KOMMISSIONENS BESLUTNING af 27. september 1994 om aftalerne mellem den nederlandske stat, Volvo Car Corporation og Mitsubishi Motors Corporation vedroerende de fremtidige ejerforhold, planer og finansielle arrangementer for Netherlands Car BV (tidligere Volvo Car BV) (C 3/92 ex N 645/91) (Kun den nederlandske udgave er autentisk) (Tekst af betydning for EOES) (94/1036/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR - under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

under henvisning til aftalen om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade, saerlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have givet de beroerte parter mulighed for at fremsaette deres bemaerkninger i overensstemmelse med ovennaevnte artikler (1), og ud fra foelgende betragtninger:

I I overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 2, og i overensstemmelse med bestemmelserne i Kommissionens beslutning af 13. marts 1991 om afslutning af proceduren i artikel 93, stk. 2, over for Volvo Car BV (2), i det foelgende benaevnt »VCBV«, modtog Kommissionen ved skrivelse af 4. oktober 1994 en anmeldelse fra Nederlandene af aftalen mellem den nederlandske stat, Volvo Car Corporation, i det foelgende benaevnt »VCC«, og Mitsubishi Motor Corporation, i det foelgende benaevnt »MMC«, angaaende den fremtidige situation for VCBV, et nederlandsk foretagende ejet af den nederlandske stat (70 %) og VCC (30 %), der producerer Volvos 400-serie. I anmeldelsen blev der redegjort for betingelserne for det gradvise salg af den nederlandske stats kapitalandele i VCBV til MMC og VCC og for de nye aktionaerers foreslaaede deltagelse i finansielle arrangementer, som var blevet gennemgaaet i forbindelse med beslutningen af marts 1991. I anmeldelsen blev det haevdet, at aftalebetingelserne ikke indebar statsstoette.

I marts 1991 afsluttende Kommissionen den procedure efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2, som den havde indledt i juli 1989 over for den nederlandske regerings plan for revision og udmoentning af tre tidligere finansielle arrangementer til stoette for VCBV. Efter aendringerne i den oprindelige anmeldelse foelte Kommissionen sig overbevist om, at de foreslaaede foranstaltninger ikke indeholdt nogen form for statsstoette.

Den nye serie af aftaler, der blev anmeldt til Kommissionen, daekkede en bred og kompliceret vifte af bestemmelser vedroerende VCBV's fremtidige ejerforhold, ledelse og udvikling. De omfattede planlaegning og finansiering af investeringer i en ny modelserie, aftaler om ledelsen af virksomheden, de »industrielle parters« (VCC og MMC) koeb af lige andele af de nye biler, adskillelse af visse finansielle forpligtelser mellem aktionaererne, navnlig mellem virksomhedens nuvaerende og fremtidige forretninger.

I anmeldelsen anfoerte de nederlandske myndigheder, at aftalerne ikke indebar statsstoette. De understregede de komplicerede forhandlinger vedroerende statens gradvise udtraeden af virksomheden, noedvendigheden af at betragte de enkelte aftaledele i relation til de samlede forhandlinger snarere end enkeltvis, og de erindrede om den nederlandske stats oenske om at skaffe sig af med sin aktiepost og minimere de fremtidige kommercielle risici.

Kommissionen var klar over, at der var tale om en kompliceret sag, og at der maatte tages hensyn til baade de individuelle bestemmelser og den samlede aftale, som parterne havde forhandlet sig frem til, ved vurderingen af sagen paa grundlag af EF-traktatens artikel 92. Udgangspunktet for denne vurdering maatte imidlertid vaere, at den nederlandske stats deltagelse i disse aftaler skulle kunne sammenlignes med en privat investors adfaerd under normale markedsforhold, hvis det skulle antages, at der ikke optraadte statsstoette. Ud fra denne synsvinkel var Kommissionen af den opfattelse, at forskellige aspekter af aftalen tydede paa, at der var tale om statsstoette.

