UDKAST TIL KOMMISSIONENS FORTOLKNINGSMEDDELELSE FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER OG BEGREBET »ALMENE HENSYN« INDEN FOR FORSIKRINGSSEKTOREN (97/C 365/04)

(EØS-relevant tekst)

Med Rådets tredje forsikringsdirektiver 92/49/EØF og 92/96/EØF (1) har man fået gennemført etableringen af et indre marked for forsikringssektoren. Med disse direktivers vedtagelse er der blevet indført en ordning, hvorefter et forsikringsselskab kan nøjes med en enkelt tilladelse og underkastes et enkelt finansielt tilsyn af den medlemsstat, hvori selskabet har sit hjemsted (hjemland). Den af hjemlandet udstedte tilladelse giver et forsikringsselskab ret til at udøve forsikringsvirksomhed overalt inden for Det Europæiske Fællesskab enten i henhold til den ordning, der gælder for etablering, dvs. hvor der åbnes agenturer eller filialer i alle medlemsstaterne, eller i henhold til den ordning, der gælder for fri udveksling af tjenesteydelser. Et forsikringsselskab skal, når det udøver virksomhed i en anden medlemsstat overholde de betingelser, hvorunder sådan virksomhed - begrundet i almene hensyn - skal udøvers i værtslandet. I henhold til den ved direktiverne indførte ordning er et forsikringsselskabes hjemland enekompetent til at føre finansielt tilsyn med den virksomhed, som det pågældende forsikringsselskab udøver, herunder virksomhed udøvet i henhold til den ordning, der gælder for etablering, eller den ordning, der gælder for fri udveksling af tjenesteydelser.

Kommissionen har haft en dialog i gang med en lang række økonomiske beslutningstagere og har på grundlag heraf kunnet konstatere, at der hersker usikkerhed med hensyn til de grundlæggende begreber, nemlig fri udveksling af tjenesteydelser og almene hensyn. Denne usikkerhed kan være en alvorlig hæmsko for den effektive gennemførelse af den ordning, der er indført ved tredje forsikringsdirektiver, og kan afskrække visse forsikringsselskaber fra at gøre brug af de frihedsrettigheder, der er indført ved traktaten, og hvis udøvelse de tredje forsikringsdirektiver netop tager sigte på at lette, således at den frie udveksling af forsikringstjenester inden for Unionen dermed hæmmes.

Nærværende udkast til meddelelse er Kommissionens bidrag til den debat, den har sat i gang om fri udveksling af tjenesteydelser (Første del) og begrebet almene hensyn (Anden del), inden for forsikringssektoren og i relation til navnlig Rådets tredje forsikringsdirektiver 92/49/EØF og 92/96/EØF.

Spørgsmålene har hidtil kun været drøftet med medlemsstaternes myndigheder, bl.a. i Forsikringskomitéen og i Den Tekniske Gruppe for Fortolkning og Anvendelse af Forsikringsdirektiverne.

Kommissionen finder, at det nu er nødvendigt at iværksætte en så bred høring som muligt vedrørende dens fortolkningsarbejde og opfordrer derfor alle interesserede til at fremkomme med deres bemærkninger til dette udkast til meddelelse senest fire måndeder efter offentliggørelsen af det i De Europæiske Fællesskabers Tidende.

Alle bemærkninger bedes fremsat skriftligt til følgende adresse:

Europa-Kommissionen

Generaldirektorat XV, Kontor C-2

Rue de la Loi/Wetstraat 200

B-1049 Bruxelles/Brussel

fax: (32-2) 295 65 00

Internetadresse: john.mogg@dg15.cec.be

Dette udkast vil på grundlag af de modtagne bidrag i givet fald blive offentliggjort som en fortolkningsmeddelelse, der giver erhvervslivet og medlemsstaterne mulighed for at gøre sig bekendt med, hvilken holdning Kommissionen kunne tænkes at indtage til de problemer, den måtte få forelagt.

Kommissionen finder det hensigtsmæssigt her at anføre og systematisere de principper, som EF-Domstolen har knæsat, og som gælder for etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser, og dernæst overveje, hvorledes de kan bringes i anvendelse på de tredje forsikringsdirektiver. Denne fortolkning bygger både på traktatbestemmelserne, på EF's forsikringsdirektiver og på EF-Domstolens retspraksis, hvori der er blevet udviklet en lang række principper, der er vigtige for overholdelsen af retten til fri etablering og til fri udveksling af tjenesteydelser (2).

Ved at offentliggøre denne fortolkningsmeddelelse forfølger Kommissionen et mål, nemlig at øge gennemsigtigheden og afklare de EF-regler, hvis overholdelse den skal påse. Meddelelsen giver alle de berørte - nationale administrationer, erhvervslivet og forbrugerne - et referenceinstrument, der præciserer, hvorledes Kommissionen forholder sig til de retsregler, der gælder for udøvelsen af forsikringsvirksomhed.

De retningslinjer og betragtninger, som Kommissionen opstiller i dette udkast til meddelelse, der kun vedrører specifikke problemer inden for forsikringssektoren (3), giver sig ikke ud for at dække alle de situationer, der kan tænkes at opstå i praksis, men kun de situationer, der hyppigst eller mest sandsynligt vil opstå.

Udkastet stemmer ikke nødvendigvis overens med de ofte meget divergerende fortolkninger, som medlemsstaterne har givet, og kan heller ikke afføde nye forpligtelser for medlemsstaterne.

Det siger sig selv, at de af Kommissionen her foreslåede fortolkninger ikke foregriber den fortolkning, som EF-Domstolen, der er kompetent i sidste instans ved fortolkningen af traktaten og den afledte ret, måtte anlægge af de her behandlede spørgsmål.

Endelig skal det allerede nu præciseres, at de fortolkninger der er indeholdt i det her foreliggende udkast til meddelelse, ikke foregriber Kommissionens senere fortolkninger af de principper, der gælder for etablering og fri udveksling af tjenesteydelser i relation til udviklingen af kommunikationsteknologien og dens anvendelse på forsikringsvirksomhed. Fællesskabets politik vedrørende informationssamfundet tager sigte på at forbedre servicen inden for informationssamfundet og fremme udvekslingen mellem medlemsstaterne - herunder navnlig den elektroniske samhandel (4). Det er klart, at med udviklingen af informationssamfundet vil udnyttelsen af de muligheder, som de nye teknologier giver for gennemførelsen af forsikrings- og finansieringsvirksomhed, få en større betydning og vil med tiden ændre afsætningsmønstret for forsikringsprodukter inden for Fællesskabet.

De nuværende retsregler, der gælder for det indre forsikringsmarked, hviler nemlig på mekanismer, hvor man endnu ikke har taget hensyn til brugen af ny teknologi til udførelse af forsikringsaktiviteter inden for enhedsmarkedet.

De initiativer, som Kommissionen netop har lanceret med henblik på elektronisk samhandel (5), og det arbejde, der har fundet sted i Forsikringskomitéen vedrørende spørgsmålet om, hvilke implikationer teknikken med elektronisk samhandel har fået inden for forsikringsområdet, er nye elementer, som man bør tage hensyn til ved forsikringsdirektiverne. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at den teknologiske udvikling med tiden kan føre til, at man må ændre den nuværende fortolkning eller give en supplerende fortolkning.

FØRSTE DEL

I. AFGRÆNSNING MELLEM ETABLERINGSRET OG FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER (6)

1. Fri udveksling af tjenesteydelser

a) Midlertidig karakter

I traktatens artikel 59 ff. indføres princippet om fri udveksling af tjenesteydelser. Efter udløbet af overgangsperioden (7) blev dette princip direkte anvendeligt og ubetinget.

Det skal bemærkes, at fri udveksling af tjenesteydelser ifølge EF-Domstolens retspraksis kan indebære at tjenesteyderen begiver sig til et andet sted, hvilket er en situation, der er dækket af traktatens artikel 60, stk. 3, ligesom det også kan indebære, at modtageren af tjenesteydelsen begiver sig til tjenesteyderens land, men udveksling af tjenesteydelser kan også ske, uden at hverken tjenesteyderen eller modtageren begiver sig til et andet sted (8).

Når en aktivitet udøves som led i fri udveklsling af tjenesteydelser, hvor tjenesteyderen er til stede i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen præsteres, adskiller begrebet udveksling af tjenesteydelser sig primært fra begrebet etablering i det omfang, hvor den frie udveksling af tjenesteydelser er karakteriseret ved sin midlertidige karakter, mens etableringsret forudsætter en varig etablering i værtslandet.

Denne sondring følger af selve traktaten, der i artikel 60, tedje afsnit, indeholder en bestemmelse om, at tjenesteyderen - med henblik på udførelsen af sin tjenesteydelse - »midlertidigt« kan udøve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen præsteres.

Ifølge EF-Domstolens seneste retspraksis skal tjenesteydelsens midlertidige karakter vurderes ud fra tjenesteydelsens varighed, hyppighed, periodicitet og kontinuitet (9).

b) Forbud mod omgåelse

EF-Domstolen har fastslået, at medlemsstaterne har ret til at træffe bestemmelser, der tager sigte på at forhindre, at den ved traktatens artikel 59 garanterede frihed til udveksling af tjenesteydelser søges udnyttet af en tjenesteyder, hvis virksomhed fuldt ud eller primært er centreret om det pågældende land, med det formål at unddrage sig de faglige regler, som ville finde anvendelse på tjenesteyderen, hvis han var etableret i landet (10). EF-Domstolen tilføjede, at en sådan situation snarere hører under kapitlet om etablering end kapitlet om udveksling af tjenesteydelser (11).

