KOMMISSIONENS BESLUTNING af 13. marts 1996 om, hvorvidt de statslige lånegarantier til omstruktureringsforanstaltninger (inklusive sanerings- og konsolideringsprojekter) i større kriseramte virksomheder, som stilles inden for rammerne af garantiordningerne i delstaterne Sachsen-Anhalt, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz, Bayern, Bremen, Mecklenburg-Vorpommern, Schleswig-Holstein og Sachsen, er forenelige med fællesmarkedet (Kun den tyske udgave er autentisk) (96/475/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 93, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder af 23. december 1994 (1), særlig punkt 4.1 og 4.2,

på grundlag af de fremsatte bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

I. INDLEDNING

1. Ved følgende skrivelser:

- SG(94) D/12198 af 18. august 1994

- SG(94) D/12184 af 18. august 1994

- SG(94) D/15710 af 9. november 1994

- SG(94) D/12186 af 18. august 1994

- SG(94) D/15712 af 9. november 1994

- SG(94) D/15714 af 9. november 1994

- SG(94) D/15716 af 9. november 1994

- SG(94) D/15718 af 9. november 1994

- SG(94) D/17918 af 12. december 1994

foreslog Kommissionen foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 93, stk. 1, med hensyn til de nedenfor anførte delstaters lånegarantiordninger:

>TABELPOSITION>

2. Ved meddelelse af 23. februar 1995 fremsendte de tyske myndigheder deres bemærkninger under proceduren i traktatens artikel 93, stk. 1.

De tyske myndigheder accepterede ved disse bemærkninger de fleste af Kommissionens forslag til foranstaltninger, men afviste nogle, herunder først og fremmest forslaget om individuel anmeldelse af alle de tilfælde, hvor der stilles garanti i forbindelse med omstruktureringsforanstaltninger (herunder sanerings- og konsolideringsprojekter) i større (som defineret i Fællesskabets rammebestemmelser for SMV) kriseramte virksomheder. De tyske myndigheder har dog erklæret sig villige til, at anmelde alle tilfælde, hvor der stilles en garanti på over 50 mio. DM (25 mio. ECU).

Kommissionen anså denne holdning for uacceptabel. I sin meddelelse vedrørende Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder har Kommissionen anført, at det er obligatorisk at anmelde alle enkelttilfælde af støtteforanstaltninger til omstrukturering af større virksomheder. Denne anmeldelsespligt er anført i rammebestemmelserne, uden at der er fastsat nogen tærskel (støtte- eller garantibeløb).

Kommissionen mente derfor, at garantier i forbindelse med omstruktureringsforanstaltninger (herunder sanerings- og konsolideringsprojekter) i større virksomheder, der ydes efter ovennævnte ordninger og har givet anledning til de i artikel 93, stk. 1, omhandlede foranstaltninger, ikke længere var forenelige med fællesmarkedet. Som følge heraf indledte Kommissionen ved beslutning af 15. marts 1995 proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2.

Der skal i denne forbindelse gøres opmærksom på, at Kommissionen i sin skrivelse nr. 12184 af 18. august 1994 om garantiordningen i delstaten Niedersachsen (beslutning af 27. juli 1994) ikke foreslog, at alle garantier i forbindelse med omstruktureringsforanstaltninger i store kriseramte virksomheder (som defineret i Fællesskabets rammebestemmelser for SMV) skulle anmeldes, idet det allerede i den oprindelige godkendelse af ordningen var fastsat, at alle vigtige tilfælde (garantier for lån på over 0,5 mio. ECU til virksomheder med over 300 beskæftigede (følsomme sektorer: 50 beskæftigede)) skulle anmeldes individuelt.

Som følge heraf vedrører proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, ikke delstaten Niedersachen.

3. Ved skrivelse SG(95) D/4305 af 4. april 1995 underrettede Kommissionen den tyske regering om denne beslutning. Samtidig blev de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter underrettet herom ved offentliggørelse af nævnte skrivelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende (2). Kommissionen opfordrede ved denne skrivelse og ved offentliggørelsen i Tidende henholdsvis den tyske regering, de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger inden for en måned.

II. BEMÆRKNINGER I FORBINDELSE MED PROCEDUREN

4. De tyske myndigheder fremsatte deres bemærkninger den 29. maj 1995. Den 9. november 1995 blev der afholdt et møde om sagen med de tyske myndigheder.

Der er ikke modtaget bemærkninger fra de øvrige medlemsstater eller andre interesserede parter.