II Den 26. februar 1992 besluttede Kommissionen derfor at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 93, stk. 2, over for de eventuelle statsstoetteelementer i arrangementerne mellem den nederlandske stat, VCC og MMC (1). Ved skrivelse af 20. marts 1992 underrettede Kommissionen den nederlandske regering om sin beslutning og opfordrede den til senest en maaned efter datoen for skrivelsen at fremsaette sine bemaerkninger. Der blev ikke modtaget kommentarer til indledningen af proceduren fra tredjeparter bortset fra de industrielle parter, der var direkte involveret i proceduren.

I sin beslutning om at indlede proceduren beskrev Kommissionen udfoerligt de saerlige karakteristika ved de nye aftaler samt sine betaenkeligheder med hensyn til de anmeldte aftalers forenelighed med EF-traktatens artikel 92. Efter Kommissionens mening indeholdt disse aftaler bestemmelser, som ved foerste oejekast indebar statsstoette efter EF-traktatens artikel 92,

- idet beslutningen om at lade Volvo 400-serien udgaa tidligere end planlagt paa tidspunktet for Kommissionens beslutning af marts 1991 hovedsagelig, om ikke udelukkende, ville ske paa den nederlandske stats bekostning; alligevel forelaa der intet bevis for, at staten ville blive kompenseret for dette tab.

- idet prisen og vilkaarene for Mitsubishis overtagelse af en aktiepost i VCBV forekom at vaere uforholdsmaessig gunstige, og - idet den nederlandske stats forslag om at yde virksomheden et rentefrit laan paa 700 mio. hfl. til udvikling af en ny modelserie ud fra den synsvinkel, som en rationel, privat investor ville anlaegge, vanskeligt kunne berettiges.

Endvidere saa Kommissionen ud fra artikel 92 navnlig med nogen skepsis paa foelgende bestemmelser i aftalerne:

- det var ikke sikkert, at systemet for fordeling af omkostninger mellem Volvo 400-serien og det nye projekt - hvis det er acceptabelt i princippet - ikke i urimeligt omfang ville vaelte omkostningerne over paa de tidligere aktiviteter til skade for den nederlandske stat - det foreslaaede system for fastsaettelse af afregningsprisen paa biler af 400-serien, der saelges til VCC, kunne indebaere statsstoette.

III Efter indledningen af proceduren fremsatte Nederlandene ved skrivelse af 20. maj 1992 sine bemaerkninger over for Kommissionen. Ved skrivelser af henholdsvis 21., 25. og 22. maj 1992 fremsatte VCC, MMC og Netherlands Car BV, tidligere VCBV, i det foelgende benaevnt »NedCar«, ligeledes deres bemaerkninger til indledningen af proceduren.

Ved skrivelse af 8. juli 1992 anmodede Kommissionen Nederlandene om supplerende oplysninger ved hjaelp af et detaljeret spoergeskema. Kommissionen bad endvidere Nederlandene om en kommentar til de forskellige bemaerkninger fra de beroerte virksomheder. Denne anmodning blev efterkommet ved skrivelse af 22. december 1992. Ved skrivelse af 19. marts 1993 sendte Kommissionen et supplerende spoergeskema til Nederlandene med henblik paa at goere det muligt at foretage en endelig analyse af de involverede statsstoetteelementer. Nederlandene besvarede disse supplerende spoergsmaal ved skrivelse af 2. juni 1993.

Ved skrivelse af 4. oktober 1993 meddelte den nederlandske stat Kommissionen, at den havde til hensigt at stille en garanti for et laan til NedCar. Det haevdedes, at dette laan var noedvendigt i betragtning af NedCars midlertidige likviditetsproblemer. Da denne garanti blev givet af den nederlandske stat i egenskab af almindelig aktionaer og i forhold til dens aktiepost, ansaa Kommissionen ikke garantien for statsstoette.