Hyppighedskriteriet er vigtigt med henblik på at fastslå, om der gøres forsøg på at misbruge den ved artikel 59 sikrede ret; men kriteriet er ikke tilstrækkeligt med henblik på at definere »udveksling af tjenesteydelser« (en fast etableret afdeling kan også operere lejlighedsvis).

Men dette ræsonnement er kun gyldigt for de former for tjenesteydelser, der indebærer, at tjenesteyderen begiver sig til den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen præsteres, jf. traktatens artikel 60, stk. 3.

Man kan således ikke tale om omgåelse, dersom et forsikringsselskab i sit hjemland til stadighed får henvendelse fra forbrugere, der er bosiddende i en anden medlemsstat. I en sådan situation vil der nemlig ikke være tale om, at tjenesteyderen forsætligt misbruger den ved traktaten tillagte ret til fri udveksling af tjenesteydelser.

2. Etableringsret

Hvis en virksomhed opretholder en permanent tilstedeværelse i en medlemsstat, hvor den udfører tjenesteydelser, henhører den i princippet under traktatens bestemmelser om etableringsret. EF-Domstolen har således fastslået:

»En statsborger i en medlemsstat, som på stabil og vedvarende måde udøver en erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat, hvorfra han fra et forretningssted henvender sig til bl.a. statsborgerne i denne stat, er omfattet af bestemmelserne i kapitlet om etableringsretten og ikke i kapitlet om tjenesteydelser« (12).

I dommen Kommissionen mod Tyskland af 4. december 1986 (13) udtalte Domstolen:

». . . at et forsikringsselskab i en medlemsstat, der i en anden medlemsstat opretholder en permanent tilstedeværelse, er omfattet af traktatens bestemmelser om etableringsretten, også selv om denne tilstedeværelse ikke har form af en filial eller et agentur, men består i, at selskabet blot opretter er kontor, der drives af selskabets eget personale, eller i, at en selvstændig, person får fuldmagt til permanent at repræsentere selskabet på samme måde som et agentur«.

EF-Domstolen har således anerkendt, at en virksomhed, der i en anden medlemsstat har engageret en permanent mellemmand med henblik på varigt og kontinuerligt at udøve virksomhed i denne medlemsstat, kan falde uden for reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser og i stedet ind under reglerne om etableringsret. EF-Domstolen har på denne måde villet undgå, at en virksomhed misbruger den frie udveksling af tjenesteydelser for derved at unddrage sig de regler, som finder anvendelse i værtslandet, hvis virksomheden etablerer sig der (14).

Denne risiko for misbrug af reglerne er dog blevet fjernet inden for forsikringssektoren takket være den harmonisering, der siden da er sket via de EF-direktiver, hvor man har fastlagt betingelserne for adgang til at udøve en sådan form for virksomhed. De tilsynsregler, som finder anvendelse på forsikringsselskabet, er nemlig de samme, uanset hvorledes forsikringsvirksomheden udøves, dvs. via etablering eller fri udveksling af tjenesteydelser.

Hvad angår forsikringssektoren, har man i EF-direktiverne, der er inspireret af EF-Domstolens dom af 4. december 1986, sidestillet et forsikringsselskabs agentur eller filial med en »virksomheds permanente tilstedeværelse på en medlemsstats område . . . også selv om denne tilstedeværelse ikke har form af en filial eller et agentur, men blot er et kontor, der ledes af virksomhedens eget personale, eller af en uafhængig person, som har en fast bemyndigelse til at handle på virksomhedens vegne i lighed med et agentur« (15).

Men henset til EF-Domstolens seneste retspraksis (16) finder Kommissionen, at den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen præsteres, ikke kan påberåbe sig denne retspraksis med henblik på at sidestille tjenesteyderens permanente tilstedeværelse i landet med en etablering og således under alle omstændigheder underkaste ham reglerne om fri etableringsret.

EF-Domstolen har for nylig fastslået, at den omstændighed, at den frie udveksling af tjenesteydelser har midlertidig karakter, ikke udelukker tjenesteyderen fra - i værtslandet - at gøre brug af en vis infrastruktur (et kontor m.v.), dersom det er nødvendigt for udførelsen af hans tjenesteydelse. Denne situation falder ikke ind under etableringsretten (17). EF-Domstolen har fastslået, at tjenesteydelsens midlertidige karakter i et sådant tilfælde skal vurderes ud fra varigheden, hyppigheden, periodiciteten og kontinuiteten (18).

3. Det grå område

Det er ikke altid let at sondre mellem de to begreber »udveksling af tjenesteydelser« og »etablering«. Visse situationer er rent faktisk vanskelige at rubricere navnlig når forsikringsselskabet - med henblik på udøvelsen af sin forsikringsvirksomhed - betjener sig af en vis fast infrastruktur i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen præsteres. Der er tale om følgende situationer:

a) der gøres brug af selvstændige mellemmænd

b) virksomhedens eget personale er permanent til stede.

Ud fra EF-Domstolens retspraksis vil Kommissionen her foreslå følgende fortolkninger.

a) Brug af selvstændige mellemmænd (19)

Problemet er at få defineret, hvilken ordning der finder anvendelse på selvstændige mellemmænd, der er etableret i medlemsstat [A], og som et forsikringsselskab, der er etableret i en anden medlemsstat [B], gør brug af med henblik på at udøve forsikringsvirksomhed i medlemsstat [A], samt at få fastlagt de eventuelle betingelser, hvorunder sådanne mellemmænd kan betragtes som selv at udøve en permanent virksomhed i denne medlemsstat, således at dette forhold kan sidestilles med, at forsikringsselskabet har etableret sig i værtslandet med den konsekvens, at udøvelsen af virksomheden ikke anses for at finde sted i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser med de deraf følgende juridiske konsekvenser.

I De Bloos-dommen af 6. oktober 1976 (20) fastslog EF-Domstolen, at:

». . . et af de væsentlige kendetegn for en filial eller et agentur er, at virksomheden er underkastet hovedvirksomhedens ledelse og kontrol«.

EF-Domstolen har i Somafer-dommen af 22. november 1978 (21), givet en yderligere præcisering, idet den fastslog, at:

». . . begrebet filial, agentur eller en lignende virksomhed forudsætter, at der foreligger et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden, med en ledelse og materielt udstyret således, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne, skønt han ved, at der eventuelt opstår en retlig forbindelse med den i udlandet hjemmehørende hovedvirksomhed, ikke behøver at henvende sig direkte til denne, men kan indgå aftaler på det centrum for erhversudøvelsen, som repræsentationen udgør.«

EF-Domstolen har heraf konkluderet, at en eneagent, der ikke er underkastet et selskabs kontrol og ledelse, ikke kan sidestilles med en filial, et agentur eller et forretningssted.

I dommen Blanckaert og Willems af 18. marts 1981 (22) fastslog Domstolen følgende:

». . . [hvis] en handelsagent (mellemmand) er selvstændig i den forstand, at han i medfør af sin retlige status i det væsentlige frit kan indrette sin virksomhed og sin arbejdstid i forhold til et selskab, han repræsenterer, såfremt dette selskab ikke kan forbyde, at han samtidig repræsenterer flere konkurrerende selskaber inden for samme produktions- eller handelssektor, og såfremt han desuden blot videresender ordrer til hovedvirksomheden uden at have del i ordrernes afvikling eller opfyldelse, foreligger der ikke kendetegnene for en filial, et agentur eller en lignende virksomhed . . .«

Endvidere anførte generaladvokat Darmon den 27. oktober 1992 (23) i sit forslag til afgørelse af Shearson Lehman Hutton-sagen følgende:

»Et afhængighedsforhold til det selskab, der er etableret i en anden kontraherende stat (24), er ikke her et afgørende kriterium. Ifølge min opfattelse er det afgørende kriterium det forhold, at det sekundære forretningssted har fuldmagt til at forhandle med tredjemand.

(24) Generaladvokaten anvendte termen »kontraherende stat«, fordi den pågældende sag vedrørte Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.

«

Endelig udtalte P. Jenard i sin rapport til Bruxelles-konventionen, at der kun foreligger et agentur elle en filial »dersom det udenlandske selskab er repræsenteret ved en person, der har fuldmagt til at forpligte selskabet over for tredjemand« (24).

På grundlag af denne retspraksis finder Kommissionen, at for at man kan anse forholdet mellem en selvstændig mellemmand og et forsikringsselskab for at være af en sådan art, at forsikringsselskabet underkastes den ordning, der gælder for etablering, skal mellemmanden kumulativt opfylde følgende tre betingelser:

i) mellemmanden skal være underkastet det af ham præsenterede forsikringsselskabs ledelse og kontrol

ii) han skal kunne forpligte forsikringsselskabet, og

iii) han skal have en permanent fuldmagt.

Det er altså kun, når mellemmanden optræder som en reel forlængelse af forsikringsselskabet, at dette kan medføre, at forsikringsselskabet underkastes den ordning, der gælder for etablering af en filial.

i) Mellemmanden er underkastet det af ham præsenterede forsikringsselskabs ledelse og kontrol

For at efterprøve om dette kriterium er opfyldt, skal man navnlig undersøge, om mellemmanden - på grund af det mellem ham og forsikringsselskabet etablerede forhold - har tilstrækkelig frihed til at organisere sit arbejde og kan bestemme, hvor meget tid han vil afsætte til forsikringsselskabet, og herunder navnlig om han samtidig kan repræsentere andre konkurrerende forsikringsselskaber.

Har den selvstændige mellemmand fået eksklusiv fuldmagt fra ét enkelt forsikringsselskab, er dette et væsentlig indicium for, at mellemmanden er underkastet forsikringsselskabets ledelse og kontrol.