II.1. De tyske myndigheders bemærkninger

5. Allerede i sine bemærkninger af 23. februar 1995 vedrørende forslaget om foranstaltninger i henhold til artikel 93, stk. 1, kunne forbundsregeringen ikke i fuldt omfang erklære sig indforstået med at anmelde alle enkelttilfælde, hvor der stilles garanti til omstruktureringsforanstaltninger, herunder sanerings- og konsolideringsprojekter, i kriseramte virksomheder, der er større end de virksomheder, der defineres i Fællesskabets rammebestemmelser for SMV. Den tyske regering foreslog et andet kriterium, nemlig en tærskel, således at garantier med en lavere værdi skulle anses som godkendt af Kommissionen uden individuel anmeldelse og uafhængigt af virksomhedernes størrelse og placering, og foreslog denne tærskel fastsat til 50 mio. DM (ca. 25 mio. ECU).

Forbundsregeringen anførte som begrundelse, at det var tvivlsomt, om garantier havde karakter af støtte, idet de i vidt omfang havde forsikringskarakter. Dertil kom, at støtteintensiteten af statsgarantier var lav, samtidig med at tabskvoten lå inden for rammerne af, hvad der efter bankmæssig sædvane blev dækket af provisionerne. Således havde en undersøgelse, der var foretaget af delstaten Baden-Württemberg i efteråret 1994, vist, at den årlige tabskvote i forbindelse med garantier inden for rammerne af garanti- og likviditetstøtteprogrammet havde ligget på mellem 1,26 % og 2,84 % i perioden fra 1991 til 1994. Forbundsregeringen anførte desuden, at der var tale om eventualforpligtelse, hvis indtræden ikke var givet ved garantistillelsen, og som modsvaredes af gebyrer på mellem 0,5 % og 1 % af garantiforpligtelsen. Endvidere blev de pågældende virksomheders soliditet undersøgt og attesteret (som regel af uafhængige mandatarer) inden garantien blev stillet. Delstaterne var som følge af den strenge budgetret forpligtet til kun at stille garantier, hvor der under normale økonomiske omstændigheder var sikkerhed for tilbagebetalingen af det garanterede lån. For bankernes vedkommende resterede der i reglen en risiko på 20 %. Regeringen anførte endvidere, at garantier til omstruktureringsforanstaltninger, herunder sanerings- og konsolideringsprojekter, i kriseramte virksomheder ganske vist udviste en højere intensitet end garantier til andre formål, men at garantier ikke desto mindre havde en betydelig lavere intensitet end andre støtteformer.

6. I sine bemærkninger af 29. maj 1995 under proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, er forbundsregeringen af den opfattelse, at Kommissionen, når den indledte procedurer, forudsatte, at en virksomhed allerede var kriseramt, når banker ikke længere var villige til at støtte den med lån for egen risiko, og når der blev stillet garantier med henblik på opnåelse af lånene. Af de grunde, der allerede blev anført i meddelelsen af 25. februar 1995, anså forbundsregeringen den anmeldelsespligt for samtlige tilfælde, som Kommissionen efter forbundsregeringens opfattelse udledte heraf, for uacceptabel.

6.1. Forbundsregeringen gjorde endvidere gældende, at der for de i Tyskland eksisterende garantiprogrammer gjaldt et princip om, at der udelukkende blev stillet statsgaranti, hvis virksomheden ellers ikke kunne optage lån, idet den ikke i tilstrækkeligt omfang kunne stille den sikkerhed, banker sædvanligvis krævede. Det forhold, at der ikke kunne stilles tilstrækkelig sikkerhed, udsagde ikke i sig selv noget om virksomhedens konkurrencedygtighed, og formodningen om, at en virksomhed allerede måtte befinde sig i vanskeligheder, hvis den ikke kunne opnå banklån uden statsgaranti, svarede ikke til de faktiske forhold i forbindelse med långivning, der i langt større udstrækning var præget af bankernes risikovillighed og de fastsatte belåningsgrænser. Det blev således anført, at økonomisk sunde virksomheder, der ønskede at ekspandere, men kun havde en begrænset egenkapital, ofte heller ikke kunne finansiere den nødvendige og formålstjenlige udvidelse af forretningsaktiviteterne. Dette gjaldt frem for alt for små og mellemstore virksomheder, der efter forbundsregeringens mening ganske vist overskred de snævre grænser i Fællesskabets rammebestemmelser for SMV, men modsat større virksomheder havde vanskeligt ved at optage lån, idet deres som regel for lille kapitalgrundlag begrænsede bankernes kreditvillighed. Netop i sådanne tilfælde havde garantier en særlig betydning, idet små og mellemstore virksomheder, hvis udvikling netop fremmede konkurrencen og forhindrede, at markedet blev opdelt på nogle få koncernvirksomheder, ikke ville kunne udnytte deres udviklingschancer uden en sådan hjælp. Forbundsregeringen understregede desuden, at der ikke fandt en statslig kapitaltilførsel sted i forbindelse med garantien, der blev stillet på sædvanlige markedsvilkår og blot erstattede de værdier i de pågældende virksomheder, som bankerne på grund af deres sikkerhedsbehov ikke anså for tilstrækkelige eller vurderbare. Forbundsrepublikken indrømmede dog, at man i reglen kunne gå ud fra, at store og sunde virksomheder (store kapitalselskaber) normalt skulle være i stand til selv at optage de nødvendige lån på finansmarkedet uden garantier. Dette gjaldt ifølge forbundsregeringen ikke små og mellemstore familievirksomheder eller små kapitalselskaber, heller ikke selv om de overskred grænserne i Fællesskabets rammebestemmelser for SMV.

