KOMMISSIONENS BESLUTNING af 9. juni 1993 om en procedure vedroerende statsstoette C 32/92 (ex NN 67/92) - Italien (skattefradrag til erhvervsudoevende vognmaend) (Kun den italienske udgave er autentisk)

(93/496/EOEF)KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

efter i henhold til ovennaevnte artikel at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger, og

ud fra foelgende betragtninger:

I I skrivelse af 15. april 1992 anmodede Kommissionen den italienske regering om naermere oplysninger om foelgende ordning, hvorved der indfoertes skattefradrag for vejtransportsektoren:

»Ministero dei trasporti - Decreto del 28 gennaio 1992.

Determinazione dei criteri per la concessione di un credito di imposta a favore delle imprese esercenti l'autotrasporto di merci per conto di terzi.« (1).

Paa grundlag af de oplysninger, der stod til raadighed for Kommissionen, fandt denne, at ordningen var omfattet af EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1.

Da der ikke blev modtaget svar paa skrivelsen af 15. april 1992, blev der sendt en paamindelse den 6. maj 1992. Kommissionen modtog svar herpaa ved skrivelse af 4. august 1992. Oplysningerne fjernede ikke tvivlen om ordningens uforenelighed med det faelles marked.

Da den italienske regering ikke havde overholdt sin anmeldelsespligt i henhold til artikel 93, stk. 3, var ordningen blevet indfoert ulovligt. Da Kommissionen ligeledes fandt, at ordningen ikke kan anses for at vaere i overensstemmelse med det faelles marked paa grundlag af Raadets forordning (EOEF) nr. 1107/70 af 4. juni 1970 om stoette, som ydes inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (2), senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 3578/92 (3), og heller ikke opfylder de i artikel 93, stk. 2 og 3, fastsatte undtagelsesbetingelser, besluttede den at indlede proceduren efter artikel 93, stk. 2.

Ved skrivelse af 26. oktober 1992 gav Kommissionen den italienske regering en frist til at fremsaette sine bemaerkninger og fremlaegge de oenskede detaljerede oplysninger. En paamindelse blev sendt den 12. februar 1993. De oevrige medlemsstater og andre interesserede parter blev givet en frist til at fremsaette deres bemaerkninger ved offentliggoerelse af skrivelsen til den italienske regering (4).

II Til trods for at Kommissionen i begge skrivelser af 26. oktober 1992 og 12. februar 1993 anmodede de italienske myndigheder om at fremlaegge detaljerede oplysninger om ordningen, modtog den intet svar.

Under disse omstaendigheder, som er affoedt af manglende samarbejde fra den italienske regerings side, er Kommissionen ikke desto mindre noedt til at afslutte proceduren ved at vedtage en beslutning paa grundlag af de oplysninger, den raader over (se Domstolens dom af 14. februar 1990 i sag C-301/87 (Frankrig mod Kommissionen) (5) og sag 234/84 (Belgien mod Kommissionen) af 10. juli 1986 (6)).

Ingen andre medlemsstater eller andre interesserede parter fremsatte bemaerkninger.

III I henhold til det italienske lovdekret af 28. januar 1992 begunstiges erhvervsudoevende vognmaend uanset retlig status i 1992 med et fradrag i indkomstskat, kommuneskat eller moms. Ordningen finder kun anvendelse paa koeretoejer over 3 500 kg, hvis vognmanden pr. 31. december 1991 var registreret i det nationale vognmandsregister, som blev oprettet ved lov nr. 298 af 6. juni 1974.

Budgettet for 1992 udgoer 275 000 mio. lire (179 mio. ECU). Ifoelge Kommissionens oplysninger skulle dette beloeb allerede have vaeret planlagt i 1990. Et yderligere beloeb paa 300 000 mio. lire (195 mio. ECU) skulle desuden snart blive vedtaget, hvilket vil foere til et samlet beloeb paa 374 mio. ECU. Ifoelge Kommissionens beregninger vil den foerste bevilling paa 179 mio. ECU ikke kunne daekke alle anmodninger, medens der med det samlede forventede budget paa 374 mio. ECU skulle vaere et overskydende beloeb paa ca. 50 mio. ECU.