Men det forekommer hyppigt inden for forsikringssektoren, at forsikringsmæglere samtidig repræsenterer flere konkurrerende forsikringsselskaber. I de fleste tilfælde optræder sådanne mæglere som repræsentant for forskellige forsikringsbrancher for de forskellige forsikringsselskaber, som han repræsenterer.

I et sådant tilfælde vil en mellemmand, der arbejder for flere forsikringsselskaber, hvoraf kun ét har givet ham en eksklusiv fuldmagt, således blive sidestillet med en filial af dette sidstnævnte forsikringsselskab, i det omfang fuldmagten betyder, at mellemmanden er underkastet det pågældende forsikringsselskabs kontrol og ledelse.

Men ydermere kræves det, at de to andre overnnævnte betingelser ligeldes er opfyldt, for at den pågældende mellemmand kan sidestilles med en filial af forsikringsselskabet i værtslandet, således at forsikringsselskabets aktiviteter falder ind under reglerne om etableringsret.

Ovennævnte betragtninger kan gøres gældende, uanset om mellemmanden er en fysisk eller juridisk person.

ii) Mellemmanden skal kunne forpligte forsikringsselskabet

For at afgøre om forpligtelseskriteriet er opfyldt, må man således i henhold til EF-Domstolens retspraksis undersøge, om tredjemand ved at henvende sig til mellemmanden herved undgår at skulle henvende sig til forsikringsselskabet selv, idet han kan tegne forsikringen direkte hos mellemmanden.

At forsikringsselskabet er forpligtet over for de forsikrede følger frem for alt af den fuldmagt, som mellemmanden har fået til at indgå forsikringsaftaler med forsikringstagere på vegne af et forsikringsselskab, der ikke er etableret i værtslandet. Selve formålet med et agentur eller en filial er at indgå forsikringsaftaler med tredjemand i hovedkontorets navn og for dettes regning, således at dette er direkte forpligtet, da agenturet er hovedkontorets »forlængede arm«.

Men i visse tilfælde kan selve indholdet af den fuldmagt, som forsikringsselskabet har givet mellemmanden, vise, at det har været forsikringsselskabets hensigt direkte at forpligte sig over for forsikringstageren. Et forsikringsselskab kan også blive forpligtet qua mellemmanden, selv om denne ikke kan underskrive forsikringskontrakterne. Hvis mellemmanden f.eks. kan fremsætte er færdigt tilbud i forsikringsselskabets navn, men hvor dette sidstnævnte har beføjelse til at underkrive kontrakten, kan forpligtelseskriteriet alligevel godt være opfyldt. Hvis forsikringsselskabet kan forkaste er forsikringstilbud, som mellemmanden har fremlagt, og som er underskrevet af kunden, vil forpligtelseskriteriet ikke være opfyldt.

Et andet tilfælde, der kan bevise, at forsikringsselskabet har til hensigt at være direkte fopligtet af mellemmandens virksomhed, vil være det forhold, at mellemmanden har fået beføjelse til at godkende og regulere en skade, som han har fået anmeldt, for så vidt som hans beslutninger binder forsikringsselskabet. Men en sådan funktion kan ikke sidestilles med en fuldmagt, hvorefter mellemmanden blot skal administrere sager vedrørende skader, hvor der eventuelt også kan være tale om udbetaling af forsikringserstatning i henhold til en instruktion, som forsikringsselskabet selv har givet.

Det er således den handlemargen, som forsikringsselskabet har forbeholdt sig i forhold til de aktiviteter, som mellemmanden udøver for forsikringsselskabets regning, der er bestemmende for, om en af mellemmanden truffen beslutning formelt forpligter selskabet eller ej.

Kommissionen er af den opfattelse, at et forsikringsselskab, der beslutter at indgå forsikringsaftaler som led i fri udveksling af tjenesteydelser, skal have mulighed for at kunne udnytte visse serviceydelser før og efter forsikringstegningen i den medlemsstat, hvor ydelseren præsteres. Et forsikringsselskab bør således til brug for de aktiviteter, der udøves som led i fri udveksling af tjenesteydelser, f.eks. kunne gøre brug af:

- en lokal ekspert, der skal analysere de risici, der skal dækkes som led i fri udveksling af tjenesteydelser

- en lokal ekspert til at vurdere skader, der er dækket af en forsikringsaftale, der er indgået som led i fri udveksling af tjenesteydelser

- markedsprospektorer, der ikke indgår forsikringsaftaler, men som blot fremsender potentielle forsikringstageres forsikringsbegæringer til forsikringsselskabet med henblik på accept

- lokale juridiske eksperter eller sundhedstjenesten i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen præsteres

- en permanent struktur, der sørger for opkrævning af præmierne for forsikringsaftaler, der er indgået som led i fri udveksling af tjenesteydelser (f.eks. et pengeinstitut, et factoringselskab m.v.)

- en permanent struktur, der alene modtager skadesanmedelser i relation til forsikringer, der er tegnet som led i fri udveksling af tjenesteydelser, med henblik på at videresende dem til forsikringsselskabet, der så afgør, om det vil acceptere skaden eller ej

Endelig skal det præciseres, at den eneste form for fuldmagt, som kan medføre, at en permanent tilstedeværelse sidestilles med en filial etableret af et forsikringsselskab i den medlemsstat, hvor tjenesteydelser præsteres, er en fuldmagt, der omfatter de aktiviteter, der falder ind under selskabsformålet, dvs. forsikringsvirksomhed. En fuldmagt, der er givet til en i en anden medlemsstat etableret person med henblik på udøvelsen af andre aktiviteter end forsikringsvirksomhed, er ikke relevant, når man skal vurdere karakteren af forsikringsvirksomhed, der udøves i værtslandet. Dette gælder f.eks. en fuldmagt, der gives til et investeringsselskab med henblik på forvaltning af forsikringsselskabets værdipapirportefølje, eller når et selskab får til opgave at forvalte fast ejendom, som forsikringsselskabet ejer i en medlemsstat, og som medgår til dækning af de forsikringsmæssige hensættelser.

iii) Mellemmanden skal have en permanent fuldmagt

Det forhold, at et forsikringsselskab forpligtes af en mellemmand, der er etableret i et værtsland, skal være resultatet af en fuldmagt der har varig og kontinuerlig og ikke lejlighedvis karakter. At fuldmagten har varig og kontinuerlig karakter viser nemlig, at forsikringsselskabet hat til hensigt at integrere sig i værtslandet for dér at udøve forsikringsvirksomhed.

Konklusion:

Kommissionen mener, at kun når ovennævnte tre betingelser er opfyldt, skal et forsikringsselskab, der gør brug af en mellemmand, der på permanent basis er etableret i et værtsland, behandles som om det har etableret en filial i værtslandet med de deraf følgende juridiske konsekvenser. Forsikringsselskabet skal da følge den procedure, der gælder for åbning af en filial, og som er foreskrevet i artikel 10 i de første direktiver 73/239/EØF og 79/267/EØF, således som ændret ved artikel 32 i den tredje generation af direktiver 92/49/EØF og 92/96/EØF (idet det skal præciseres, at de påtænkte aktiviteter vil blive udøvet via en selvstændig mellemmand).

Endelig skal det nævnes, at mellemmanden skal udøve sin virksomhed under overholdelse af de i værtslandet gældende regler til varetagelse af almene hensyn, som finder anvendelse på filialer.

Den omstændighed, at disse betingelser kan medføre, at forsikringsselskabet underkastes de for etablering gældende regler, betyder dog ikke, at mellemmanden som sådan kan sidestilles med en filial af det pågældende forsikringsselskab. En filial er nemlig et forretningssted, der udgør en juridisk afhængig del af et forsikringsselskab (25). Da en mellemmand formodes at være selvstændig, kan han ikke være en »del« af et forsikringsselskab.

b) Permanent tilstedeværelse af forsikringsselskabets personale

Der bør her sondres mellem to tilfælde.

b.1) Det af forsikringsselskabet udsendte personale, som på permanent basis er etableret i en anden medlemsstat, udøver ingen form for forsikringsvirksomhed

I dette tilfælde er der altså tale om det, der normalt kaldes et »reprsentationskontor«, som er en fleksibel struktur, der traditionelt betragtes som en simpel »rekognosceringsafdeling«, der har til opgave at tage kontakter og undersøge, i hvilket omfang en etablering i det pågældende land måtte være rentabel.

Disse kontorer må anses for at have »sui generis«-karakter.

Kommissionens tjenestegrene er af den opfattelse, at de naturligvis ikke kan betragtes som filialer, hvis etablering skal anmeldes på forhånd i henhold til artikel 10 i de første direktiver, således som ændret ved de tredje direktiver.

b.2) Det af forsikringsselskabet udsendte personale, der er etableret på permanent basis, udøver forsikringsvirksomhed

Situationen er her meget klar. Forsikringsselskabet anses for at have etableret en filial, som der fra og med 1. juli 1994 skulle gives forhåndsmeddelelse om i henhold til de første direktiver, således som ændret ved de tredje direktiver. Hvis filialen - før den 1. juli 1994 - har udøvet virksomhed i henhold til lovgivningen i etableringsmedlemsstaten, anses den for at have fulgt proceduren med forhåndsmeddelelse, jf. artikel 10 i de første direktiver, og filialen kan påberåbe sig de velerhvervde rettigheder, der beskyttes ved artikel 52, stk. 1, i det tredje direktiv 92/49/EØF og artikel 48, stk. 1, i det tredje direktiv 92/96/EØF.