6.2. Forbundsregeringen gentager derefter sit standpunkt, hvorefter der i betragtning af garantiers lave (hvis i det hele taget eksisterende) støtteækvivalent i Tyskland måtte indføres en tærskel. Ved fastlæggelsen heraf skulle det desuden sikres, at de øgede administrative byrder, der var forbundet med individuel anmeldelse, samt procedurens varighed stod i et rimeligt forhold til støtteintensiteten og sådanne garantiers påvirkning af konkurrencen inden for EF.

6.3. Forbundsregeringen anførte under samtalerne den 9. november 1995 ingen nye argumenter, men gentog i stedet sit krav om indførelse af en tærskel, samtidig med at den henviste til de øgede administrative byrder og den tidsmæssige forsinkelse, som individuel anmeldelse gav anledning til.

III. VURDERING

7. Kommissionen har fastlagt sin holdning til rednings- og omstruktureringsstøtte i sine rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder, der blev offentliggjort i december 1994. Disse rammebestemmelser bekræfter i alt væsentligt Kommissionens hidtidige beslutningspraksis i forbindelse med støtte til kriseramte virksomheder, for hvilken der allerede blev givet en redegørelse i Ottende beretning om konkurrencepolitikken i 1979 (nr. 228).

7.1. Kommissionen krævede således allerede i Ottende konkurrenceberetning, at den »med hensyn til såvel »redningsstøtte« om »ledsagende støtte« . . . på forhånd får meddelelse om . . . de betydningsfulde enkelttilfælde«. Kommissionen præciserer dette krav i sine »rammebestemmelser« for så vidt som den fastslår (punkt 4.1, andet afsnit), at »støtte til redning eller omstrukturering af SMV . . . kræver individuel anmeldelse til Kommissionen som i tilfælde med støtte til større virksomheder« og samtidig fremhæver (punkt 4.2, første afsnit), at »når der er tale om støtte til redning eller omstrukturering af større virksomheder, . . . skal der indsendes individuel anmeldelse«.

Begrebet »omstruktureringsstøtte« erstatter i denne formulering »ledsagende støtte«, uden at der opstår indholdsmæssige forskelle.

7.2. Udtrykket »større virksomhed« defineres i punkt 4.2, første afsnit, i rammebestemmelserne ved hjælp af formuleringen ». . . større virksomheder, dvs. virksomheder der ikke falder ind under definitionen af SMV . . .«, og afgrænses således over for SMV. Med hensyn til begrebet SMV henvises der i punkt 3.2.4 i rammebestemmelserne til den »ensartede definition af SMV med henblik på kontrol med statsstøtte«, der er fastsat i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (3).

7.3. Begrebet kriseramt virksomhed forklares i punkt 2.1, første afsnit, i rammebestemmelserne som en »virksomhed, der ikke kan klare sig ved hjælp af egne midler eller ved at rejse den fornødne kapital hos aktionærer eller gennem låntagning«. Sammesteds forklarer Kommissionen, at »den finansielle svækkelse af virksomheder, der reddes af staten eller modtager hjælp til omstrukturering . . . ofte [skyldes] dårlige hidtidige driftsresultater eller dystre fremtidsudsigter«. De typiske symptomer på sådanne forhold er efter Kommissionens opfattelse »faldende indtjeningsevne eller voksende underskud, faldende omsætning, voksende lagerbeholdninger, overkapacitet, forringet cash flow, øget rente- og afdragsbyrde og lav nettoformue. I akutte tilfælde kan virksomheden allerede være blevet insolvent eller være trådt i likvidation.«

7.4. Begrebet omstruktureringsstøtte forklares i punkt 2.1, fjerde afsnit, i rammebestemmelserne. En sådan støtte fremmer omstruktureringen af en kriseramt virksomhed med henblik på »genetablering af virksomhedens rentabilitet på længere sigt« som »led i en gennemførlig, sammenhængende og omfattende plan«. »Omstruktureringsplanen skal sikre en velordnet overgang til en ny økonomisk struktur, hvor der er skabt sikkerhed for virksomhedens rentabilitet på længere sigt, og hvor den kan klare sig ved egen hjælp uden behov for yderligere statsstøtte«. Omstruktureringen omfatter i den forbindelse i reglen en fysisk omstrukturering (reorganisering og rationalisering af virksomhedens aktiviteter) og en finansiel omstrukturering (kapitaltilførsel, gældsnedsættelse).

