte. Dette beløb dækkede al offentlig støtte, der ydedes som de minimis-støtte, og berørte ikke støttemodtagerens mulighed for at få anden støtte, der ydedes i henhold til ordninger, der var godkendt af Kommissionen.

(50) Reglen gjaldt ikke for de sektorer, der falder ind under EKSF-traktaten, skibsbygningsindustrien, transportsektoren og støtte til udgifter i forbindelse med landbrug og fiskeri.

(51) Med artikel 1 i Kommissionens forordning (EF) nr. 69/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte(11) blev de minimis-reglens anvendelsesområde udvidet, men denne forordning finder fortsat ikke anvendelse på støtte i transportsektoren og til aktiviteter vedrørende produktion, forarbejdning eller markedsføring af de produkter, der er anført i bilag I til traktaten. Forordningen finder heller ikke anvendelse på støtte til eksportrelaterede aktiviteter, dvs. støtte, der er direkte knyttet til de eksporterede mængder, til etablering og drift af et distributionsnet eller til andre løbende udgifter i forbindelse med eksportvirksomhed. Endelig falder støtte, som er betinget af, at der anvendes indenlandske produkter i stedet for importerede, ikke ind under forordningen.

(52) I henhold til artikel 2 i den omhandlede forordning må den samlede de minimis-støtte til en enkelt virksomhed ikke overstige 100000 EUR i en treårig periode. Dette loft gælder uanset støttens form eller formål.

(53) Som følge af, at forordning (EF) nr. 69/2001 først trådte i kraft den 2. februar 2001 - mens den foreliggende retningslinje, der skal undersøges, fandt anvendelse i perioden fra den 20. juli 1993 og indtil den 16. januar 1996 - er det tvivlsomt, hvorvidt Kommissionen i forbindelse med sin beslutning kan anvende forordning (EF) nr. 69/2001 med tilbagevirkende kraft på de finansielle foranstaltninger, der blev truffet, inden den trådte i kraft, eller om den de minimis-regel i SMV-rammebestemmelserne fra 1992, der var gældende i den pågældende periode, skal anvendes (consecutio legis).

(54) Kommissionens forordning (EF) nr. 69/2001 indeholder ingen bestemmelse om, hvorvidt den kan finde anvendelse på vurderingen af støtte, der blev ydet, inden den trådte i kraft. Ordlyden udelukker imidlertid ikke, at den kan anvendes på tidligere tilfælde, som i forvejen er omfattet af kontrollen i henhold til artikel 3 i forordning (EF) nr. 69/2001. Kommissionen er nået til den opfattelse, at da der ikke foreligger andre udtrykkelige bestemmelser herom, bør forordning (EF) nr. 69/2001 finde anvendelse på de minimis-støtte, som blev ydet, inden den trådte i kraft. For så vidt som forordning (EF) nr. 69/2001 fritager en bestemt kategori af foranstaltninger fra anmeldelsespligten, udgør den på den ene side en procedureregel og bør derfor straks finde anvendelse på igangværende procedurer. På den anden side er det i overensstemmelse med dens målsætning om procedureforenkling og decentralisering, der ligger til grund for forordning (EF) nr. 69/2001, at den straks finder anvendelse. Kun med hensyn til støtte, der ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 og derfor ikke kan fritages på dette grundlag, vil Kommissionen anvende de bestemmelser, der var i kraft på tidspunktet for støttens tildeling. Da forordning (EF) nr. 69/2001 principielt er mindre streng end de tidligere de minimis-regler, og da disse bestemmelser under alle omstændigheder finder anvendelse, såfremt støtten ikke er fritaget på grundlag af forordning (EF) nr. 69/2001, tages der på passende vis højde for det generelle retsprincip om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet. Set fra et økonomisk synspunkt er Kommissionen af den opfattelse, at en finansiel foranstaltning, som på grundlag af den nugældende forordning (EF) nr. 69/2001 på et integreret marked ikke kan betragtes som støtte som omhandlet i EF-traktatens 87, stk. 1, tidligere ikke kan have udgjort støtte på et mindre integreret marked. Kommissionen vil således lægge forordning (EF) nr. 69/2001 til grund i forbindelse med sin videre undersøgelse af de finansielle foranstaltninger, hvilket ikke udelukker muligheden for at anvende de bestemmelser, der var i kraft på det tidspunkt, hvor foranstaltningerne blev gennemført, såfremt disse foranstaltninger ikke fritages på grundlag af forordning (EF) nr. 69/2001.