Hvor stor stoette, der kan udbetales til en virksomhed, afhaenger af koeretoejernes antal og stoerrelse. Stoetten er begraenset til 13,5 % af de reelle udgifter, eksklusive moms, til braendstof og smoeringsmidler, dog inden for foelgende vaegtgraenser (bruttovaegt) for hvert enkelt koeretoej med last:

/* Tabel: Se EFT */

kategorier. Dette betyder, at skattefradraget den 15. december 1991, hvor prisen paa en liter dieselolie var paa 941,176 lire (0,613 ECU), udgjorde en skattefri straekning paa 3 100 km for koeretoejer i kategori A, 4 900 km i kategori B, 8 100 km i kategori C og 8 800 km i kategori D. Disse tal skal sammenholdes med en gennemsnitlig aarlig koersel inden for international transport paa mellem 70 000 og 120 000 km.

Set i forhold til den aarlige motorkoeretoejsafgift daekker stoetten 88 % for koeretoejer i kategori A, 132 % i kategori B, 293 % i kategori C og 505 % for koeretoejer i kategori D. Det bemaerkes, at skattefradraget ikke stiger lineaert med koeretoejets stoerrelse.

Ordningen bevirker en direkte nettostigning i likviditeten udelukkende til fordel for virksomheder inden for en specifik oekonomisk sektor.

I publikationen »Europa Transport«, som Kommissionen udgiver om landtransportstatistikker udarbejdet i medlemsstaterne (7), fremgaar det, at transporten inden for Faellesskabet er af stort omfang og har foelgende struktur (seneste tal er fra 1989):

Transport inden for Faellesskabet (1)

/* Tabel: Se EFT */

sammenlignet med andre medlemsstater.

Ifoelge en undersoegelse, som Coopers & Lybrand udfoerte for Kommissionen i oktober 1989, var der i alle medlemsstater undtagen Graekenland en taet sammenhaeng mellem national og international vejgodstransport. De fleste internationale vognmaend arbejder ogsaa paa deres eget nationale marked, der i de fleste lande er betydeligt stoerre end det internationale marked. De koeretoejer, som benyttes til international vejgodstransport, er ikke vaesentligt forskellige fra dem, som benyttes til national godstransport. Vognmaend kan derfor let overflytte midler fra den nationale til den internationale drift og omvendt afhaengigt af situationen paa de respektive markeder. Situationen paa det internationale marked for vejgodstransport afspejler derfor situationen paa de enkelte og stoerre nationale markeder.

Traktatens artikel 92 har til formaal at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne paavirkes af favorable oplysninger, som ydes af de offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner. I overensstemmelse hermed skelnes der i artikel 92 ikke mellem statsstoetteforanstaltninger med henvisning til begrundelsen herfor eller formaalet hermed. Foranstaltningerne defineres derimod i forhold til deres konsekvenser.

Fordelene i lovdekretet kommer ifoelge Kommissionens oplysninger alle erhvervsudoevende vognmaend til gode og er ikke forbundet med omstruktureringsformaal for den paagaeldende sektor eller regionaludviklingsinteresser. Det eneste krav, der stilles til modtagerne, er pr. 31. december 1991 at vaere opfoert i det register, der blev indfoert ved lov nr. 298 af 6. juni 1974. Lovdekretet tager derfor sigte paa en almindelig forbedring af den oekonomiske stilling for virksomheder inden for den paagaeldende sektor og paavirker derfor markedet. Naar en medlemsstat ved hjaelp af oekonomisk stoette styrker stillingen for virksomheder i en bestemt sektor, som spiller en rolle i samhandelen inden for Faellesskabet, maa denne samhandel anses for at blive paavirket af stoetten.

Den stoette, der indfoeres med lovdekretet, kan ikke betragtes som andet end driftsstoette. Det skal desuden bemaerkes, at Kommissionen altid har indtaget en negativ holdning over for saadanne former for stoette, idet de kun kan foere til, at andre medlemsstater maa traeffe lignende foranstaltninger med betydelige omkostninger eller en overvaeltning af vanskeligheder fra én medlemsstat til en anden til foelge.

Kommissionen er ligeledes af den opfattelse, at lovdekretets konsekvenser modvirker det italienske vejgodstransportmarkeds muligheder for hensigtsmaessigt at kunne tilpasse sig nye oekonomiske strukturer, som er levedygtige paa lang sigt, og at opretholdelse af status quo kun tjener til at forsinke de noedvendige tilpasninger i en sektor, der kendetegnes ved en almindeligt anerkendt overkapacitet. Den i lovdekretet indeholdte stoetteordning maa derfor anses for at vaere uforenelig med den faelles interesse.