8. Kommissionen har i forbindelse med indledningen af proceduren udtrykkelig henvist til meddelelsen af 23. december 1994 vedrørende ovennævnte rammebestemmelser.

9. Den tyske regering synes i dens skrivelser at ville antyde en vis tvivl med hensyn til garantiers støttekarakter - især på grund af, at garantier i vidt omfang har forsikringskarakter på grund af garantiers lave støtteintensitet og den lave tabskvote, der er dækket ind gennem de for banker sædvanlige provisioner. Den afviser imidlertid tilsyneladende ikke principielt garantiers støttekarakter.

9.1. Efter Kommissionens opfattelse indeholder en garanti til en virksomhed ikke støtte i de tilfælde, hvor følgende betingelser er opfyldt:

- der er tale om en virksomhed, der befinder sig i en finansielt set sund situation

- virksomheden ville kunne opnå et lån i den private sektor uden statsgarantien

- statsgarantien stilles på grundlag af en af låntager betalt præmie, der svarer til den normale handelsmæssige modydelse for den risiko, som långiver løber i forbindelse med private lån med samme løbetid og på tilsvarende vilkår, og under hensyntagen til låntagerens forhold, erhvervssektor, økonomiske udsigter og den sikkerhed, der stilles for lånegarantien

- garantien er begrænset i henseende til størrelse og varighed og bundet til en nøje afgrænset finansiel transaktion

- i tilfælde af misligholdelse fra den begunstigedes side skal det stadigt udestående lånebeløb tilbagesøges af den garantistillende om nødvendigt ved salg af visse af den begunstigedes aktiver eller ved likvidation.

De garantier til omstruktureringsforanstaltninger i større kriseramte virksomheder, der er omfattet af proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, opfylder ikke disse betingelser, da:

- de ydes til virksomheder, hvis finansielle situation ikke er sund

- de kun stilles (»subsidiaritetsprincippet«), når virksomheden ellers ikke vil kunne opnå lån, idet den ikke i tilstrækkeligt omfang kan stille den for banker sædvanlige sikkerhed (jf. forbundsregeringens meddelelse af 29. maj 1995).

Efter Kommissionens mening er der i forbindelse med de garantier, der er omfattet af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, helt klart tale om støtte efter artikel 92, stk. 1. Garantien gør det muligt for virksomheden at opnå finansielle midler, således at den kan undgå at glide ud af markedet. Hvis virksomheden gled ud af markedet, ville en eksisterende overkapacitet blive reduceret eller de frigjorte markedsandele ville blive overtaget af konkurrenter, der i begge tilfælde ville forbedre deres rentabilitet. De garantiordninger, der er omfattet af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, udelukker ikke, at der stilles garanti til virksomheder, der driver handel inden for Fællesskabet. Det må derfor lægges til grund, at de garantier, der er omfattet af proceduren, kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

9.2. Efter Kommissionens opfattelse kan støtteintensiteten af garantier for lån til kriseramte virksomheder i øvrigt ikke aflæses af tabskvoten ex post (efter omstruktureringen). Kommissionen mener, at garantiens værdi kan nå op på det ved garantien effektivt sikrede beløb, hvis der på det tidspunkt, hvor beslutningen om lånet træffes, helt klart er meget stor sandsynlighed for at låntager ikke vil være betalingsdygtig.

9.3. Kommissionen mener i øvrigt, at de gebyrer (ifølge forbundsregeringens meddelelse af 23. februar 1995 på mellem 0,5 % og 1 % af garantiforpligtelsen), der er opkrævet i forbindelse med de garantiordninger, der er omfattet af proceduren, bestemt ikke er tilstrækkelige til at udligne de forventede tabskvoter, som i henhold til samme meddelelse fra forbundsregeringen udgjorde mellem 1,26 % og 2,48 % for Baden-Württemberg i perioden 1991 til 1994. Det er tillige yderst tvivlsomt, om tabskvoter fra delstaten Baden-Württemberg kan overføres på forholdene i andre, især de nye delstater.

De tyske myndigheders argument, hvorefter garantierne stilles på normale markedsvilklår og udelukkende erstatter den sikkerhed, som de pågældende virksomheder kan stille, men som bankerne på grund af deres sikkerhedsbehov ikke anser for at være tilstrækkelige eller vurderbare, indeholder i sig selv en modsigelse, da de begunstigede virksomheder dermed flyttes kunstigt over i et markedssegment, hvor de ikke hører hjemme, og som de ikke har adgang til.