Efter denne brevveksling blev der holdt en raekke moeder, nemlig den 6. oktober 1993, 8. februar 1994, 9. marts 1994, 28. april 1994 og 3. maj 1994, hvor der foregik en naermere droeftelse af de punkter, der var fremfoert i beslutningen om indledning af proceduren, og af de oplysninger, som Nederlandene havde indsendt. Moederne blev suppleret med yderligere oplysninger fra Nederlandene og fra de beroerte parter i skrivelser af 18. november 1993, 9./10. marts 1994, 21. april 1994, 28. april 1994, 2. maj 1994 og 24. maj 1994.

IV I deres reaktion paa indledningen af proceduren fremhaevede alle parter det synspunkt, at aftalen skulle betragtes som et hele, naar det skulle undersoeges, om der tale om statsstoette. Det er ikke alene den pris, der er betalt for aktierne, der skal tages i betragtning, men ogsaa andre aspekter, saasom overdragelsen af MMC's teknologi, hvorved tabene paa Volvo 400-serien skulle kunne reduceres, fordelingen af de faste omkostninger mellem projektet og 400-serien og den dermed forbundne omkostningsreduktion for 400-serien samt forbedringen af effektiviteten paa markedsfoeringsomraadet ved at overdrage denne opgave til VCC.

Med hensyn til Kommissionens opfattelse, hvorefter den nye aftale i sammenligning med de tidligere arrangementer skulle vaere forbundet med omkostninger for den nederlandske stat, fastholdt Nederlandene, at alle andre foreliggende loesninger ville have vaeret mindre fordelagtige for den nederlandske stat end denne aftale. Ifoelge den nederlandske regering omfattede disse alternativer en oejeblikkelig afvikling af VCBV, fortsaettelse af virksomheden med udvikling af en ny model, gradvis lukning (dvs. standsning af produktionen efter afslutningen af 400-serien uden udvikling af en ny model) eller salg af alle aktier til VCC. Privatisering af VCBV via boersen ville have vaeret umuligt uden VCC's godkendelse, idet VCBV var et anpartselskab. En saadan godkendelse ville hoejst sandsynligt ikke blive givet. Det ville ikke have vaeret muligt at finde en anden producent, der oenskede at koebe virksomheden, til trods for virksomhedens indsats i saa henseende. Alle parter ansaa derfor afvikling for en forholdsvis sandsynlig loesning, havde det ikke vaeret for den nuvaerende aftale. VCC erklaerede udtrykkeligt, at den ville have vaeret indforstaaet med en afvikling af VCBV. Begge industrielle parter fremfoerte endvidere, at de ikke havde vaeret ude paa at opnaa stoette, og at selv om andre loesninger maaske kunne have vaeret mere fordelagtige for den nederlandske stat, havde VCC og MMC ingen fordel af den valgte loesning.

Hvad angaar de saerlige dele af aftalen, som efter Kommissionens mening indeholder statsstoette, paastod den nederlandske stat, NedCar og VCC, at den fremskyndede afslutning af 400-serien faktisk var til fordel for den nederlandske stat og VCC, idet salget ville vaere faldet, og tabet ville vaere steget, efterhaanden som modellen blev aeldre. De yderligere indbetalinger til fonden ville ifoelge dem ikke have kunnet opvejet disse stigende tab, og en fremskyndet afslutning ville saaledes have vaeret sandsynlig selv uden projektet. I den forbindelse erklaerede VCC endvidere, at den fremskyndede afslutning ville betyde, at faldet i bilsalget, som skyldtes den daarlige markedssituation, ikke ville blive paa 230 000 biler, saaledes som skoennet af Kommissionen, men kun 100 000.