I lyset af ovenstaaende er det Kommissionens skoen, at lovdekretet vil kunne foere til en paavirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejede konkurrencevilkaar mellem de transportvirksomheder, som er hjemmehoerende i Italien, og dem, der er hjemmehoerende i andre medlemsstater, samt mellem de transporterede varer.

Som anfoert i deres svar af 4. august 1992 deler de italienske myndigheder imidlertid ikke denne opfattelse. De italienske myndigheder anser ikke lovdekretet af 28. januar 1992 for at udgoere en statsstoetteforanstaltning, men derimod en skatteordning, idet det fremfoeres, at afgifterne paa dieselbiler er saerligt hoeje i Italien, og at dette udgoer en betydelig omkostningsfaktor for de paagaeldende virksomheder. Der henvises ligeledes til den planlagte afgiftsharmonisering mellem medlemsstaterne.

Hvad angaar afgiftsargumentet og den nationale suveraenitet paa omraadet, oensker Kommissionen at understrege, at reglerne om statsstoette og reglerne om afgifter har forskelligt sigte. Dette betyder, at en national foranstaltning kan vaere i overensstemmelse med afgiftsreglerne og samtidig vaere i strid med andre bestemmelser, saasom Traktatens artikel 92 og 93. Endvidere skelnes der i artikel 92 ikke mellem statsstoetteforanstaltninger med henvisning til begrundelse eller formaal, men de defineres derimod i forhold til deres konsekvenser. Den paagaeldende ordning har som konsekvens en direkte nettolikviditetsforoegelse for virksomhederne inden for én bestemt oekonomisk sektor. Det skal desuden understreges, at kun vognmaend paa vejgodstransportmarkedet, som er registreret i Italien, kan drage fordel af foranstaltningen. Disse vognmaend konkurrerer med virksomheder inden for andre transportformer og med vognmaend fra andre medlemsstater. Den likviditetsforoegelse, der foelger af foranstaltningen, foerer derfor klart til, at konkurrencevilkaarene fordrejes til fordel for de virksomheder, der er omfattet af foranstaltningen. At fremfoere, at der er afgiftsmaessige eller sociale argumenter for saadanne foranstaltninger, er som foelge heraf ikke tilstraekkeligt til at forhindre, at artikel 92 anvendes. Afgiftsfritagelser, som ydes efter sektormaessige eller regionale kriterier, er derfor konsekvent blevet behandlet som statsstoette.

I lyset af ovenstaaende udgoer lovdekretet, som det fremstaar, en statsstoetteforanstaltning i henhold til Traktatens artikel 92, stk. 1.

IV Eftersom lovdekretet vedroerer vejgodstransport, skal stoetten vurderes paa grundlag af Raadets forordning (EOEF) nr. 1107/70. Forordningen blev vedtaget med henblik paa at fjerne de forskelle, der er egnede til at fordreje konkurrencevilkaarene paa transportmarkedet, og tillader kun stoette under visse omstaendigheder. I forordningens artikel 2 fastslaas det, at artikel 92, 93 og 94 i Traktaten gaelder for stoette til transportsektoren. I artikel 3 fastlaegges de betingelser, under hvilke der kan ydes stoette.

Den stoette, der er indfoert ved lovdekretet, opfylder imidlertid ikke bestemmelserne i Raadets forordning (EOEF) nr. 1107/70.

I henhold til artikel 3 i forordningen »traeffer medlemsstaterne kun i foelgende tilfaelde og paa foelgende betingelser samordningsforanstaltninger, som medfoerer ydelse af stoette i henhold til Traktatens artikel 77:

(. . .)

d) indtil faellesskabsbestemmelser om adgangen til transportmarkedet traeder i kraft, naar stoetten undtagelsesvis og midlertidigt ydes med det formaal som et led i en saneringsplan at fjerne en overkapacitet, som medfoerer alvorlige strukturelle vanskeligheder, og paa denne maade bidrage til, at transportmarkedets behov bedre opfyldes.«

Ifoelge den italienske regering findes der et alvorligt misforhold mellem udbud og efterspoergsel paa vejgodstransportmarkedet, som det fremgaar af protokoller mellem den italienske regering og de beroerte erhvervsorganisationer (8). Imidlertid kan de betingelser, der skal opfyldes i henhold til forordningen, ikke anses for at vaere til stede, da det ville fordre konkrete resultater, f.eks. udarbejdelse af en omorganiseringsplan og nedbringelse af overkapaciteten, og da den med lovdekretet indfoerte ordning er udformet med henblik paa at fremme den oekonomiske stilling for alle virksomheder i sektoren uden krav om modydelse fra disse.