Af samme årsag kan »forsikringsargumentet« ikke inddrages i forbindelse med de pågældende kriseramte virksomheder.

9.4. Det er derfor Kommissionens opfattelse, at garantier til sikring af omstruktureringsprojekter i kriseramte virksomheder udgør statsstøtte til kriseramte virksomheder og skal vurderes i henhold til de pågældende rammebestemmelser.

10. Forbundsregeringen hævder i dens bemærkninger af 29. maj 1995, at Kommissionen ved indledningen af proceduren forudsætter, at en virksomhed allerede er kriseramt, når banker ikke længere er villige til at støtte den pågældende virksomhed med lån for egen risiko, og der stilles garantier med henblik på opnåelsen af lånene. Efter forbundsregeringens opfattelse har Kommissionen heraf udledt en anmeldelsespligt for alle tilfælde, hvor der anvendes garantier.

10.1. Kommissionen står uforstående over for denne påstand fra forbundsregeringens side. Den kan på ingen måde begrundes med, at proceduren indledes i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2:

- for det første vedrører proceduren udelukkende »større virksomheder«

- for det andet vedrører proceduren udelukkende »garantier til omstruktureringsforanstaltninger«

- for det tredje vedrører proceduren - idet der udtrykkelig henvises til Kommissionens meddelelse af 23. december 1994 om Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder - kriseramte virksomheder. Begrebet »kriseramt virksomhed«, således som det anvendes i disse rammebestemmelser, må lægges til grund om ikke andet, så fordi der udtrykkelig henvises til disse rammebestemmelser (se betragtning 7.4). Ifølge rammebestemmelserne er en »kriseramt virksomhed«, en virksomhed, »der ikke kan klare sig ved hjælp af egne midler eller ved at rejse den fornødne kapital hos aktionærer eller gennem låntagning«. I det foreliggende tilfælde er det således behovet for at bringe den virksomhed, der ikke kan klare sig på fode igen, der er afgørende for klassificeringen.

10.2. Kommissionens tjenestegrene står ydermere uforstående over for de tyske myndigheders opfattelse, fordi Kommissionen ved udformningen af de i indledningen nævnte forslag til foranstaltninger på ingen måde principielt har betegnet eksempelvis garantier for lån til finansiering af nyinvesteringer, der bliver nødvendige, når banker ikke længere er villige til at støtte den pågældende virksomhed med kreditter for egen risiko, som støtte til kriseramte virksomheder.

Med henblik på at afklare situationen forekommer det nyttigt at præcisere følgende:

Der skal i første omgang erindres om, at nyinvestering i henhold til punkt 18, i), i bilaget til samordningsprincipperne for støtteordninger med regionalt sigte (4) er enhver »investering i anlægsaktiver i forbindelse med oprettelse af en ny virksomhed, udvidelse af en bestående virksomhed eller igangsættelse af en aktivitet, der medfører en gennemgribende ændring i en bestående virksomheds produkt eller produktionsproces (i form af rationalisering, omstrukturering eller modernisering) . . . [samt] i form af overtagelse af en virksomhed, der er lukket eller som ville være lukket, såfremt en sådan overtagelse ikke havde fundet sted«.

Kommissionen konstaterede i forbindelse med de nævnte forslag til foranstaltninger, at det i henhold til de garantiordninger, der er omfattet af disse foranstaltninger, er tilladt at stille garantier for lån til finansiering af nyinvesteringer, herunder investeringer i anlægsaktiver, der er forbundet med en gennemgribende ændring i en bestående virksomheds produkt eller produktionsproces i form af rationalisering, omstrukturering eller modernisering eller med investeringer i form af overtagelse af en virksomhed, som ville være blevet lukket.

Kommissionen konstaterede derefter, at det er vanskeligt at sondre mellem et omstruktureringsprojekt (konsolidering eller sanering) i en kriseramt virksomhed og et investeringsprojekt i en eksisterende virksomhed i form af rationalisering, omstrukturering eller modernisering, og at det bliver endnu vanskeligere, når overtagelsen af en virksomhed, der er lukket, eller som ville være lukket uden en sådan overtagelse, sikres ved hjælp af en garanti og forbindes med rationaliserings-, omstrukturerings- eller moderniseringsinvesteringer, der i sig selv også er dækket af garantier.