II. KARAKTEREN AF NOTIFIKATIONSPROCEDUREN, NÅR DER ÅBNES EN FILIAL, ELLER DER ER PLANER OM AT UDØVE VIRKSOMHED SOM LED I FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER

Kommissionen finder, at den notifikationsprocedure, der er foreskrevet i de tredje forsikringsdirektiver (både for så vidt angår filialer og udveksling af tjenesteydelser) (26) har et enkelt formål, nemlig gensidig information mellem tilsynsmydighederne, og der er altså ikke tale om en foranstaltning, der tager sigte på forbrugerbeskyttelse. Notifikationsproceduren bør ifølge Kommissionen ikke betragtes som en formel betingelse, der er afgørende for forsikringskontraktens gyldighed.

III. REKLAMERING MED FORSIKRINGSTJENESTER

De tredje forsikringsdirektiver indeholder en bestemmelse om, at forsikringsselskaber, der har hjemsted i en medlemsstat, kan reklamere med deres ydelser i filialmedlemsstaten eller i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres, under anvendelse af ethvert foreliggende kommunikationsmiddel, forudsat at de overholder eventuelle regler om sådanne reklamers form og indhold, der er begrundet i almene hensyrn (27).

Kommissionen finder, at retten til at reklamere (28) ikke kan gøres betinget af, at man følger den notifikationsprocedure, der er fastsat i de tredje direktiver (artikel 34 ff.) med henblik på udøvelse af forsikringsvirksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser.

En sådan sammenkædning ville være kunstig, da den ikke udtrykkeligt er forudset i de tredje direktiver. I henhold til artikel 34 ff. i de tredje forsikringsdirektiver er reklamevirksomhed i værtslandet ikke underkastet et krav om forudgående notifikation, men derimod kun intentionen om at udøve forsikringsvirksomhed på en anden medlemsstats område i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

På tilsvarende måde vil en sammenkædning af reklamevirksomhed med den notifikationsprocedure, der skal følges ved udøvelse af virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, kunne føre til absurde situationer, hvor et forsikringsselskab opfordres til at foretage notifikation til myndighederne i alle de medlemsstater, som teoretisk set kan have modtaget reklamen, til trods for at det pågældende forsikringsselskab ikke agter at udøve forsikringsvirksomhed i alle de medlemsstater, hvor den pågældende reklame modtages.

Kommissionen mener derfor, at i overensstemmelse med de tredje direktiver finder den notifikationsprocedure, der er omhandlet i artikel 34 ff. i de tredje direktiver, ikke anvendelse, når der er tale om reklame uanset ved hvilket middel (post, telefax eller elektronisk post osv.). Kun hvis forsikringsselskabet agter at udøve virksomhed i kundens land som led i fri udveksling af tjenesteydelser, skal det overholde notifikationsproceduren.

Ovennævnte betragtninger vedrører kun reklamespørgsmålet set fra en formel synsvinkel og berører ikke medlemsstaternes ret til på deres område og med forbehold af den gældende EF-lovgivning at retshåndhæve de regler, der er vedtaget til varetagelse af almene hensyn, og som vedrører indholdet af reklamer, jf. artikel 41 i de tredje direktiver.

ANDEN DEL

IV. BEGREBET »ALMENE HENSYN« I DE TREDJE FORSIKRINGSDIREKTIVER - ANVENDELSE AF REGLER, DER ER BEGRUNDET I ALMENE HENSYN

I de tredje forsikringsdirektiver, hvori der henvises til EF-Domstolens retspraksis, nævnes mange steder begrebet »almene hensyn«, idet forskringsselskaber navnlig pålægges pligt til - når de opererer på grundlag af en EF-dækkende koncession - at overholde de af værtslandets regler, der er begrundet i almene hensyn.

Kravet om overholdelse af sådanne regler gælder specifikt ved fri etableringsret (artikel 32, stk. 4, i direktiv 92/49/EØF og artikel 32, stk. 4, i direktiv 92/96/EØF), eller uden forskel ved både fri etableringsret og ved fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 28 og 41 i direktiv 92/49/EØF; artikel 28 og 41 i direktiv 92/96/EØF).

Siden de tredje direktivers ikrafttrædelse (1. juli 1994) kan et værtsland kræve, at et forsikringsselskab, der driver virksomhed på grundlag af en EF-dækkende koncession, overholder de i værtlandet gældende regler, der er begrundet i almene hensyn, hvad enten selskabet udøver sin virksomhed efter etableringsreglerne (via en filial) eller efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

Det skal bemærkes, at man i de tredje direktiver - i og med at man dér opererer med begrebet almene hensyn i forbindelse med virksomhed udøvet i henhold til etableringsordningen (via en filial) - har foregrebet en tendens i retspraksis, som EF-Domstolen på daværende tidspunkt lagde til grund.

Efter at de tredje forsikringsdirektiver er blevet vedtaget, har EF-Domstolen anvendt sin retspraksis med hensyn til almene hensyn og dette både i relation til den frie etableringsret og til fri udveksling af tjenesteydelser.

1. Begrebet almene hensyn

a) Domstolsprincipper (29)

Begrebet almene hensyn er en retlig konstruktion, der er udformet af EF-Domstolen. Begrebet blev i første omgang udviklet i relation til fri udveksling af tjenesteydelser og frie varebevægelser.

I ovennævnte Säger-dom (30) fastslog Domstolen følgende:

»Den frie udveksling af tjenesteydelser, som er et grundlæggende princip i traktaten, kan dog kun begrænses ved regler, der er begrundet i tvingende almene hensyn, og som gælder for enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på modtagerstatens område, og kun i det omfang disse hensyn ikke tilgodeses i kraft af de bestemmelser, tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret. Det er navnlig en betingelse, at kravene er objektivt nødvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gælder for det pågældende erhverv, og for at beskytte modtageren af ydelserne, og de må ikke gå videre end nødvendigt for at nå disse mål«.

EF-Domstolen har således i første omgang i forbindelse med fri udveksling af tjenesteydelser fastlagt en række kriterier, der er bestemmende for, om værtslandet af tjenesteyderen kan kræve, at han overholder en national bestemmelse, der begrænser hans udøvelse af virksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser.

Det kræves således, at den restriktive bestemmelse:

- falder inden for et område, der ikke er blevet harmoniseret. Regler i en medlemsstat, der er begrundet i almene hensyn, har altså ikke relevans for EF-bestemmelser vedrørende f.eks. beregning af forsikringsmæssige hensættelser og af solvensmargenen samt for reglerne om adgang til at udøve forsikringsvirksomhed og regler om finansielt tilsyn. Det ved direktiverne opnåede harmoniseringsniveau angiver nemlig, hvad man kan kalde almene EF-hensyn

- forfølger et mål af generel interesse

- ikke er diskriminerende

- er objektivt nødvendige

- står i rimeligt forhold til det tilsigtede mål (»proportionalitetsprincippet«)

- endelig må de almene hensyn ikke i forvejen være tilgodeset ved de regler, tjenesteyderen allerede er underlagt i sit hjemland.

Det skal bemærkes, at disse kriterier skal være opfyldt kumulativt. En national regel skal altså for at være i overensstemmelse med princippet om fri udveksling opfylde alle disse betingelser. Hvis én af betingelserne ikke er overholdt, er den pågældende regel ikke i overensstemmelse med EF-retten.

EF-Domstolen har i sin retspraksis gradvist udvidet begrebet »almene hensyn« til også at gælde for etableringsretten (31). I første omgang gjorde EF-Domstolen brug af dette begreb i sager, der vedrørte faglige kvalifikationer, der var nødvendige for at kunne udøve en bestemt virksomhed. I den forbindelse har Domstolen indført to lempelser i princippet om ikke-forskelsbehandling:

- For det første har den udtalt, at ligebehandlingsprincippet også enhver form for skjult forskelsbehandling, der ud fra andre kriterier reelt har samme virkning (32).

- For det andet er Domstolen gradvist gået bort fra sin traditionelle retspraksis, hvor man strikte henholdte sig til ligebehandlingsprincippet - i første omgang vedrørende de faglige kvalifikationer, der er nødvendige for adgang til at udøve en bestemt virksomhed (33), for så derefter også at lade det gælde for betingelserne for at udøve aktivitet (34) via etablering. Domstolen er på dette område gået ud fra den tese, at enhver restriktion i princippet er i strid med artikel 52, medmindre den tjener almene hensyn, er nødvendig og står i rimeligt forhold til det tilsigtede mål.

Derefter fastlog EF-Domstolen i to domme, der blev afsagt efter vedtagelsen af de tredje forsikringsdirektiver, definitivt princippet om, at fri etableringsret ikke blot er begrænset til overholdelse af princippet om ikke-diskrimination, men også forbyder hindringer, der uden forskel finder anvendelse på etableringsrettens udøvelse, og hvor de ikke blot vedrører den gensidige anerkendelse af faglige kvalifikationer (35).

I Gebhard-dommen af 30. november 1995 (36) fremførte EF-Domstolen derfor, hvad angår fri etableringsret, det samme ræsonnement, som den allerede havde gjort gældende for fri udveksling af varer og fri udveksling af tjenesteydelser, for så vidt angår anvendelsen af de i værtslandet gældende regler til varetagelse af almene hensyn. I dommen udtalte Domstolen følgende:

»Nationale foranstaltninger, der kan hæmme udøvelsen af de ved traktaten sikrede grundlæggende rettigheder og gøre udøvelsen heraf mindre tillokkende, skal opfylde fire betingelser: De skal anvendes uden forskelsbehandling, de skal være begrundet i tvingende samfundsmæssige hensyn, de skal være egnede til at sikre virkeliggørelsen af det mål, de forfølger, og de må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet« (37).