De industrielle parter haevdede ogsaa, at generalomkostningerne for Born-anlaegget kunne spredes takket vaere projektet, hvorved Volvo 400-seriens rentabilitet ville blive oeget og den nederlandske stats tab saaledes reduceret Alle parter understregede, at MMC havde betalt en rimelig pris for sine aktier, idet MMC foruden aktieprisen havde lovet at yde et ekstra bidrag i form af uddannelse og management-teknikker, hvilket skulle forbedre udsigterne til et overskud i forbindelse med 400-serien og goere det mere sandsynligt, at den nederlandske stat fik et hoejere afkast. Paa de seneste moeder og i brevvekslingerne blev resultaterne af denne indsats paavist. Endvidere tilsluttede MMC sig en begraensning af den nederlandske stats tab, hvilket den betragter som en indroemmelse, da den nederlandske stat ikke gav de saedvanlige tilsagn med hensyn til virksomhedens vaerdi, saasom loefter og garantier. Endvidere skal VCC og MMC betale for eventuel brug af NedCars midler inden 1996. MMC mente derfor, at den betalte alt for tidligt for aktieerhvervelsen og saaledes rent faktisk ydede et rentefrit laan til NedCar. For at give den nederlandske stat mulighed for at traekke sig ud af NedCar, erhvervede MMC endvidere en aktiepost paa 50 % i modsaetning til dens oprindelige planer om at begraense sit til 30 %, dvs. 60 000 biler pr. aar. Oprindeligt var det dens plan kun at koebe denne aktiepost i en virksomhed, der udelukkende besad aktiver, der var nyttige for projektet, men forhandlingerne med VCC i denne retning mislykkedes. Den nuvaerende aktiepost er saaledes stoerre, dyrere og mere risikobetonet end oensket af MMC, men i betragtning af den enestaaende mulighed for at komme ind paa EF-markedet i samarbejde med en etableret producent, var MMC rede til at vove springet.

Arrangementet med det rentefrie laan anses af alle parter for fordelagtigt for den nederlandske stat i forhold til den forrige ordning, fordi de midler, der er indbetalt til A- og B-fondene kun genanvendes én gang for disse laan, hvorimod beslutningen fra 1991 muliggjorde ubegraenset genanvendelse af A-fonden og enkelt rentefri genanvendelse af B-fonden, saaledes at alle industrielle parter med rette forventede, at de indbetalte midler kunne genanvendes mindst én gang til. Tilbagebetalingen af disse fonde til den nederlandske stat sker derfor efter deres mening tidligere og har derfor en hoejere konstantvaerdi. Endvidere har den nederlandske stat ganske vist udelukket muligheden for at faa et afkast af disse laan, men det er mere sikkert, at laanene bliver tilbagebetalt, idet afbetalingerne efter 1998 vil vaere uafhaengige af afsaetningen af de nye biler og vil vaere garanteret gennem indbetalinger fra NedCar til en spaerret konto et aar i forvejen. Sidstnaevnte sikkerhed bestaar ikke for de industrielle parter. Endvidere understregede parterne at den nederlandske stats bidrag til projektet sandsynligvis ville vaere lavere end VCC's og MMC's, idet disse skulle baere omkostningsoverskridelserne, der anslaas til 500. mio. hfl.

Det forhold, at den nederlandske stats udtraedelsespris for 1998 allerede er fastlagt til trods for de store investeringer, som parterne i mellemtiden foretager i NedCar, haevdes at vaere en normal metode, der goer det mindre attraktivt for optionsindehaverne (VCC og MMC) at reducere virksomhedens vaerdi. Den nederlandske stat havde specielt anmodet herom for at undgaa, at indtaegterne fremover skulle ligge meget lavere som foelge af eventuelle igangsaettelsestab eller laerekurvevirkninger.