Kommissionen var derfor af den opfattelse, at den i den mindste med hensyn til de større virksomheder måtte sikre sig, at ovennævnte garantiformer (grundlæggende ændring, overtagelse af en lukket eller lukningstruet virksomhed) ikke indeholdt støtte til omstruktureringer af kriseramte virksomheder. I overensstemmelse hermed foreslog Kommissionen som foranstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1, de tyske myndigheder (delstaten Niedersachsens garantiordning er ikke berørt heraf) at anmelde alle garantier, der er stillet til større virksomheder for lån, der vedrører finansieringen af investeringer i anlægsaktiver, der er forbundet med igangsættelse af en aktivitet, der medfører en gennemgribende ændring i en bestående virksomheds produkt eller produktionsproces i form af rationalisering, omstrukturering eller modernisering, eller vedrører finansieringen af investeringer i form af overtagelse af en virksomhed, der er lukket, eller som ville være blevet lukket uden en sådan overtagelse.

Forbundsregeringen fulgte ikke dette forslag (punkt bb i forbundsregeringens meddelelse af 23. februar 1995). Dette forslag er stadig genstand for samtaler i forbindelse med proceduren i henhold til artikel 93, stk. 1. Det eneste, der er genstand for den foreliggende procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, er anmeldelsen af alle de individuelle tilfælde, hvor der stilles garanti i forbindelse med omstruktureringsprojekter, herunder sanerings- og konsolideringsprojekter, i kriseramte virksomheder, der er større end SMV (punkt dd i forbundsregeringens meddelelse af 23. februar 1995). Kommissionen henviser ved skrivelse SG(95)D/4305 af 4. april 1995, ved hvilken den underrettede de tyske myndigheder om indledningen af proceduren i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, udtrykkeligt til, at denne procedure udelukkende vedrører dette punkt, og anfører, at den med hensyn til de ændre foranstaltninger, som Kommissionen har foreslået, og som blev afvist af forbundsregeringen ved meddelelsen af 23. februar 1995, anser det for nødvendigt at foretage en mere detaljeret undersøgelse af de fremsatte bemærkninger og først senere vil udtale sig om disse andre aspekter.

10.3. Den redegørelse, som er nævnt under betragtning 6.2. i denne beslutning, og som forbundsregeringen forelagde i sine bemærkninger af 29. maj 1995 om hvilket synspunkt der skal anlægges med hensyn til virksomheder, der ikke får noget banklån uden statsgaranti, især sunde virksomheder med begrænset egenkapitalgrundlag, må således betragtes som indholdsløs i forbindelse med den foreliggende procedure i henhold til artikel 93, stk. 2.

11. Den tærskel på 50 mio. DM, som de tyske myndigheder foreslår indført for anmeldelse af individuelle tilfælde (se forbundsregeringens meddelelse af 23. februar 1995), synes ikke forenelig med ovennævnte »rammebestemmelser for kriseramte virksomheder«.

Som allerede anført i betragtning 7.1 indebærer Kommissionens politik med hensyn til støtte til kriseramte virksomheder, at al relevant støtte til større virksomheder anmeldes individuelt. Kommissionen bekræfter dette standpunkt i denne beslutning.

11.1. I indledningen til ovenfor nævnte »rammebestemmelser« (punkt 1.1) fremhæver Kommissionen på ny, hvor vigtigt det er at gennemføre en omfattende og streng kontrol med statsstøtte i det indre marked. Dette gælder især for støtte til kriseramte virksomheder, idet denne støtte sætter markedets normale udvælgelsesmekanisme ud af kraft. Denne mekanisme er imidlertid af stor betydning for opretholdelsen af de europæiske økonomiers konkurrencedygtighed og sikrer, at de virksomheder, der producerer mindst omkostningseffektivt, fortrænges fra markedet - især på markeder med kapacitetsoverskud - og at mere effektive virksomheder kan udvide deres aktiviteter og markedsandele - i givet fald også i handelen med lande uden for EF. Støtte, der ydes til kriseramte virksomheder, straffer med hensyn til dens virkning de effektive virksomheder, idet de reducerer deres rentabilitet og begrænser deres udviklingschancer. Ofte har disse konkurrenter erkendt deres eget omstruktureringsbehov rettidigt og allerede lagt en selvfinansieret omstruktureringsproces bag sig, men frugterne af deres indsats berøves de nu på grund af statslig omstruktureringsstøtte til konkurrenter. Under visse omstændigheder indebærer en succesrig og statsstøttet omstrukturering af konkurrenter på mellemlang sigt sågar en risiko for disse virksomheders egen eksistens.

Bortset fra risikoen for, at en excessiv ydelse af støtte til kriseramte virksomheder vil skade de europæiske økonomiers konkurrencedygtighed på lang sigt, er der navnlig risiko for et subventionskapløb inden for landet og inden for EF mellem lokale offentlige myndigheder og/eller medlemsstater.