Paa grundlag af hvad Kommissionen har paapeget i beslutning 90/224/EOEF (9), opretholdt ved Domstolens dom af 3. oktober 1991 i sag C-261/89 (10) (Italien mod Kommissionen), kan det fastslaas, at overtraedelsen er af en saadan karakter, at lovdekretet ikke er foreneligt med det faelles marked. Som et yderligere argument konstaterer Kommissionen, at de i artikel 92, stk. 2 og 3, anfoerte betingelser ikke finder anvendelse.

EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1, fastlaegger det generelle princip, at statsstoette er uforenelig med det faelles marked.

For saa vidt angaar undtagelserne fra dette princip, finder de i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 2, anfoerte undtagelser ikke anvendelse i dette tilfaelde, stoettens form og formaal taget i betragtning. Desuden har de italienske myndigheder ikke paaberaabt sig disse undtagelser.

Hvad angaar stoette, som kan betragtes som forenelig med det faelles marked i henhold til artikel 92, stk. 3 (som de italienske myndigheder heller ikke har paaberaabt sig), skal det bl.a. bemaerkes, at de stoetteformaal, der staar anfoert i naevnte artikel, skal vaere i Faellesskabets og ikke kun i de stoettemodtagende virksomheders interesse. Bestemmelserne i stk. 3 skal fortolkes snaevert i forbindelse med enhver undersoegelse af regionale eller sektorale stoetteprogrammer. De i artiklens stk. 1 anfoerte undtagelser fra princippet om, at statsstoetteordninger er uforenelige med det faelles marked, finder kun anvendelse, hvis Kommissionen kan paavise, at de frie markedskraefter ikke i sig selv uden den paagaeldende stoette kan sikre, at stoetemodtagende virksomheder aktivt bidrager til at naa formaalet med undtagelserne.

Enhver stoetteordning uden modydelse vil ogsaa vaere ensbetydende med at give visse medlemsstater urimelige fordele og dermed paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen, uden at der kan argumenteres for, at det er i Faellesskabets interesse.

En stoetteordning, som ikke bidrager til at naa maalet for undtagelserne i artikel 92, stk. 3, og som af selv samme grund er uden modydelse, tjener kun til at forbedre de paagaeldende virksomheders oekonomiske stilling.

Der foreligger ingen dokumentation for, at stoettemodtagende virksomheder under ordningen forventes at yde noget til gengaeld.

Som foelge heraf finder Kommissionen, at stoetteordningen, da den gaelder for alle nationale virksomheder i en bestemt oekonomisk sektor uanset etableringssted, ikke tilsigter at fremme den regionale udvikling som defineret i artikel 92, stk. 3, litra a) og c).

Ordningen omfatter heller ikke stoette til noget vigtigt projekt af faelleseuropaeisk interesse eller nogen foranstaltning til afhjaelpning af en alvorlig forstyrrelse i den italienske oekonomi efter artikel 92, stk. 3, litra b).

For saa vidt angaar artikel 92, stk. 3, litra c), som yderligere omhandler stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsaktiviteter, skal det bemaerkes, at den paagaeldende stoetteordning, der er rettet mod alle vognmaend, kun kan betragtes som driftsstoette, og det er almindeligt anerkendt, at saadan stoette ikke i sig selv opfylder litra c); da der ikke er tale om nogen modydelse, er det umuligt at konkludere, at stoetten vil kunne fremme »udviklingen«.

At stoettens omfang varierer i forhold til koeretoejets stoerrelse paavirker ikke ovenstaaende betragtninger.

V I henhold til EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3, skulle Kommissionen have vaeret underrettet om stoetteforanstaltningen. Da den italienske regering ikke gjorde dette, har Kommissionen ikke kunnet udtale sig om foranstaltningen inden dens gennemfoerelse. Da bestemmelserne i Traktatens artikel 93, stk. 3, ikke er blevet overholdt, har stoetten siden dens indfoerelse vaeret ulovlig i henhold til faellesskabsretten.