Denne retspraksis er siden hen blevet stadfæster af EF-Domstolen i de domme den har afsagt i henholdsvis»Bosman«-sagen (38) og »Futura«-sagen (39).

b) Begrebet almene hensyn i de tredje forsikringsdirektiver

I de tredje forsikringsdirektiver henvises der flere gange til begrebet almene hensyn:

b.1) I forbindelse med proceduren, der går forud for etableringen af en filial, har værtslandet en frist på to måneder regnet fra modtagelsen af aktstykkerne i sagen, som hjemlandet har fremsendt værtslandet, til at underrette forsikringsselskabet om de betingelser, hvorunder selskabets virksomhed - begrundet i almene hensyn - skal udøves i værtslandet.

b.2) Hvad angår markedsføringen af forsikringer skal den medlemsstat, hvori forpligtelsen består, eller den medlemsstat, hvori risikoen er beliggende, anerkende de skades- eller livsforsikringskontrakter, der indgås med de i andre medlemsstater godkendte forsikringsselskaber, hvad enten det sker i henhold til ordningen for filialer eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, forudsat at forsikringerne ikke strider mod regler, der varetager almene hensyn, og som gælder i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, eller i den medlemsstat, hvori risikoen er beliggende (artikel 28 i direktiv 92/49/EØF og artikel 28 i direktiv 92/96/EØF).

Ovennævnte bestemmelser tager både sigte på aktiviteter, der udøves i henhold til filialordninger og som led i fri udveksling af tjenesteydelser. Bestemmelserne finder med andre ord anvendelse på alle forsikringsselskaber, som under anvendelse af en i hjemlandet udstedt EF-dækkende koncession udøver forsikringsvirksomhed i andre medlemsstater end hjemlandet.

b.3) Hvad angår sygeforsikring, der tegnes som erstatning for den dækning, der er indbygget i den lovpligtige sociale sikringsordning, indeholder artikel 54 i det tredje skadesforsikringsdirektiv (92/49/EØF) en bestemmelse om, at enhver medlemsstat, hvori en sygeforsikring helt eller delvis kan erstatte den dækning, der er indbygget i den lovpligtige sociale sikringsordning, kan kræve, at forsikringen er i overensstemmelse med de lovbestemmelser, der i denne medlemsstat sikrer varetagelse af almene hensyn inden for denne forsikringstype. Medlemsstaten kan også forud for markedsføringen anmode om, at de forsikringsbetingelser, der benyttes, bliver meddelt (40).

b.4) Endelig gælder det, at et forsikringsselskab, der er godkendt i sit hjemland, kan reklamere for sine ydelser ved ethvert disponibelt kommunikationsmiddel i filialmedlemsstaten eller i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres, forudsat at selskabet overholder eventuelle regler om sådanne reklamers form og indhold, der er begrundet i almene hensyn (artikel 41 i direktiv 92/49/EØF og artikel 41 i direktiv 92/96/EØF).

Ved at præcisere, at udøvelsen af virksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser kun kan begrænses under påberåbelse af de i værtslandet gældende regler til varetagelse af almene hensyn på områder, der ikke har været gjort til genstand for harmonisering på EF-plan, betyder de tredje forsikringsdirektiver ikke nogen nydannelse i forhold til EF-Domstolens retspraksis. Domstolen har nemlig son nævnt ovenfor fastslået, at selv en ikke-diskriminerende regel i værtslande kan afvises til fordel for tjenesteyderen, hvis det viser sig, at bestemmelsen ikke varetager almene hensyn, eller hvis den gør det, at den da ikke er nødvendig eller ikke står i rimeligt forhold til de tilsigtede mål.

Hvad angår betingelserne for udøvelse af den pågældende virksomhed, sonderes der ikke i de tredje forsikringsdirektiver mellem etablering og udveksling af tjenesteydelser (41). De forskelle, der består i henhold til direktiverne, vedrører nemlig stort set kun notifikationsproceduren, der er mere omstændelig ved etablering af en filial (artikel 32 i direktiv 92/49/EØF og artikel 32 i direktiv 92/96/EØF) end ved udøvelse af forsikringsvirksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 34 ff. i direktiverne 92/49/EØF og 92/96/EØF).

Kommissionen er af den opfattelse, at efter de tredje forsikringsdirektivers ikrafttræden skal vurderingen af, om en national foranstaltning der begrænser de aktiviteter, der er nævnt i bilaget til de første direktiver, er i overensstemmelse med fællesskabsretten, ske på grundlag af de krav, der stilles, for at almene hensyn kan påberåbes, og dette hvad enten erhvervsvirksomheden udøves via en filial eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

EF-lovgiveren har nemlig ikke haft til hensigt at indføre forskellige regler for filialer og udveksling af tjenesteydelser (42), for i nittende betragtning i direktiv 92/49/EØF og i tyvende betragtning i direktiv 92/96/EØF slås det fast, at:

». . . det påhviler den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, at påse, at der ikke findes nogen hindring for, at de forsikringsprodukter, der tilbydes i Fællesskabet kan afsættes på dens område, forudsat at de ikke er i strid med gældende retsregler begrundet i almene hensyn i den medlemsstat, hvor forpligtelsen består . . .«.

Betragtningerne til et direktiv har juridisk værdi af fortolkningsmæssig karakter, idet de fortæller læseren, hvad der var EF-lovgiverens intentioner (43).

2. Betingelser for håndhævelse af de af værtslandets regler, der er begrundet i almene hensyn

Diskriminerende begrænsninger

Generelt må det siges, at hvis en restriktiv foranstaltning er diskriminerende, vil den kun kunne retfærdiggøres med hjemmel i traktatens artikel 56 (hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, den offentlige sundhed (44), hvorimod økonomiske hensyn ikke spiller ind (45)). Det følger heraf, at der da ikke er grund til at påberåbe sig regler, der er begrundet i almene hensyn.

Ikke-diskriminerende begrænsninger

Men situationen er derimod forskellig, hvis der er tale om ikke-diskriminerende begrænsninger. Ifølge de principper, der er fastsat i de tredje forsikringsdirektiver, og som er blevet bekræftet af EF-Domstolen i relation til begrebet almene hensyn, kan man udlede, at enhver ikke-diskriminerende national foranstaltning, der begrænser forsikringsvirksomhed, som er omfattet af den gensidige anerkendelse, hvad enten den udøves via en filial eller ved præstering af tjenesteydelser skal - for lovligt at kunne påberåbes over for et EF-forsikringsselskab - være begrundet i almene hensyn, være nødvendig og stå rimeligt i forhold til det tilsigtede mål og må ikke overlappe regler i hjemlandet,

Det er under alle omstændigheder op til den medlemsstat, der pålægger en begrænsning, at føre bevis for, at den pågældende foranstaltnig opfylder ovennævnte betingelser.

Domstolen har givet visse præciseringer, hvad angår de områder, der er dækket af almene hensyn og de principper, der finder anvendelse.

a) Områder, hvor almene hensyn kan påberåbes

EF-Domstolen har hidtil anerkendt, at så længe følgende områder ikke er blevet harmoniseret, kan man dér påberåbe sig almene hensyn (46):

- faglige regler, der tager sigte på at beskytte modtagerne af tjenesteydelser (47)

- beskyttelse af arbejdstagerne (48), herunder social beskyttelse (49)

- beskyttelse af forbrugerne (50)

- bevarelse af den nationale finanssektors gode omdømme (51)

- forebyggelse af svig (52)

- opretholdelse af samfundsordenen (53)

- beskyttelse af industrielle ejendomsrettigheder (54)

- bevarelse af den nationale historiske og kunstneriske kulturarv (55)

- kulturpolitik og beskyttelse af den kulturelle forskellighed inden for den audiovisuelle sektor (56);

- sammenhæng inden for skatteordningerne (57) og

- færdselssikkerheden (58)

- beskyttelse af kreditorer (59)

- beskyttelse af et velfungerende retsvæsen (60).

Denne liste er ikke endelig, og Domstolen forbeholder sig til enhver tid ret til at supplere den.

b) De principper, der skal lægges til grund

For at en national bestemmelse er i overensstemmelse med EF-retten, er det ikke nok, at den er begrundet i almene hensyn. Det kræves tillige, at værtslandet overholder visse principper.

De principper, der skal overholdes, er dem, Domstolen har opstillet i sin retspraksis vedrørende begrebet almene hensyn (ikke-diskrimination, ingen overlapning, nødvendighed, proportionalitet osv.), som allerede nævnt i denne meddelelse. Desuden skal nævnes, at begrebet almene hensyn i henhold til denne retspraksis udgør en undtagelse fra traktatens grundlæggende principper vedrørende fri bevægelighed og derfor skal fortolkes restriktivt for at undgå en excessiv henvisning hertil og misbrug af denne undtagelsesmulighed.

Værtslandet skal sikre, at en national foranstaltning, som den kræver overholdt, varetager almene hensyn, er nødvendig og står i rimeligt forhold til det tilsigtede mål (61).

Det følger heraf, at hvis nogle medlemsstater indføjer store dele af den nationale lovgivning på listen over de bestemmelser, der varetager almene hensyn, vil der være tale om misbrug. Flere EF-lande er nemlig tilbøjelige til at anse hele deres forbrugerbeskyttelseslovgivning, skattelovgivning, handelslovgivning eller konkurrencelovgivning som værende dikteret af almene hensyn. Men Kommissionen er af den opfattelse, at princippet om nødvendighed, ikke-overlapning og proportionalitet indebærer, at medlemsstaterne ved vedtagelsen af en fremtidig lovgivning eller i givet fald ved meddelelsen af de betingelser, der er angivet i artikel 32, st. 4, i direktiv 92/49/EØF og 92/96/EØF, præcist angiver, hvilke bestemmelser i den nationale lovtekst der kan være begrundet i almene hensyn.

Men selv om ræsonnementet og de spørgsmål, der opstår, er de samme, uanset om instituttet opererer via en filial eller via fri udveksling af tjenesteydelser, kan svarene variere, alt efter hvilken af de to former for virksomhed der er tale om.