11.2. Af disse årsager anser Kommissionen det for særlig vigtigt, at der foretages en grundig overvågning af omstruktureringsstøtte og af, at de grundlæggende betingelser for godkendelse af omstruktureringsstøtte, der er anført i »rammebestemmelsernes« punkt 3.2 overholdes, nemlig:

- at der fremlægges og gennemføres en bæredygtig omstruktureringsplan til genoprettelse af virksomhedens konkurrenceevne inden for en rimelig frist

- at støtten begrænses til det for omstruktureringen nødvendige minimum

- at eventuelle skadelige virkninger for konkurrenterne så vidt muligt forhindres, eventuelt gennem en reduktion af kapaciteten

- at der gennemføres en løbende kontrol på grundlag af periodiske rapporter.

Efter Kommissionens opfattelse skal denne overvågning i forbindelse med større virksomheder, der i reglen driver EF-intern handel, i de individuelle tilfælde foretages af Kommissionen i de konkurrerende parters interesse. Dette synes allerede at være påkrævet, hvis man inden for dette virksomhedsstørrelsessegment, der er særlig vigtigt for den EF-interne handel, vil sikre en ligebehandling af virksomheder i de enkelte medlemsstater med hensyn til, hvor strenge krav der stilles til de ovenfor skitserede godkendelseskriterier, men også i den forbindelse med hensyn til vurderingen af de pågældende markedsforhold.

Kommissionen er derfor, som anført i punkt 4.1 i »rammebestemmelserne«, udelukkende villig til at godkende støtte til redning eller omstrukturering på grundlag af støtteprogrammer for SMV. Som Kommissionen anfører i punkt 3.2.4 i »rammebestemmelserne« er den villig til at indtage en mindre restriktiv holdning over for omstruktureringsstøtte til SMV, da støtten til SMV i reglen ændrer handelsbetingelserne i mindre omfang end støtte til store virksomheder og snarere opvejes af en økonomisk nyttevirkning. Kommissionen henviser i den forbindelse til punkt 3.3 i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder.

11.3. Der er også en anden grund til at Kommissionen anser det for mindre formålstjenligt at indføre en tærskel. Den mener nemlig, at en stor kriseramt virksomhed normalt har brug for et betydeligt beløb, der under alle omstændigheder nødvendiggør en udførlig undersøgelse, samt at omstruktureringsstøtte af et begrænset omfang normalt ikke er egnet til at genetablere virksomhedens konkurrenceevne på længere sigt. En sådan omstruktureringsstøtte er efter Kommissionens opfattelse ikke forenelig med fællesmarkedet og indebærer risiko for, at der igen må ydes omstruktureringsstøtte, fordi de oprindelige omstruktureringsforanstaltninger havde et utilstrækkeligt omfang. En sådan omstruktureringsstøtte af begrænset omfang, der ydes gentagne gange, vil have tendens til at blive forvansket og udvikle sig til løbende driftstilskud, uden at virksomhedens grundlæggende strukturproblemer løses i tilstrækkelig grad.

11.4. Kommissionen konstaterede allerede i betragtning 10.2 at det er vanskeligt at sondre mellem et omstruktureringsprojekt (konsolidering eller sanering) i en kriseramt virksomhed og et nyinvesteringsprojekt i en eksisterende virksomhed i form af rationalisering, omstrukturering eller modernisering, og at det bliver endnu vanskeligere, når overtagelsen af en virksomhed, der er lukket eller som ville være blevet lukket uden en sådan overtagelse, sikres ved hjælp af en garanti og forbindes med rationaliserings-, omstrukturerings- eller moderniseringsinvesteringer, der i sig selv også er dækket af garantier.

Da større virksomheders nyinvesteringsprojekter i henhold til Kommissionens beslutningspraksis udelukkende anses for forenelig med fællesmarkedet i regionalstøtteområder efter EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), kan det ved en individuel undersøgelse af den anmeldte omstruktureringsstøtte til større virksomheder desuden sikres, at større sunde virksomheder ved nyinvesteringer ikke kan komme til at drage fordel af støtte efter ordninger for kriseramte virksomheder.

11.5. Kommissionen mener desuden, at al statsstøtte efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, skal behandles ens uanset i hvilken form, den ydes. Garantier, der udgør statsstøtte, må proceduremæssigt ikke stilles bedre end anden form for støtte til større kriseramte virksomheder. Dette princip skal især lægges til grund, når denne støtteform i henhold til de oplysninger, Kommissionen har til rådighed, ikke anvendes lige hyppigt i de forskellige medlemsstater.

11.6. En særbehandling af garantier kan heller ikke begrundes med en henvisning til den lave ex post-støtteintensitet. Kommissionen mener som allerede anført i 9.2, at støtteværdien af en garanti til en kriseramt virksomhed kan nå op på størrelsen af det lån, garantien muliggør.