Det skal i denne forbindelse paapeges, at ufravigeligheden af procedurereglerne i Traktatens artikel 93, stk. 3, hvis overholdelse er af betydning af hensyn til retsordenen, og hvis direkte virkning er blevet fastslaaet af Domstolen i domme af 19. juni 1973 i sag 77/72 (11), 11. december 1973 i sag 120/73 (12), 22. marts 1977 i sag 78/76 (13) og 21. november 1991 i sag C-354/90 (14), er af en saadan art, at ulovligheden af den paagaeldende stoette ikke kan afhjaelpes ved efterfoelgende handling.

Naar stoette er uforenelig med det faelles marked, kan Kommissionen goere brug af den mulighed, der er givet den ved Domstolens dom af 12. juli 1973 i sag 70/72 (15) og bekraeftet ved domme af 24. februar 1987 i sag 310/85 (16) og 20. september 1990 i sag C-5/89 (17), og kan paalaegge medlemsstater at inddrive al ulovligt ydet stoette fra modtagerne.

I betragtning af ovenstaaende skal den ved lovdekretet indfoerte stoette ophaeves og udbetalt stoette tilbagebetales.

Tilbagebetaling skal finde sted i henhold til italiensk lovgivningsprocedurer og bestemmelser, herunder isaer bestemmelserne om morarente af statens udestaaende fordringer, idet disse loeber fra datoen for ydelsen af den paagaeldende ulovlige stoette. Dette forekommer noedvendigt for at genoprette den oprindelige situation ved at fratage de modtagende virksomheder de finansielle fordele, som de uberettiget har nydt fra datoen for udbetalingen af stoetten (jf. Domstolens dom af 21. marts 1990 i sag C-142/87 Tubemeuse, praemis 66 (18)).

Der mindes om, at tilbagebetaling af en ulovlig stoette er en logisk foelge af, at dens ulovlighed er fastslaaet (se Tubemeuse-dommen) -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den stoette til erhvervsudoevende vognmaend i Italien i form af fradrag i indkomstskat, kommuneskat eller moms, som den italienske regering har indfoert ved lovdekret, er ulovlig, for saa vidt som den er ydet i strid med proceduren efter EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3. Stoetten er desuden uforenelig med det faelles marked efter EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1, for saa vidt som den hverken opfylder nogen af undtagelsesbetingelserne i artikel 92, stk. 2 og 3, eller betingelserne i forordning (EOEF) nr. 1107/70.

Artikel 2

Den Italienske Republik ophaever den i artikel 1 omhandlede stoette og sikrer, at den ydede stoette tilbagebetales inden to maaneder fra meddelelsen af denne beslutning. Stoetten tilbagebetales i henhold til national lovgivnings procedurer og bestemmelser, herunder isaer bestemmelserne om morarente af statens udestaaende fordringer, idet renterne beregnes fra datoen for ydelsen af den ulovlige stoette.

Artikel 3

Den italienske regering underretter inden to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den har truffet til at efterkomme den.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 9. juni 1993.

Paa Kommissionens vegne

Abel MATUTES

Medlem af Kommissionen

(1) Gazzetta ufficiale della Repubblica Italiana af 31. 1. 1992, almindelig udgave - nr. 25, s. 13.

(2) EFT nr. L 130 af 15. 6. 1970, s. 1.

(3) EFT nr. L 364 af 12. 12. 1992, s. 11.

(4) EFT nr. C 316 af 3. 12. 1992, s. 7.

(5) Sml. 1990, s. I-307.

(6) Sml. 1986, s. 2263.

(7) Transport mellem medlemsstaterne var ikke fuldstaendig liberaliseret foer den 1. januar 1993. Den nuvaerende liberalisering af transporten mellem medlemsstaterne (paa grundlag af Raadets forordning (EOEF) nr. 881/92) vil foere til en vaekst i denne transport.

(8) Jf. protokoller af 13. 4. 1990 og 15. 11. 1990, som de italienske myndigheder gjorde opmaerksom paa i deres svarskrivelse af 4. 8. 1992.

(9) EFT nr. L 118 af 9. 5. 1990, s. 42.

(10) Sml. 1991, s. I-4437.

(11) Sml. 1973, s. 611.

(12) Sml. 1973, s. 1471.

(13) Sml. 1977, s. 595.

(14) Sml. 1991, s. I-5505.

(15) Sml. 1973, s. 813.

(16) Sml. 1987, s. 901.

(17) Sml. 1990, I-3437.

(18) Sml. 1990, s. I-959.