(55) Procedurens indledning omfatter dermed både retningslinjen og de konkrete tilfælde, hvori den er anvendt, og som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller andre relevante de minimis-regler, samt de tilfælde, der ganske vist falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller andre relevante tidligere regler, men hvor det fastlagte loft overskrides på grund af kumulering med anden støtte.

(56) På forhånd finder forordning (EF) nr. 69/2001 ikke anvendelse på støtte til aktiviteter vedrørende produktion, forarbejdning eller markedsføring af de produkter, der er anført i bilag I til EF-traktaten.

(57) Kommissionen er derfor af den opfattelse, at samtlige driftskapitallån, der er ydet til virksomheder inden for levnedsmiddelindustrien, såfremt de udøver aktiviteter vedrørende produktion af de produkter, der er anført i bilag I til EF-traktaten, ikke kan falde ind under forordning (EF) nr. 69/2001 og de tidligere de minimis-regler, da de derfor må høre ind under den følsomme landbrugssektor.

(58) Tysklands argument om, at de særlige regler i rammebestemmelserne for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter (1996) først har været gældende siden 1998, er uden betydning i denne forbindelse, da disse særlige regler ikke har indvirket på de minimis-regelens anvendelsesområde(12).

(59) En overskridelse af det øvrige anvendelsesområde for forordning (EF) nr. 69/2001 eller en af de andre relevante de minimis-regler kunne efter Kommissionens opfattelse forekomme som følge af, at det loft, der er fastsat i forordning (EF) nr. 69/2001 eller i de tidligere de minimis-regler, kunne overskrides ved ydelsen af lån enten på grund af, at der ikke er taget hensyn til støtteelementet i forbindelse med lånegarantien, eller på grund af den måde, hvorpå støtteelementet i forbindelse med driftskapitallånet beregnes. Retningslinjen giver ingen garanti for, at de minimis-grænsen blev overholdt i alle tilfælde. Dette var navnlig ikke tilfældet, når retningslinjen henvendte sig til kriseramte virksomheder, hvor der er en stor risiko for misligholdelse.

(60) Hvad angår støtte, der blev ydet på grundlag af retningslinjen, var der efter Kommissionens opfattelse i det mindste for en stor dels vedkommende tale om foranstaltninger til fordel for kriseramte virksomheder.

(61) For at kunne afgrænse kriseramte virksomheder fra sunde virksomheder har Kommissionen forklaret begrebet kriseramt virksomhed nærmere i afsnit 2.1 i rammebestemmelserne fra 1994(13). Denne definition af en kriseramt virksomhed bekræfter essentielt Kommissionens beslutningspraksis i de foregående år, som er beskrevet i Kommissionens ottende beretning om konkurrencepolitikken fra 1979 (punkt 227-229)(14).

(62) Begrebet kriseramt virksomhed, som Kommissionen anvender her, beskrives i rammebestemmelserne fra 1994 som en virksomhed, der "ikke kan klare sig ved hjælp af egne midler eller ved at rejse den fornødne kapital hos aktionærer eller gennem låntagning. De typiske symptomer er ofte faldende indtjeningsevne eller voksende underskud, faldende omsætning, voksende lagerbeholdninger, overkapacitet, forringet cashflow, øget rente- og afdragsbyrde og lav nettoformue. I akutte tilfælde kan virksomheden allerede være blevet insolvent eller være trådt i likvidation."