Netop fordi de offentlige budgetter kun belastes i meget begrænset omfang af garantitilsagn, der skal honoreres, får garantiinstrumentet ud fra en samlet økonomisk synsvinkel - f.eks. i sammenligning med en direkte kapitaltilførsel af samme størrelse - en særlig stærk konkurrencefordrejende virkning. Garantiordninger er således et særdeles virkningsfuldt instrument i statens økonomiske politik, der må gøres til genstand for særlig opmærksomhed, når det anvendes i forbindelse med kriseramte virksomheder.

11.7. De tyske myndigheder har ikke begrundet størrelsen af den tærskel på 50 mio. DM, som den har foreslået, med konkurrencepolitiske argumenter. Der ses således ingen begrundelse for, hvorfor garantier først er konkurrencefordrejende og handelsbegrænsende i et omfang, der kan begrunde en individuel undersøgelse, når de overstiger 50 mio. DM.

11.8. Det pragmatiske argument om de øgede administrative byrder og henvisningen til, at man »vil skulle anmelde hundredvis af tilfælde«, er nyttigt, når man rent organisatorisk skal forberede gennemførelsen af den støtteretlige undersøgelsesprocedure, men kan ikke fritage Kommissionen fra sin forpligtelse til at beskytte konkurrenterne.

Kommissionen er godt klar over, at en individuel anmeldelse af omstruktureringsstøtte til større kriseramte virksomheder udgør en administrativt byrde, der kan give anledning til forsinkelser. I punkt 4.2 i rammebestemmelserne har Kommissionen allerede lovet at træffe en beslutning så hurtigt som muligt samtidig med, at den udtrykkeligt gør medlemsstaterne opmærksom på, hvordan unødvendige forsinkelser kan undgås.

IV. IKRAFTTRÆDELSE

12. I forbindelse med indledningen af proceduren i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, har Kommissionen fastslået, at en medlemsstat, over for hvilken der indledes procedure som følge af en afvisning af at iværksætte foranstaltninger, som Kommissionen har foreslået, lovligt kan fortsætte med at yde den pågældende støtte, indtil Kommissionen har vedtaget en endelig beslutning.

12.1. Det betyder, at medlemsstaten i forbindelse med den foreliggende endelige beslutning skal indrømmes en rimelig periode til omlægning af de hidtil lovligt anvendte støtteordninger. Da det er nødvendigt hurtigt at træffe en beslutning, når der er tale om omstruktureringsstøtte, skal det især sikres, at omlægningen af støtteordningerne ikke som følge af ændringer, der er uforudseelige for virksomhederne, kommer til at udgøre en trussel for virksomheder, der allerede har ansøgt om omstruktureringsstøtte på grundlag af de gældende ordninger. Kommissionen mener, at disse krav kan opfyldes ved at lade en pligt til individuel anmeldelse af omstruktureringsprojekter i større kriseramte virksomheder træde i kraft pr. 1. juli 1996, hvis disse ikke inden den 30. juni 1996 har indgivet en formel garantiansøgning til den i det påkommende tilfælde kompetente myndighed -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Garantiordningerne i delstaterne Sachsen-Anhalt, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz, Bayern, Bremen, Mecklenburg-Vorpommern, Schleswig-Holstein og Sachsen er uforenelige med fællesmarkedet, da der efter disse ordninger stilles garantier til omstruktureringsforanstaltninger (herunder sanerings- og konsolideringsprojekter) til større kriseramte virksomheder uden forudgående anmeldelse heraf til Kommissionen.

Garantier til omstruktureringsforanstaltninger i større kriseramte virksomheder, der stilles i forbindelse med ovennævnte garantiordninger, skal i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 93, stk. 3, anmeldes til Kommissionen individuelt, således at Kommissionen kan undersøge, om de enkelte tilfælde er forenelige med fællesmarkedet.

Artikel 2

Denne beslutning anvendes fra den 1. juli 1996 for alle garantier til omstruktureringsforanstaltninger (herunder sanerings- og konsolideringsprojekter) til større kriseramte virksomheder, der stilles efter garantiordningerne i delstaterne Sachsen-Anhalt, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz, Bayern, Bremen, Mecklenburg-Vorpommern, Schleswig-Holstein og Sachsen, og for hvilke der ikke inden den 30. juni 1996 er indgivet en formel garantiansøgning til den i det påkommende tilfælde kompetente myndighed.

Artikel 3

Tyskland underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, Tyskland har truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfærdiget i Bruxelles, den 13. marts 1996.

På Kommissionens vegne

Karel VAN MIERT

Medlem af Kommissionen

(1) EFT nr. C 368 af 31. 12. 1994, s. 12.

(2) EFT nr. C 242 af 19. 9. 1995, s. 5.

(3) EFT nr. C 213 af 19. 8. 1992, s. 2.

(4) EFT nr. C 31 af 3. 2. 1979, s. 9.