Hvad angaar fastsaettelsen af salgsprisen paastod baade VCC og MMC, at VCBV's bogfoerte vaerdi var negativ, og at virksomhedens eneste vaerdi for begge parter bestod i de effektivitetsgevinster, der kunne opnaas gennem omstrukturering af virksomheden og indfoerelse af ny teknologi, samt i de koebte aktivers vaerdi. Effektivitetsgevinsterne blev muliggjort gennem MMC's deltagelse, uden hvilken VCC ville have valgt at lukke fabrikken i Born. Koeberne, dvs. VCC og MMC, ville ikke betale for effektivitetsgevinsterne, idet disse kun var mulige ved hjaelp af deres egen indsats. Begge virksomheder anslaar, at aktiverne er betydelig mindre vaerd, nemlig 300 mio. hfl. (VCC) og 180 mio. hfl. (MMC), end den pris, de betalte for dem. Det forhold, at den nederlandske stat koebte VCBV-aktier af det nederlandske holdingselskab DSM til en betydelig lavere pris end den pris, den modtog fra VCC og MMC, anfoeres ligeledes som bevis paa, at vurderingen af virksomheden snarere var for hoej end for lav.

Da koeberne ikke oenskede at erhverve en interesse i en igangvaerende virksomhed med »goodwill«, men udelukkende var interesseret i aktiverne, ansaa de KPMG's vurdering af VCBV, der var foretaget paa grundlag af »going concern«-princippet, for irrelevant. De kritiserede endvidere vurderingen for at vaere baseret paa urealistiske salgsforventninger, for ikke at tage hensyn til likvidationsomkostningerne eller omkostningerne til udvikling af en ny model til afloesning af den gamle, og for ikke at indeholde risikofaktorer.

Med hensyn til omkostningsfordelingen erklaerede parterne, at dette system ikke kan vaere diskriminerende, idet det skal vedtages af alle deltagerne. NedCar foretager omkostningsfordelingen for alle parter.

Hvad angaar overfoerselspriserne anfoerte parterne, at enhver form for diskriminering ville blive forhindret, idet alle aktionaerer bevarer muligheden for at vende tilbage til det gamle system. Endvidere garanterer det nye system ikke et nettooverskud for VCC; referenceniveauet for bruttofortjenesten (»reference gross profit level«) viste i 1991 tab for virksomheden. Garantien vedroerende de faste omkostninger, som VCC yder NedCar i tilfaelde af et lavere salg af bilerne i 400-serien, anses ligeledes for en tilskyndelse for VCC til at oege salget og saenke omkostningerne.

V I alle sine skrivelser understregede Nederlandene det synspunkt, at alle elementer i transaktionen skulle betragtes som et hele, og at det saa ville blive klart, at den nederlandske stat havde opnaaet det bedst mulige resultat. I loebet af proceduren har Kommissionen accepteret, at alle bestemmelser i »Shareholders' Agreement« skal betragtes som en helhed. Den anser det derfor ikke laengere for hensigtsmaessigt at undersoege de forskellige elementer i aftalen og at reagere paa Nederlandenes og de industrielle parters synspunkter, saaledes som de er gengivet i ovenstaaende afsnit, men har derimod forsoegt at konstatere, om det forventede provenu af salget mindst svarer til virksomhedens reelle vaerdi, eller om salget er forbundet med statsstoette.

Da Nederlandene ikke indkaldte bud fra tredjeparter, men udelukkende forhandlede med VCC og MMC, anser Kommissionen det i overensstemmelse med saedvanlig praksis for noedvendigt at raade over en uafhaengig vurdering af virksomheden, der kan tjene som referencegrundlag for det forventede afkast af den nuvaerende aftale. Da de nederlandske myndigheder og industrielle parter ikke ansaa KPMG's vurdering for et paalideligt sammenligningsgrundlag har Kommissionen bedt revisionsfirmaet Marshall and Stevens Inc. om at foretage en uafhaengig naermere undersoegelse paa grundlag af aktiverne. Dette firma naaede frem til »en rimelig markedsvaerdi til fortsat brug« paa 424,245 mio. hfl., hvilket vil sige 297 mio. hfl. for den nederlandske stats andel paa 70 %. Skulle de nuvaerende arrangementer resultere i et lavere provenu for den nederlandske stat, burde denne have forsoegt at saelge sin aktiepost i NedCar ved at udbyde den. Det argument, som Nederlandene tidligere har fremfoert, nemlig at der ikke ville have vist sig nogen koeber paa grund af VCC's 30 % aktiepost i virksomheden, var ikke overbevisende, idet f. eks. BMW var villig til at tage en flertalsaktiepost i Rover-koncernen, selv om Honda ogsaa havde en aktiepost paa 20 % i den virksomhed.