(63) Ifølge punkt 3 ("støttemodtagere") i retningslinjen henvender denne sig til nystartede virksomheder, management buy-outs og management buy-ins såvel som privatiseringer, og der skal gives prioritet til ansøgninger i forbindelse med konsolideringsforanstaltninger. Kommissionen finder, at det faktum, at der inddrages virksomheder med behov for konsolidering, tyder på, at virksomheder med behov for konsolidering inden for definitionen kriseramte virksomheder også kunne modtage lavtforrentede driftskapitallån.

(64) Tyskland hævder, at Thüringens driftskapitalprogram bør anskues i en helhedsbetragtning sammen med Thüringens konsolideringsprogram. Mens kriseramte virksomheder udtrykkeligt også var omfattet af konsolideringsprogrammets anvendelsesområde, stod denne særlige mulighed ikke åben for Thüringens driftskapitalprogram. Ved bestemmelsen af retningslinjens indhold er det ikke tilstrækkeligt at vurdere ordlyden i sig selv, derimod skal konsolideringsprogrammet indgå i bedømmelsen, og driftskapitalprogrammets anvendelsesområde skal vurderes ved, at begge ordninger betragtes som helhed. Thüringens driftskapitalprogram henvendte sig således ikke til kriseramte virksomheder.

(65) Dette argument er ikke overbevisende som begrundelse for, at driftskapitalprogrammet ikke anvendes på kriseramte virksomheder. Ifølge ordlyden af retningslinjen var dens formål at yde støtte til virksomheder ved deres oprettelse og udvidelse eller at gøre det muligt for dem at blive på markedet, særligt for at afværge de farer, som truer deres eksistens og arbejdspladser. Derudover skulle der gives prioritet til ansøgninger vedrørende konsolideringsforanstaltninger.

(66) Tyskland hævder desuden, at hovedbankens egenrisiko ansporede den til at undersøge låntagers kreditværdighed.

(67) Muligvis blev sandsynligheden for, at modtageren rent faktisk var en kriseramt virksomhed, mindsket som følge af hovedbankens resterende egenrisiko, men det var på grundlag af retningslinjens ordlyd på ingen måde udelukket at begunstige kriseramte virksomheder. Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at det kunne være fordelagtigt for hovedbanken, navnlig i forbindelse med kriseramte virksomheder, at yde lån på grundlag af retningslinjen, da udbetalingen af tidligere bevilgede lån generelt forbedrede modtagervirksomhedernes likviditet, og risikoen for misligholdelse af lån, som hovedbanken allerede tidligere havde ydet, blev nedsat. Det kan faktisk være økonomisk hensigtsmæssigt for en bank at nedsætte en eksisterende stor risiko for misligholdelse af gamle lån ved at stille nye midler til rådighed for virksomheden til dennes omstrukturering. Dette er navnlig tilfældet, når den dermed forbundne risiko til dels bæres af staten.

(68) Endelig dokumenterer de af Tyskland fremsendte oversigter over støtte, der henholdsvis er givet tilsagn om og udbetalt på grundlag af retningslinjen, at kriseramte virksomheder modtog støtte. Tyskland har ligeledes indrømmet i sine bemærkninger, at Thüringens driftskapitalprogram henvendte sig til kriseramte virksomheder.

(69) Der skulle tages hensyn til støtteelementet, især i betragtning af risikoen for misligholdelse ved lån til kriseramte virksomheder, i forbindelse med lånegarantien ved beregningen af støtteværdien af de udbetalte lån.