Således kan vurderingen af en restriktions proportionalitet variere, alt efter hvilken form for virksomhed der er tale om.

Der er ingen tvivl om, at der er forskel mellem etablering og udveksling af tjenesteydelser, og at man derfor lettere vil kunne anse en restriktion for at stå i rimeligt forhold til det tilsigtede mål, når den gøres gældende over for en virksomhed, der permanent opererer i det pågældende land, end når den er rettet mod en virksomhed, der kun midlertidigt opererer i landet.

Domstolen har da også anerkendt denne forskel ved at statuere, at tjenesteydere skal være underlagt lempeligere regler end etablerede virksomheder.

Domstolen har således gang på gang slået fast, at en medlemsstat:

»ikke kan betinge levering af tjenesteydelser på sit område af, at samtlige betingelser for etablering i landet er opfyldt, idet de bestemmelser i traktaten, som netop skal sikre den frie udveksling af tjenesteydelser, herved vil blive virkningsløse« (62).

Og ifølge Domstolens faste retspraksis indebærer traktatens artikel 60, stk. 3, endvidere:

»ikke, at hele den nationale lovgivning, der finder anvendelse på modtagerstatens egne borgere, og som i almindelighed regulerer de i denne stat etablerede selskabers permanente virksomhed, fuldt ud og på samme måde kan bringes i anvendelse på virksomhed af midlertidig art, der udøves af foretagender etableret i andre medlemsstater« (63).

En og samme restriktion, der gøres gældende under henvisning til almene hensyn, vil således alt efter omstændighederne kunne anses for at stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål, når den er rettet mod en filial, men ikke når den anvendes over for en tjenesteyder.

c) Eksempler fra forsikringsområdet

Efter at have angivet, hvad der primært karakteriserer begrebet almene hensyn, finder Kommissionen det hensigtsmæssigt at angive, hvorledes den har fortolket dette begreb, når det anvendes på forsikring, idet den vil fremdrage nogle eksempler på nationale regler, som myndighederne i værtslandet kan kræve overholdt med den begrundelse, at de hævdes at varetage almene hensyn. Det skal endnu en gang præciseres, at denne fortolkning ikke foregriber den fortolkning, som Domstolen - der er kompetent i sidste instans, hvad angår fortolkningen af traktaten og den afledte ret - måtte nå frem til, hvad angår de her rejste spørgsmål. Sådanne regler kan f.eks. vedrøre:

i) Forhåndsmeddelelse af forsikringsvilkår

ii) Kapitaliseringsvirksomhed udøvet af forsikringsselskaber

iii) Ensartede lovpligtige bonus/malus-ordninger

iv) Det i forsikringsaftalen anvendte sprog

v) Regler for god forretningspraksis

vi) Maksimale forsikringsmæssige renter inden for livsforsikring

vii) Pålæggelse af standardvilkår eller minimumsvilkår for forsikringer

viii) Klausuler om obligatorisk franchise i forsikringsaftaler

ix) Forpligtelsen til at fastsætte en tilbagekøbsværdi i livsforsikringsaftaler

x) Forbud mod den såkaldte »cold calling«-teknik

xi) Generelle bemærkninger.

i) Forhåndsmeddelelse af forsikringsvilkår

De tredje forsikringsdirektiver forbyder udtrykkeligt en forudgående og systematisk materiel kontrol af forsikringsbetingelserne og af kontraktdokumenterne (64), og dette uanset hvad de nationale myndigheder måtte kalde den anvendte ordning, og hvad enten der er tale om forudgående godkendelse af forsikringsaftaler og tariffer, eller der blot er tale om, at de systematisk skal anmeldes med stiltiende godkendelse, eller at dokumenterne skal indleveres, før de kan bruges. En forudgående og systematisk kontrol er for fremtiden kun tilladt i de tilfælde, der udtrykkeligt er fastsat i EF-direktiverne. Dette er for eksempel tilfældet, hvad angår lovpligtige forsikringer (som f.eks. lovpligtig automobilansvarsforsikring (65)) eller ved sygeforsikring, der træder i stedet for den sygesikring, der er indbygget i den lovpligtige sociale sikringsordning (66).

Medlemsstaterne kan kun efterfølgende og på en ikke-systematisk måde føre kontrol med forsikringsbetingelser - og et sådant krav må under ingen omstændigheder udgøre en forhåndsbetingelse for, at forsikringsselskabet kan udøve sin virksomhed - men formålet kan være at sikre, at forsikringspolicer, der markedsføres i landene, overholder de dér gælder bestemmelser til varetagelse af almene hensyn, hvad angår forsikringsbetingelser. Da EF-lovgiveren allerede har fastsat, hvilke materielle kontrolordninger medlemsstaterne kan gøre brug af og under hvilke betingelser, er der tale om et aspekt, der allerede har været gjort til genstand for harmonisering på EF-plan.

Men visse medlemsstater, der har haft tradition for at føre forhåndskontrol med kontraktbetingelser, fortsætter med at kræve, at sådanne oplysninger meddeles på forhånd. Myndighederne i disse medlemsstater har som argument fremført, at noget sådant sikrer beskyttelse af forbrugeren og gennemsigtighed, hvad angår de produkter, der lanceres på det nationale marked. I de fleste tilfælde er der tale om, at hovedpunkterne i forsikringsbetingelserne skal forelægges.

Kommissionen er af den opfattelse, at en bibeholdelse af en forudgående og systematisk kontrol med forsikringsbetingelser ikke er i overensstemmelse med de tredje forsikringsdirektiver på området. Kommissionen finder endvidere, at medlemsstaterne ikke kan påberåbe sig almene hensyn som begrundelse for at opretholde en sådan kontrol, da de af EF-Domstolen opstillede betingelser ikke er opfyldt i det omfang, hvor der er tale om et område, der allerede er gjort til genstand for harmonisering på EF-plan.

ii) Kapitaliseringsvirksomhed udøvet af forsikringsselskaber

Ordningen, hvorefter et forsikringsselskab kun behøver at have én enkelt administrativ tilladelse for at udøve virksomhed, der falder ind under forsikringsdirektivernes anvendelsesområde, har medført, at et livsforsikringsselskab kan udøve de i hjemlandet godkendte aktiviteter inden for hele Fællesskabet. Og disse aktiviteter kan udøves i enhver medlemsstat enten i henhold til etableringsordningen eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

Blandt de former for aktiviteter, der er omfattet af den EF-dækkende administrative tilladelse, figurerer kapitaliseringsvirksomhed, der er baseret på aktuarmæssig beregning, og som mod indbetaling af et forud fastsat engangsbeløb eller forud fastsatte periodiske ydelser indebærer en række forpligtelser af en bestemt varighed og af et bestemt beløb, når sådan kapitaliseringsvirksomhed følger af en kontrakt og er underkastet tilsyn fra hjemlandets tilsynsmyndigheders side. En sådan form for virksomhed kan liegesom enhver anden aktivitet, der er omfattet af livsforsikringsdirektivernes anvendelsesområde, udøves overalt inden for Fællesskabet, herunder også i en medlemsstat, hvor de lokale livsforsikringsselskaber ikke har ret til at udøve en sådan form for virksomhed f.eks. med den begrundelse, at denne form for virksomhed i værtslandet betragtes som værende bankvirksomhed, således at det er forbeholdt kreditinstitutter.

Kommissionen mener derfor, at der ikke er nogen grund til at forbyde markedsføring af kapitaliseringsprodukter, der opfylder de kriterier, der er fastsat i det første livsforsikringsdirektiv 79/267/EØF, således som ændret ved direktiv 92/96/EØF, når de pågældende produkter markedsføres i en medlemsstat af et livsforsikringsselskab, der i hjemlandet har tilladelse til at udøve denne form for virksomhed. Den omstændighed, at denne form for virksomhed ikke i værtslandet betragtes som værende forsikringsvirksomhed, og således ikke kan udøves af forsikringsselskaber, der har deres hjemsted på værtslandets område, er ikke til hinder for, at forsikringsselskaber fra andre medlemsstater kan udøve sådan virksomhed, når de er omfattet af den gensidige anerkendelse mellem medlemsstaterne og også af den ordning med en enkelt administrativ tilladelse, der er etableret ved det tredje livsforsikringsdirektiv 92/96/EØF (67).

Ved udøvelsen af denne form for virksomhed, skal kapitaliseringsprodukter, som et livsforsikringsselskab udbyder i et værtsland - ligesom enhver anden form for livsforsikringsaktivitet - overholde de i værtslandet gældende bestemmelser, som er dikteret af almene hensyn, og som navnlig omfatter de skatteregler, der gælder for denne produkttype eller reglerne for reklamering.

iii) Lovpligtige bonus/malus-ordninger

I visse medlemsstater indeholder den nationale lovgivning meget detaljerede regler for beregningen af præmien ved lovpligtig automobilansvarsforsikring. Bl.a. indeholder lovgivningen bestemmelse om præmienedsættelses-/præmie-forhøjelseskoefficienter (bonus/malus-ordninger). Den foreskrevne teknik består i en definition af en obligatorisk gradinddelt skala, på grundlag af hvilken årspræmien beregnes. Denne skala finder anvendelse, både når automobilansvarsforsikringen tegnes, og når der senere sker bevægelser på skalaen som funktion af forsikringstagerens skadeshyppighed. Forhøjelsen eller nedsættelsen af forsikringspræmien er ikke fri, da den skal ske efter præcise kriterier, der er fastlagt i medlemsstatens lovgivning. Sådanne systemer er fra et forsikringsteknisk standpunkt en tariferingsmekanisme og er som sådan i strid med principperne i de tredje direktiver.