Kommissionen mener, at resultatet af denne vurdering af aktiverne ligger taet paa virksomhedens vaerdi som helhed, idet vaerdien af gaelden paa kort og lang sigt samt hensaettelserne paa salgstidspunktet formentlig svarede nogenlunde til vaerdien af de udestaaende poster og andre likvide midler, lager og finansielle aktiver. Kommissionen anser derfor beloebet paa 297 mio. hfl. for at vaere den mindste indtaegt, som den nederlandske stat skal faa ved salget af NedCar, hvis Kommissionen skal overbevises om, at salgsarrangementerne ikke indeholdt statsstoette. Nederlandene er enig i denne opfattelse.

Kommissionen er enig i, at VCBV som foelge af sin svage konkurrencestilling ikke havde tilstraekkelige midler til selv at udvikle en ny model, og at de gamle aktionaerer ikke oenskede at indskyde den noedvendige kapital. Dette gaelder imidlertid ikke for fornyelsen af Volvo 400-serien, som allerede var i gang. Det eneste resterende realistiske alternativ, som ogsaa Nederlandene fremfoerte, var at standse fabrikkens produktion uden at udvikle en ny model og uden at indskyde nye midler. De industrielle parter og Nederlandene haevdede, at i saa fald ville salget af produktet vaere faldet hurtigere, og at dette ville have foert til lukning af virksomheden i 1993, idet indtaegterne ikke laengere ville have kunnet daekke de kontante udgifter. Selv om det kan betvivles, om produktionen i en fabrik ville blive standset omgaaende, blot fordi indtaegterne i et bestemt aar skulle have naaet et saa lavt niveau, kan det dog beregnes, hvad den nederlandske stat i denne situation ville have faaet fra A- og B-fondene. Under forudsaetning af et salg paa 93 700 i 1992 og 83 000 i 1993 ville fondene have indeholdt 303,2 mio. hfl. nominelt og 289,6 mio. hfl. i kontant 1991-vaerdi. Dette resultat ligger meget taet paa resultatet af vurderingen af aktiverne.

For at vurdere virkningen af de nuvaerende arrangementer for den nederlandske stats indtaegter har Kommissionen beregnet kontantvaerdien af den nederlandske stats indtaegter paa grundlag af de oplysninger, der forelaa i 1991. Den opstillede to alternative, men realistiske scenarier, idet den gik ud fra en mere optimistisk og en mere pessimistisk markedsudvikling med et tilsvarende svingende salg af Volvo-400 samt en hoejere og lavere rationaliseringsgrad og omkostningsreduktion gennem MMC's deltagelse og foelgerne deraf for udviklingen i NedCars tab. Der blev ogsaa taget hensyn til finansieringskravene til laanene til udvikling af den nye model samt de forventede indtaegter fra salget af reservedele til 400-serien. De optimistiske og de pessimistiske scenarier resulterede i indtaegter for den nederlandske stat paa henholdsvis 365,3 mio. og 274 mio. hfl. (kontant 1991-vaerdi). Som foelge deraf udgoer den forventede vaerdi af de nuvaerende arrangementer 319,7 mio. hfl. for den nederlandske stat.

En sammenligning af disse forventede indtaegter med den konstaterede vaerdi af virksomheden og med den loesning, som de nederlandske myndigheder kunne have valgt, har overbevist Kommissionen om, at arrangementerne i forbindelse med salget af NedCar til VCC og MMC ikke indeholder elementer af statsstoette.