(70) Denne vurdering ændres heller ikke som følge af, at Tyskland i sine bemærkninger har gjort opmærksomhed på, at de tyske myndigheder fra 1993 til 1996 ved beregningen af støtteværdien ikke var klar over, at der skulle tages hensyn til det støtteelement, der var forbundet med lånegarantien og de særlige risici i forbindelse med ydelsen af lån til kriseramte virksomheder. Kommissionen er ikke enig i denne opfattelse, da den allerede i 1989 havde sendt et brev til medlemsstaterne, hvori den gjorde opmærksom på, at alle statsgarantier efter dens opfattelse er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1(15). De tyske myndigheder burde ved ydelsen af garantier for lån til kriseramte virksomheder i det mindste have næret betænkeligheder med hensyn til foranstaltningernes karakter af støtte, og de foranstaltninger, der er indeholdt i ordningen, skulle rettidigt have været anmeldt til Kommissionen, således at denne havde haft mulighed for at tage stilling til dem.

(71) I henhold til meddelelsen fra Kommissionen om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 angående statsstøtte i form af garantier(16) kan subventionsækvivalenten for en lånegaranti i et givet år:

a) beregnes på samme måde som subventionsækvivalenten for et lån på bedre vilkår end markedsvilkårene, idet rentetilskuddet repræsenterer forskellen mellem markedsrenten og den rente, der er opnået takket være statsgarantien, efter at eventuelle betalte præmier er blevet fratrukket,

b) anses for at være forskellen mellem det udestående garanterede beløb ganget med risikofaktoren (sandsynligheden for misligholdelse) og en eventuel betalt præmie, dvs. (garanteret beløb × risiko) - præmie,

c) beregnes efter enhver anden objektivt berettiget og almindeligt anerkendt metode.

(72) Kommissionen bekræfter dermed sin mangeårige holdning om, at støttens værdi kan nå op på det ved lånegarantien effektivt sikrede beløb, hvis der på det tidspunkt, hvor beslutningen om lånet træffes, helt klart er meget stor sandsynlighed for, at låntager ikke vil være betalingsdygtig.

(73) I øvrigt kan støtteelementet i forbindelse med lånegarantien også med hensyn til sunde virksomheder føre til, at de minimis-grænsen overskrides.

(74) Efter Kommissionens opfattelse er der i forbindelse med retningslinjen og anvendelsen heraf tale om støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, såfremt den ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, men overskrider de minimis-loftet. Det samme gælder for de andre de minimis-regler, der var i kraft på det tidspunkt, hvor foranstaltningerne blev gennemført.

(75) For så vidt som retningslinjen henvendte sig til kriseramte virksomheder, førte den til, at de pågældende virksomheder, som på grund af deres finansielle situation ellers ikke ville have modtaget støtte fra private kreditinstitutter på deres normale lånevilkår, modtog finansielle midler fra en privat bank.

(76) Disse finansielle midler gør det muligt for virksomhederne at undgå, at de må forlade markedet, eller at forbedre deres markedsstilling. Hvis virksomheden måtte forlade markedet, ville en eksisterende overkapacitet blive reduceret, eller de frigjorte markedsandele ville blive overtaget af konkurrenter, der i begge tilfælde kunne forbedre deres rentabilitet. Driftskapitallånene udelukker ikke, at der ydes lån til virksomheder, som fremstiller produkter eller udfører tjenesteydelser, hvor der er samhandel inden for Fællesskabet. Det må derfor antages, at de finansielle foranstaltninger, der er omfattet af proceduren, kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

(77) Sunde virksomheder ville heller ikke have modtaget disse finansielle midler fra private banker på de tilbudte vilkår og kunne derfor forbedre deres markedsstilling på fællesmarkedet i forhold til konkurrenterne ved hjælp af de driftskapitallån, der blev ydet. Dette gælder navnlig for sunde virksomheder, som opererede i de følsomme sektorer. Markederne i de følsomme sektorer inden for Fællesskabet kendetegnes ved overkapacitet. Den finansielle fordel, som disse specifikke virksomheder opnåede som følge af driftskapitallånene, medfører, at virksomhedernes stilling styrkes i forhold til andre konkurrenter i samhandelen mellem medlemsstaterne, og at samhandelen derfor kan påvirkes.

(78) Retningslinjen kan derfor fordreje konkurrencen eller true med at fordreje den.