Det primære argument, som fremføres af de medlemsstater, hvis lovgivning foreskriver lovpligtige bonus/malus-ordninger, er præventionshensyn. Ifølge disse medlemsstater vil bilister, der er forpligtet til at betale en forhøjet præmie i tilfælde af uheld, være mere forsigtige og agtpågivende.

Men det tredje skadesforsikringsdirektiv 92/49/EØF har ikke alene indført tariferingsfrihed og afskaffet enhver forudgående og systematisk kontrol med forsikringstakster og forsikringskontrakter, men har også tillagt hjemlandet enekompetence til at føre finansiel tilsyn med indenlandske forsikringsvirksomheder (68).

I det omfang sådanne lovpligtige bonus/malus-ordninger er tariferingsbestemmelser, vil de være i strid med tredje skadesforsikringsdirektiv. I så fald er Kommissionen af den opfattelse, at man ikke kan påberåbe sig varetagelsen af almene hensyn som begrundelse for at bibeholde sådanne ordningers lovpligtige karakter, da de henviser til regler, der allerede er blevet harmoniseret på EF-plan.

iv) Det i forsikringsaftalen anvendte sprog

I visse medlemsstater kræves det, at forsikringer, der tegnes og forvaltes i de pågældende stater, kun må være affattet på vedkommende stats officielle sprog. Andre sprog, hvad enten det er EF-sprog eller ej, kan kun anvendes i rent oversættelsesøjemed, og dette selv om de kontraherende parter måtte have ønsket, at originalaftalen var affattet på et andet sprog.

Som argument for et sådant absolut og ubetinget krav fremføres for det første hensynet til sproglig suverænitet, som de enkelte medlemsstater nyder, og for det andet hensynet til beskyttelsen af forbrugerne samt også hensynet til eventuelle retssager vedrørende tvister, der indbringes for de pågældende medlemsstaters domstole.

Kommissionen vil ikke anfægte de enkelte medlemsstaters sproglige suverænitet (69).

Kommissionen mener her, at man må sondre mellem store industrielle og kommercielle risici på den ene side og masserisici på den anden side. I det første tilfælde (nemlig store industrielle og kommercielle risici) kan man ikke påberåbe sig forbrugerbeskyttelse som gyldigt argument. Hvad angår masserisici og individuel livsforsikring, må man i bestemmelser, der indeholder sproglige krav, også tage højde for visse aspekter. For det første må der således tages hensyn til de tilfælde, hvor der er tale om internationale forsikringskontrakter, hvor den lovgivning, der finder anvendelse på kontrakten, ikke er lovgivningen i den medlemsstat, hvor risikoen/forpligtelsen består. F.eks. bør der forudses undtagelser fra princippet om, at forsikringskontrakten skal affattes på det eller de officielle sprog i den medlemsstat, hvor risikoen/forpligtelsen består, dersom forsikringstageren er udlænding. Fem millioner borgere i et EU-land bor nemlig i en medlemsstat, der ikke er deres hjemland. Sådanne personer vil sandsynligvis være bedre beskyttet, hvis de kan indgå forsikringskontrakter på deres modersmål i stedet for sproget i det land, hvor de er bosiddende, eller hvor den risiko, der dækkes, er beliggende. For det andet bør der også forudses undtagelser i de tilfælde, hvor en tvist i henhold til bestemmelserne i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (artikel 8-10), måtte blive indbragt for en anden domstol end domstolene i det land, hvor forpligtelsen består.

v) Regler for god forretningspraksis

Regler for god forretningsskik, der måtte gælde i et EU-land, kan i princippet også gøres gældende over for udenlandske forsikringsselskaber, og tilsidesættelse af reglerne er behæftet med sanktioner af navnlig kommerciel art. De grunde, som de underskrivende parter kan påberåbe sig for derved at kræve overholdelse af sådanne regler for god forretningspraksis, er hensynet til forbrugerbeskyttelsen eller hensynet til markedsdisciplinen.

Det skal bemærkes, at restriktioner af privat oprindelse, jf. traktatens artikel 48, 52 og 59 er forskellig fra dem, der er omhandlet i konkurrencereglerne, herunder traktatens artikel 85 ff. I det første tilfælde (artikel 48, 52 og 59) er der tale om et vertikalt forhold mellem på den ene side et privat organ, der har udstedt restriktive foranstaltninger, og på den anden side medlemsstaten: statsmagten har afstået en del af sine prærogativer til et privat organ, der varetager en bestemt opgave, og som er beføjet til at vedtage bindende foranstaltninger over for privatpersoner. I det andet tilfælde (artikel 85 ff.) derimod, er der tale om et horisontalt forhold mellem erhvervsvirksomheder: restriktionen har udelukkende sin oprindelse i en aftale, der de jure eller de facto er indgået mellem private virksomheder. Den eneste rolle, som staten i et sådant tilfælde kan spille, er at tolerere eller tilskynde til en sådan restriktion (70).

Kommissionen er af den opfattelse, at man må sondre mellem de regler for god forretningsskik, der er udarbejdet af nationale myndigheder, og de regler, der er udarbejdet af erhvervsorganisationer. I det første tilfælde skal reglerne undersøges fra sag til sag for derved at efterprøve, om de er forenelige med EF-traktatens artikel 52 og 59, og herunder navnlig om betingelserne for at påberåbe sig almene hensyn er opfyldt.

Det andet sæt regler, dvs. dem, der er udarbejdet af erhvervsorganisationer, skal normalt vurderes i lyset af EF-traktatens konkurrenceregler (artikel 85 og 86). I dette tilfælde, men med forbehold for at undissage betingelserne, som gælder for anvendelsen af artikel 85, stk. 3, kan pligten til at tilslutte sig og/eller overholde sådanne regler ikke gøres gældende over for udenlandske erhvervsdrivende, der ikke er medlemmer af den erhvervsorganisation, der har udstedt reglerne, da de ikke har kunnet drøfte indholdet og betingelserne for reglernes anvendelse. Men det er ikke udelukket, at indholdet af sådanne regler også skal analyseres i lyset af traktatens artikel 52 og 59.

vi) Maksimale forsikringsmæssige renter inden for livsforsikring

Med det tredje livsforsikringsdirektiv 92/96/EØF er der sket en koordinering af de aktuarmæssige principper, der lægges til grund for beregningen af præmiehensættelserne. Hvad angår definitionen på forsikringsmæssige rentesatser indeholder det tredje lovsforsikringsdirektiv for det første en bestemmelse (71) om, at hjemlandet kan fastsætte en maksimal forsikringsmæssig rentesats, som de forsikringsselskaber, der er underkastet statens tilsyn, skal anvende ved beregningen af grundlaget for de forsikringsmæssige hensættelser. For det andet kan hjemlandet også af de indenlandske forsikringsselskaber kræve, at de systematisk meddeler, hvilket forsikringsmæssigt grundlag der har været anvendt ved beregningen af forsikringstakster og forsikringsmæssige hensættelser.

Kommissionen erindrer om, at i henhold til bestemmelserne i det tredje direktiv samt i henhold til tilsynsordningen, hvorefter hjemlandet er enekompetent til at føre finansielt tilsyn med forsikringsselskaber, er filialer af forsikringsselskaber samt forsikringsselskaber, der driver virksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser, ikke forpligtet af de i værtslandet gældende bestemmelser vedrørende maksimale forsikringsmæssige rentesatser. I det omfang værtslandet ikke har kompetence til at føre finansielt tilsyn, medfører dette nemlig, at værtslandet ikke kan kræve de dér gældende tilsynsmæssige principper overholdt, ligesom værtslandet ej heller kan kontrollere, at de overholdes via en materiel kontrol af taksterne.

vii) Pålæggelse af standardvilkår eller minimumsvilkår for forsikringer

Den begrundelse, der er blevet fremført af de medlemsstater, der har regler, der foreskriver obligatoriske klausuler i forsikringsaftaler, er for det første ønsket om at beskytte den svageste part i et kontraktforhold og at bevare ligevægten i et kontraktforhold ved at give parternes rettigheder og pligter et bestemt indhold og for det andet ønsket om at beskytte skadelidte tredjemand.

Kommissionen finder under alle omstændigheder, at beskyttelsen af den svageste part kun kan kræves i de tilfælde, hvor noget sådant er objektivt nødvendigt, som f.eks. i forsikringsaftaler, hvor forsikringstageren - på grund af sin karakter og størrelse - har et særligt behov for beskyttelse for at sikre kontraktlig ligevægt. I øvrigt må man også se på, om disse foranstaltninger indvirker proportionalt og analysere om indføjelsen i forsikringsaftaler af de standardklausuler, der er foreskrevet i værtslandets lovgivning, er en betingelse, der i praksis er vanskeligere at opfylde for forsikringsselskaber fra andre medlemsstater end for forsikringsselskaber i værtslandet. Dette vil navnlig være tilfældet, hvis udenlandske forsikringsselskaber afskrækkes fra at gå ind på et nyt marked, fordi de vil være tvunget til at skabe et fuldstændigt nyt forsikringsprodukt, for at det kan markedsføre på det pågældende marked frem for at lancere et forsikringsprodukt, der allerede har været benyttet i deres hjemland.