Det maa imidlertid sikres, at disse indtaegter for den nederlandske stat ikke begraenses yderligere af andre dele i de komplekse aftaler i forbindelse med privatiseringen af NedCar. I den forbindelse er Kommissionen opmaerksom paa tre punkter:

- Artikel 13.1 i »Shareholders' Agreement« indeholder en bestemmelse, der giver den nederlandske stat mulighed for at saelge sine resterende aktier i 1998 til halv pris til en af de industrielle parter, saafremt den anden part har trukket sig ud af NedCar som foelge af konkurs eller frivilligt salg foer den dato. De nederlandske myndigheder har anfoert, at der her blot er tale om en ekstra valgmulighed, som kunne benyttes fremfor at forsoege at saelge 50 % af de resterende aktier til den konkursramte part, hvorved NedCar ville bryde sammen. Hvis der kun bliver én part tilbage, er det endvidere muligt, at denne bliver noedt til at drive NedCar uden at benytte den fulde kapacitet og uden at faa overskud eller realisere de oenskede synergieffekter. Kommissionen mener, at disse argumenter maaske har en vis gyldighed i tilfaelde af den ene af parternes konkurs, men at de bestemt ikke er overbevisende i tilfaelde af et frivilligt buy-out fra en af partnernes side, som dermed tilkendegiver sin vilje til at drive fabrikken alene og paa fuld kraft. Den frygter derfor, at et saadant salg til halv pris kan udgoere statsstoette til den tilbagevaerende industrielle part, hvilket den vil undersoege, hvis en saadan situation skulle opstaa. Nederlandene har lovet at underrette Kommissionen, hvis den skulle oenske at goere brug af denne bestemmelse i »Shareholders' Agreement«.

- I en »Separate Agreement« mellem parterne fastsaettes det ganske vist, at hele transaktionen skal give den nederlandske stat et nominelt beloeb paa mindst 380 mio. hfl, hvorved der saaledes fastsaettes en graense for tabsrisikoen (1), men i artikel 4.2 d) i »Shareholders' Agreement« fastsaettes det, at saafremt der er fare for, at denne graense overskrides, skal parterne afgoere, om og hvorledes produktionen af 400-serien skal fortsaettes. Selv om denne bestemmelse kun gaelder i det vaerste tilfaelde, og partnerne under de omstaendigheder maaske skulle beslutte at lukke fabrikken for at forebygge yderligere tab, kunne bestemmelsen medfoere stoerre ansvar og derfor lavere indtaegter for den nederlandske stat, hvilket maatte betragtes som statsstoette. Kommissionen erkender, at en saadan situation ikke er saerlig sandsynlig, og at dette problem ikke vil forekomme selv i det mest pessimistiske scenario. Den ville imidlertid vaere noedt til at undersoege en saadan stoette, hvis parterne skulle vaere noedsaget til at anvende denne bestemmelse. Nederlandene har forpligtet sig til at underrette Kommissionen om enhver plan om at anvende denne bestemmelse i »Shareholders' Agreement«.

- Medens produktionen af 400-serien fortsaetter paa fabrikken i Born, er man begyndt at forberede produktionen af de nye modeller, herunder ogsaa de noedvendige investeringer. Dette Mitsubishi/Volvo-bilprojekt vil kraeve store investeringer i nye maskiner, som af praktiske grunde ogsaa kan benyttes til 400-serien. Der kan nemt opstaa konkurrenceforvridning gennem utilstraekkelige afskrivningsregler for disse investeringer. Hvis afskrivningen af disse maskiner, der udelukkende er anskaffet paa grund af det nye projekt og for at anvendes til dette, delvis skulle blive vaeltet over paa det gamle produktionsanlaeg, ville tabene paa 400-serien og saaledes de tab, som den nederlandske stat er forpligtet til at daekke, oeges, hvilket kunne indebaere indirekte statsstoette til det nye projekt. Kommissionen maa derfor undersoege reglerne for fordelingen af omkostningerne i produktionsvirksomheden, naar disse er endeligt fastsat. Indtil nu er der kun fastlagt regler for fordelingen af omkostningerne i managementafdelingen og den tekniske afdeling. Kommissionen er overbevist om, at disse regler ikke indeholder statsstoetteelementer. Nederlandene skal anmelde disse regler til Kommissionen, saa snart de er vedtaget. Kommissionen er desuden blevet bedt om at anfoere, hvilke regler den anser for passende. Hovedpunkterne i Kommissionens synspunkt er vedlagt som bilag til skrivelsen til den nederlandske regering.