(79) Kommissionen når dermed til den konklusion, at retningslinjen og anvendelsen heraf indeholder støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, til fordel for virksomheder, der driver handel inden for Fællesskabet.

4.2. Støttens lovlighed

(80) Kommissionen beklager, at Tyskland har udbetalt støtten i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3.

4.3. Støttens forenelighed med fællesmarkedet, for så vidt som anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001 eller i givet fald en af de tidligere relevante de minimis-regler overskrides

(81) Kommissionen har undersøgt retningslinjen ud fra den forudsætning, at den henvender sig til såvel sunde som kriseramte virksomheder.

(82) For så vidt som støtten blev ydet til kriseramte virksomheder, var der tale om omstruktureringsstøtte eller redningsstøtte som forstået i Kommissionens ottende beretning om konkurrencepolitikken fra 1979 og rammebestemmelserne fra 1994(17), som blev bekræftet af rammebestemmelserne fra 1999(18).

(83) For så vidt som støtten blev ydet til sunde virksomheder i de følsomme sektorer, foreligger der driftsstøtte som omhandlet i Kommissionens meddelelse fra 1979(19) vedrørende støtteordninger med regionalt sigte og Kommissionens meddelelse fra 1988 vedrørende metoden for anvendelse af traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), på regionalstøtte(20). Disse meddelelser blev bekræftet af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte fra 1998(21).

(84) Nedenfor undersøges retningslinjens forenelighed på grundlag af de forskellige bestemmelser, der finder anvendelse(22).

(85) For så vidt angår omstrukturering af kriseramte virksomheder, kan det konstateres, at i henhold til Kommissionens praksis og rammebestemmelserne fra 1994 skulle følgende betingelser være opfyldt, for at støtten var forenelig med fællesmarkedet:

a) der skal fremlægges og gennemføres en omstruktureringsplan, som gør det muligt at genoprette virksomhedens rentabilitet på længere sigt

b) modtagervirksomheden og dens ejere skal yde et passende bidrag

c) støttebeløbet skal være begrænset til det strengt nødvendige minimum

d) de specifikke regler for følsomme sektorer skal overholdes, hvilket normalt kræver individuel anmeldelse

e) der skal ske individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder

f) såfremt der ikke foreligger uforudseelige undtagelsessituationer, som virksomheden ikke kan gøres ansvarlig for, må der kun ydes omstruktureringsstøtte en enkelt gang.

(86) Ifølge retningslinjen var den eneste forudsætning, for at der kunne tildeles midler, at den ansøgende hovedbank ved tilvejebringelsen af driftskapitalen skulle deltage med egne midler i rimeligt omfang.

(87) Retningslinjen indeholdt imidlertid intet krav om, at der skulle foreligge en holdbar omstruktureringsplan, som kunne gøre det muligt at genoprette rentabiliteten på længere sigt i betragtning af driftskapitallånet.

(88) Retningslinjen indeholder ikke noget forbud mod gentagne bevillinger af omstruktureringsstøtte og begrænser heller ikke støttebeløbet til det mindst mulige for at nå målet. Tyskland har ikke oplyst, om der blev taget højde for disse kriterier.

(89) I retningslinjen blev der ikke stillet krav om individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder eller taget hensyn til specifikke regler for følsomme sektorer.

(90) For så vidt som der kan ydes omstruktureringsstøtte til kriseramte virksomheder på grundlag af retningslinjen, er denne støtte ifølge Kommissionens opfattelse uforenelig med fællesmarkedet.

(91) For så vidt angår redning af kriseramte virksomheder, kan det konstateres, at det ifølge praksis på dette område er en betingelse for, at redningsstøtte er forenelig med fællesmarkedet, at denne er begrænset til støtte i form af et offentligt lån på markedsvilkår eller i form af en offentlig garanti for private lån. Denne betingelse opfyldtes ikke i det foreliggende tilfælde, da lånene blev ydet på lempelige vilkår.