Med hensyn til de spoergsmaal, der stadig skal vurderes saerskilt, nemlig om systemet med overfoerselspriser og spoergsmaalet om, hvorvidt den pris, MMC har betalt for sine aktier, er tilstraekkelig, har de oplysninger, som Nederlandene og de industrielle parter har fremlagt, overbevist Kommissionen om, at der ikke er tale om statsstoette. Den pris, MMC har betalt for aktierne, er tilstraekkelig, idet virksomheden betalte »in natura« og stadig betaler i form af teknisk stoette til NedCar, hvorved produktionsomkostningerne for Volvo-400 reduceres. Det er paavist, at denne stoette eksisterer, og at den har positive virkninger for NedCars omkostningsstruktur.

VI Som konklusion konstaterer Kommissionen, at de forskellige aftaler mellem den nederlandske stat, VCC og MMC vedroerende NedCars fremtid, saaledes som de gaelder i oejeblikket, ikke indeholder elementer af statsstoette. Den konstaterer ligeledes, at visse bestemmelser i disse aftaler kan foere til, at der ydes statsstoette fremover, og at Nederlandene har forpligtet sig til at anmelde en saadan stoette til Kommissionen i saa fald, saaledes at den kan indlede en undersoegelse og afgoere, om stoetten er forenelig med EF-traktatens artikel 92, stk. 1, samt artikel 61, stk. 1, i EOES-aftalen. Kommissionen skal ogsaa straks underrettes af Nederlandene om reglerne for fordeling af omkostningerne i produktionsvirksomheden mellem Volvo 400-serien og M/V-projekterne, saaledes at den kan afgoere, om disse bestemmelser indeholder statsstoette - VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

De forskellige aftaler mellem den nederlandske stat, VCC og MMC angaaende de fremtidige ejerforhold, planer og finansielle arrangementer for Netherlands Car BV indeholder ingen statsstoetteelementer paa betingelse af, at bestemmelserne i artikel 2 overholdes.

Artikel 2

Nederlandene underretter Kommissionen, hvis det planlaegger at anvende foelgende bestemmelser i »Shareholders' Agreement«:

- Bestemmelsen i artikel 13.1, der giver den nederlandske stat mulighed for at saelge de resterende aktier i 1998 til halv pris til en af de industrielle parter, hvis den anden part foer den dato har trukket sig ud af Netherlands Car BV som foelge af konkurs, frivilligt salg eller af anden grund - bestemmelsen i artikel 4.2, litra d), hvorefter aktionaererne beslutter, om og hvorledes produktionen af Volvo 400-serien skal fortsaettes, hvis den nederlandske stats graense for tabskompensationen risikerer at blive overskredet.

Endvidere meddeler Nederlandene Kommissionen reglerne for fordeling af omkostningerne i produktionsvirksomheden mellem Volvo 400-serien og det nye projekt, saa snart disse er vedtaget af aktionaererne.

Artikel 3

Nederlandene underretter inden en maaned efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet til gennemfoerelse af den.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Kongeriget Nederlandene.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 27. september 1994.

Paa Kommissionens vegne Karel VAN MIERT Medlem af Kommissionen

(1) EFT nr. C 105 af 25. 4. 1992, s. 16.

(2) EFT nr. C 143 af 1. 6. 1991, s. 6.

(1) EFT nr. C 105 af 25. 4. 1992, s. 16.

(1) Jf. EFT nr. C 105 af 25. 4. 1992, s. 18.