(92) For så vidt angår tildeling af redningsstøtte ifølge retningslinjen, er denne støtte ikke forenelig med fællesmarkedet.

(93) For så vidt som der blev ydet lån til fordel for økonomisk sunde virksomheder i de følsomme sektorer, må disse betragtes som driftsstøtte, som Kommissionen må vurdere ifølge de gældende retningslinjer for regionalstøtte.

(94) Delstaten Thüringen er ganske vist et økonomisk støtteberettiget område efter EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a) (tidligere artikel 92, stk. 3, litra a)). Ifølge Kommissionens meddelelser om regionalstøtte fra henholdsvis 1979 og 1988(23) havde Kommissionen reelt mulighed for undtagelsesvis og på grund af de særlige vanskeligheder i disse støtteberettigede områder at godkende visse former for driftsstøtte, hvis bestemte betingelser var opfyldt.

(95) En uomgængelig betingelse for, at driftsstøtte kunne godkendes, var, at støtten skulle føre til en permanent og afvejet økonomisk udvikling og ikke førte til overkapacitet i sektoren på EF-plan, således at sektorproblemet på EF-plan blev værre end de oprindelige vanskeligheder på regionalt plan. I denne sammenhæng skulle der anvendes en sektorbaseret procedure, hvorved EF-regler og retningslinjer for bestemte områder inden for industrien (stål, skibsværfter, syntetiske fibre, tekstil og beklædning) og landbruget og for industrivirksomheder, der forarbejder landbrugsprodukter, skulle overholdes. Ifølge disse EF-regler og -retningslinjer kunne der ikke gives driftsstøtte til de pågældende sektorer.

(96) I det omfang, der er tale om støtte til sunde virksomheder i følsomme sektorer, er denne ikke forenelig med fællesmarkedet, da der skulle have været taget hensyn til fællesskabsregler og -retningslinjer for de følsomme sektorer, som forbyder driftsstøtte til sunde virksomheder.

(97) Kommissionen er af den opfattelse, at undtagelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, da retningslinjen ikke forfølger nogen af de deri anførte mål. Tyskland har heller ikke gjort gældende, at disse undtagelsesbestemmelser finder anvendelse(24).

(98) Kommissionen når til den konklusion, at bortset fra rammebestemmelserne vedrørende støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder finder ingen specielle bestemmelser vedrørende støtte rettet mod horisontale mål i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), anvendelse på retningslinjen, da retningslinjen ikke forfølger nogen af de særlige mål, og Tyskland heller ikke har gjort gældende, at dette er tilfældet.

(99) Støtten forfølger efter Kommissionens opfattelse heller ikke det mål at fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse eller afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi. Formålet med støtten er heller ikke fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven. Kommissionen når således til den konklusion, at hverken EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra b), eller artikel 87, stk. 3, litra d), finder anvendelse på retningslinjen.

(100) En række af de tilfælde, hvor retningslinjen blev anvendt, har muligvis været genstand for en anden formel undersøgelsesprocedure efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2. Den foreliggende beslutning vedrører ikke disse tilfælde.

5. KONKLUSION

(101) Støtteordningen er ulovlig. Støtte, der overskrider anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001 eller, såfremt den ikke falder ind under denne, der overskrider de andre de minimis-regler, som var i kraft på det tidspunkt, hvor foranstaltningen blev gennemført, blev ydet ulovligt.

(102) Støtteordningen er uforenelig med fællesmarkedet, idet den tillader, at der ydes redningsstøtte til nedsat rente ud over sit de minimis-anvendelsesområde, tillader omstruktureringsstøtte uden at tage hensyn til de betingelser, som er etableret i henhold til Kommissionens praksis, ikke kræver individuel anmeldelse for følsomme sektorer og heller ikke udelukker støtte til sunde virksomheder i de følsomme sektorer.

(103) Anvendelsen af retningslinjen uden for anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001 eller de andre relevante de minimis-regler vedrørende kriseramte virksomheder eller vedrørende driftsstøtte til sunde virksomheder i de følsomme sektorer er derfor uforenelig med fællesmarkedet.

(104) I henhold til Kommissionens faste beslutningspraksis skal støtte, der er ydet ulovligt og er uforenelig i henhold til EF-traktatens artikel 87, tilbagesøges fra støttemodtageren, såfremt støtten ikke er omfattet af de minimis-regler. Denne praksis blev bekræftet ved artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93(25). Ifølge artikel 14 i den nævnte forordning skal den pågældende medlemsstat træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren. For nøjagtigt at fastslå antallet af tilfælde, der er omfattet af tilbagebetalingskravet, er Kommissionen af den opfattelse, at Tyskland skal udarbejde en liste over alle virksomheder, som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Retningslinjen for Thüringens driftskapitalprogram (i det følgende "retningslinjen") er forbundet med statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

Retningslinjen er ikke forbundet med støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som støtten falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller, såfremt den ikke er omfattet heraf, er omfattet af de de minimis-regler, der var gældende på tidspunktet for foranstaltningens gennemførelse, og kumuleret med anden de minimis-støtte ikke overskrider det pågældende de minimis-loft i forordning (EF) nr. 69/2001 eller tidligere relevante de minimis-regler.

Retningslinjen er ikke forbundet med støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som støtten blev ydet til fordel for virksomheder, som ikke producerer varer eller udfører tjenesteydelser, hvor der er samhandel inden for Fællesskabet.

For så vidt som retningslinjen er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1, er retningslinjen forbundet med ulovlig støtte.

Artikel 2

For så vidt retningslinjen foreskriver tildeling af støtte til sunde virksomheder uden for de følsomme sektorer, er denne støtte forenelig med fællesmarkedet.

Artikel 3

Såfremt retningslinjen hjemler rednings- og omstruktureringsstøtte til kriseramte virksomheder, er den uforenelig med fællesmarkedet, for så vidt som den er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

Artikel 4

Såfremt retningslinjen hjemler driftsstøtte til fordel for virksomheder i følsomme sektorer, er den uforenelig med fællesmarkedet, for så vidt som den er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

Artikel 5

Tyskland træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 3 og artikel 4 omhandlede støtte, som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne.

Tilbagesøgningen skal ske uophørligt og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme beslutningen hurtigt og effektivt. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt. Renterne beregnes på basis af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtte.

Artikel 6

Denne beslutning vedrører ikke de tilfælde, der allerede har været genstand for en anden undersøgelsesprocedure eller en endelig beslutning fra Kommissionens side. Tyskland udarbejder en liste over de berørte virksomheder.

Artikel 7

Tyskland udarbejder som led i gennemførelsen af denne beslutning en liste over de virksomheder, som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, eller som under hensyntagen til støtteelementet i forbindelse med lånegarantien og anden de minimis-støtte, der blev ydet på det relevante tidspunkt, overskrider loftet i forordning (EF) nr. 69/2001.

Tyskland udarbejder som led i gennemførelsen af denne beslutning en liste over samtlige kriseramte virksomheder, som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, og som modtog støtte i henhold til retningslinjen, og anfører de kriterier, der ligger til grund for klassificeringen.

Tyskland udvikler i denne forbindelse en metode til identificering af støtteelementet i lånegarantien.

Tyskland udarbejder som led i gennemførelsen af denne beslutning en liste over de virksomheder, som modtog støtte på grundlag af retningslinjen og ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, og som producerer varer eller udfører tjenesteydelser, hvor der ikke er samhandel inden for Fællesskabet, og anfører kriterierne.

Artikel 8

Tyskland underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 9

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfærdiget i Bruxelles, den 27. november 2002.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) Thüringer Staatsanzeiger nr. 33/1993, s. 1415.

(2) EFT C 213 af 19.8.1992, s. 2.

(3) EFT C 203 af 17.7.1999, s. 3.

(4) På daværende tidspunkt gjaldt strengere bestemmelser, idet de minimis-tærsklen var sat til 50000 ECU, se EFT C 68 af 6.3.1996, s. 9.

(5) EFT C 368 af 23.12.1994, s. 12.

(6) EFT C 288 af 9.10.1999, s. 2.

(7) EFT C 29 af 2.2.1996, s. 4.

(8) EFT L 60 af 9.3.1999, s. 61.

(9) Se fodnote 2.

(10) EFT C 68 af 6.3.1996, s. 9.

(11) EFT L 10 af 13.1.2001, s. 30.

(12) I øvrigt: Disse rammebestemmelser trådte i kraft med offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende (EFT C 29 af 2.2.1996, s. 4). Ved beslutning 1999/183/EF konstaterede Kommissionen, at Tysklands nationale støtteordninger er uforenelige med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som de ikke er i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne og de foranstaltninger (for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter), der blev meddelt de tyske myndigheder ved brev SG (95) D/13086 af 20. oktober 1995.

(13) Se fodnote 5.

(14) Vedrørende ikke-anmeldt støtte er det fastsat i punkt 101 i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (meddelelse til medlemsstaterne med forslag til hensigtsmæssige foranstaltninger) fra 1999 (EFT C 288 af 9.10.1999, s. 2), at Kommissionen vil undersøge, om en rednings- og omstruktureringsstøtte, der er ydet uden Kommissionens godkendelse og derfor i strid med traktatens artikel 88, stk. 3, er i overensstemmelse med fællesmarkedet på grundlag af de rammebestemmelser vedrørende støttens forenelighed med fællesmarkedet, der gælder på det tidspunkt, hvor støtten blev ydet. Kommissionen bedømte derfor reglerne på grundlag af beslutningspraksis fra Kommissionens ottende beretning om konkurrencepolitikken fra 1979 og på grundlag af rammebestemmelserne fra 1994.

(15) Kommissionens skrivelse til medlemsstaterne SG(89) D/4328 af 5. april 1989.

(16) EFT C 71 af 11.3.2000, s. 14.

(17) I henhold til punkt 2.2 i rammebestemmelserne fra 1994 var disse rammebestemmelser imidlertid kun gældende i det omfang, de var i overensstemmelse med de særlige regler inden for de følsomme sektorer. På daværende tidspunkt var der særlige støtteregler inden for landbrug, fiskeri, stål, skibsbygningsindustrien, tekstil- og beklædningsindustrien, kunstfiberindustrien, bilindustrien, transport og kulindustrien. Inden for landbruget kunne Kommissionens særlige regler for rednings- og omstruktureringsstøtte fortsat anvendes for individuelle støttemodtagere, afhængigt af den berørte medlemsstats skøn, som alternativ til disse rammebestemmelser.

(18) Se punkt 101.

(19) EFT C 31 af 3.2.1979, s. 9.

(20) EFT C 212 af 12.8.1988, s. 2.

(21) EFT C 74 af 10.3.1998, s. 9.

(22) EFT C 119 af 22.5.2002 (Med hensyn til den definitoriske afgrænsning henviser Kommissionen til de nævnte tekster. Kommissionen har undersøgt støtten til sunde virksomheder på grundlag af Kommissionens meddelelse fra 1988 vedrørende metoden for anvendelse af artikel 92, stk. 3, litra a) og c), på regionalstøtte. Vurderingen vil ikke blive ændret ved anvendelse af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte fra 1998).

(23) Se fodnote 19 og 20.

(24) Med hensyn til anvendelsen af undtagelsesbestemmelsen i EF-traktatens artikel 87, stk. 2, litra c), henviser Kommissionen til EF-Domstolens konklusioner i dom af 19. september 2000, sag C-156/98, Tyskland mod Kommissionen (endnu ikke offentliggjort) vedrørende § 52, stk. 8, i den tyske indkomstskattelov (Einkommenssteuergesetz).

(25) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.