På tilsvarende måde bør forpligtelsen til at at overholde standardvilkår eller minimumsvilkår ved tegning af forsikringer ikke være til hinder for, at forsikringsaftalerne affattes forskelligt.

viii) Nationale regler om obligatorisk franchise i forsikringsaftaler

De medlemsstater, der har sådanne regler, finder, at en bestemmelse om obligatorisk franchise er blevet indført af hensyn til forbrugeren, således at han kan tegne en forsikring til en rimelig pris. Det er blevet fremført, at uden en sådan mekanisme, hvor den forsikrede skal bære en del af skadesomkostningerne, ville taksterne stige helt urimeligt, fordi forsikringsselskaberne ville være forpligtede til at betale også skader, der økonomisk set er ret beskedne. Et andet argument, der fremføres af de medlemsstater, der har vedtaget sådanne regler, er, at obligatorisk franchise giver mulighed for at bekæmpe forsikringssvig, der ville være hyppig ved små skader. Disse obligatoriske regler tager i dette tilfælde sigte på at værne om forsikringsselskabers resultat, således at de ikke konfronteres med en lang række småskader.

Men af de to argumenter fremgår det klart, at indførelsen af en obligatorisk franchise skyldes ønsket om at disciplinere markedet for derved at undgå en excessiv konkurrence på forsikringsselskabers tariffer. Man kan således stille sig det spørgsmål, om formålet med en lovpligtig franchise ikke snarere er at værne om forsikringsselskabernes resultater over for en lang række småskader, frem for at varetage forsikringstagerens interesser eller sikre en vis offentlig ansvarsførelse. Men det skal bemærkes, at EF-retten netop udelukker, at betragtninger, der er baseret på strengt økonomiske grunde, kan påberåbes som henhørende under begrebet almene hensyn (72).

Endvidere skal det nævnes, at ligesom kravet om, at visse standardvilkår eller minimumsbetingelser skal være indbygget i forsikringsaftaler, vil værtslandets unuancerede anvendelse af sådanne regler kunne få en restriktiv effekt over for forsikringsselskaber, der udøver virksomhed i henhold til etableringsordningen eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, fordi de vil være afskåret fra at markedsføre forsikringsprodukter, der allerede gyldigt anvendes i deres hjemland, men til hvilke der ikke er knyttet nogen form for franchise.

Endelig skal det nævnes, at hvis man kan acceptere, at indførelsen af franchise afspejler en af forsikringsselskabet valgt forvaltningsteknik, skal man dog ikke desto mindre undersøge, om den lovpligtige franchise er i overensstemmelse med formålet med de tre forsikringsdirektiver, hvad angår det kontraktlige og tariferingsmæssige aspekt.

Det bør altså stå forsikringsselskaberne frit for at bestemme, om de vil indføre en franchise i de forsikringsprodukter, som de markedsfører. Dersom et forsikringsselskab opfylder de solvenskrav, der kræves af hjemlandet, der har meddelt forsikringstilladelsen, og som er ansvarlig for det finansielle tilsyn, kan selskabet frit bestemme, om det i værtslandet vil markedsføre forsikringsprodukter med eller uden franchise, dog således at dette klart skal angives til forsikringstagerne, men selskabet er ikke her tvunget af præceptive nationale regler.

ix) Nationale regler, der foreskriver pligt til at fastsætte en tilbagekøbsværdi og/eller ret til bonus i livsforsikringsaftaler

Medlemsstaterne fremfører meget divergerende argumenter, når de skal retfærdiggøre, at sådanne regler er forenelige med begrebet »almene hensyn«. Visse medlemsstater finder, at forpligtelsen til at fastsætte en tilbagekøbsværdi i livsforsikringsaftalen tilgodeser hensynet til forbrugerne, da forsikringsaftalerne, der som oftest er af lang varighed, derved giver forbrugerne en vis fleksibilitet og den fornødne frihed, idet de får mulighed for at realisere deres opsparing. Men i andre medlemsstater derimod, som ønsker at sikre forsikringsselskaber en stabil portefølje og at fremme langsigtet opsparing, vil forsikringstagerens anticiperede opsigelse af livsforsikringsaftalen ske til skade for den forsikrede. Hvad angår de regler, der foreskriver at livsforsikringsaftalerne skal give ret til bonus til fordel for de forsikrede, vil noget sådant ifølge medlemsstaterne også være berettiget ud fra ønsket om at beskytte de forsikredes økonomiske interesser.

Selv om situationen i de enkelt medlemsstater skal evalueres fra sag til sag, skal det dog bemærkes, at man i det tredje livsforsikringsdirektiv 92/96/EØF - blandt de aktuarprincipper, som hjemlandet skal pålægge forsikringsselskaberne, når de afsætter deres præmiehensættelser - har fastsat specifikke bestemmelser for forsikringsaftaler, hvortil der er knyttet tilbagekøbsværdi, samt specifikke bestemmelser for forsikringsaftaler, hvortil der er knyttet ret til bonus. Endvidere har man i bilag II til det tredje direktiv 92/96/EØF anført de oplysninger, som forsikringstageren skal have før forsikringsaftalens indgåelse og under aftalens løbetid, herunder bl.a. en angivelse af tilbagekøbsværdien og arten af de hertil knyttede garantier samt oplysning om de nærmere vilkår for beregning og tildeling af bonus.

Man kan altså stille det spørgsmål, om de i et værtsland gældende regler, som generelt og uden undtagelse foreskriver, at livsforsikringsaftaler, der markedsføres på landets område, skal indeholde en bestemmelse om tilbagekøbsværdi eller om bonus, er objektiv nødvendig og står i rimeligt forhold til det tilsigtede mål, nemlig en beskyttelse af forsikringstagernes økonomiske interesser, eller om et sådant mål ikke tværtimod kan nås ved andre mindre restriktive midler: f.eks. en forpligtelse til at give forsikringstageren en indgående information forud for forsikringsaftalens indgåelse.

x) Forbud mod den såkaldte »cold calling«-teknik

Hvad angår dette sidstnævnte eksempel, har EF-Domstolen allerede fastslået (73), at denne markedsføringspraksis kan forbydes i relation til andre finansielle produkter, efter at Domstolen havde undersøgt en nederlandsk retsbestemmelse, der havde til formål at beskytte det nederlandske finansmarkeds gode omdømme og pålidelighed. Endvidere er hensynet til beskyttelsen af forbrugeren også ofte blevet fremført som argument for at forbyde en sådan markedsføringsteknik. Det af Domstolen fulgte ræsonnement i den nederlandske sag kan rent faktisk også overføres til forsikringsprodukter. Men man skal ikke søge at opstille en generel regel, hvad angår denne markedsføringstekniks lovlighed i relation til forsikringsprodukter, idet man skal foretage en vurdering fra sag til sag.

xi) Generelle bemærkninger

Kommissionen skal erindre om, at nationale regler, der tager sigte på at beskytte forbrugeren altid skal - også selv om de i princippet påberåbes som henhørende under almene hensyn, hvilket som oftest er tilfældet, eller der påberåbes andre hensyn af almen interesse - opfylde de af EF-Domstolen opstillede kriterier. Dersom præceptive regler i værtslandet bevirker, at udenlandske forsikringsselskaber, som udøver deres virksomhed i henhold til etableringsordningen eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, får vanskeligere ved at dække risici, der er lokaliseret i værtslandet, skal lovligheden af sådanne præceptive regler undersøges på grundlag af den test, der benyttes i relation til almene hensyn. I hvert enkelt tilfælde må man foretage en undersøgelse af, hvilke mål der forfølges af de anfægtede nationale regler (forbrugerbeskyttelse, beskyttelse af skadelidte tredjemand, ønsket om at kunne forsikre en risko ved at flere går sammen om dækning) og dernæst undersøge, om de i dette dokument fastsatte betingelser, der berettiger en henvisning til begrebet »almene hensyn«, er opfyldt.

3. Regler vedrørende den lovgivning, der finder anvendelse på forsikringsaftaler samt begrebet almene hensyn

Forsikringsdirektiverne (74) indeholder specifikke regler med henblik på at fastlægge, hvilken lovgivning der finder anvendelse på forsikringsaftaler, der dækker risici, der er beliggende inden for EØS (75). På grundlag af direktiverne fastlægges den materielle ret, der gælder for forsikringsaftalen. Disse regler finder anvendelse både på forsikringsaktiviteter, der udøves i henhold til etableringsordningen og i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

Generelt og sagt i korthed, så er reglen den, hvad angår skadesforsikringsaftaler vedrørende »store risici«, jf. artikel 5, litra d), i det første skadesforsikringsdirektiv 73/239/EØF (76), at parterne frit kan vælge, hvilken lovgivning forsikringsaftalen skal være underkastet. Hvad angår masserisici og forsikringsaftaler, der er omfattet af livsforsikringsdirektiverne, giver reglerne den medlemsstat, hvor den af forsikringsaftalen omfattede risici/forpligtelse består, ret til at anvende sin egen lovgivning på aftalen. Hvad angår lovpligtige skadesforsikringsaftaler, kan den medlemsstat, der pålægger forsikringsforpligtelsen, kræve, at den nationale lovgivning finder anvendelse på den pågældende forsikringsaftale (77).

I det andet sæt forsikringsdirektiver er der også forudset specifikke regler til fastlæggelse af, hvilken lovgivning der finder anvendelse, når de kontraherende parter indrømmes et lovvalg, og de ikke udtrykkeligt har foretaget et sådant valg, eller det ikke sikkert fremgår af en bestemmelse i forsikringsaftalen. I direktiverne er der også forudset regler vedrørende anvendelse af de præceptive regler ved lex fori og i den medlemsstat, hvor risikoen/forpligtelsen består samt vedrørende ordre public-bestemmelser (78).

Når en medlemsstat anvender sine egne præceptive bestemmelser eller ordre public-bestemmelser på forsikringsaftaler i henhold til de lovkonfliktregler, der er fastsat i forsikringsdirektiverne, kan dette medføre, hvis det resulterer i en restriktion, at bestemmelserne underkastes en analyse i relation til begrebet almene hensyn. Begrebet almene hensyn fungerer som et filter for den nationale lovgivning. De offentlige myndigheder i medlemsstaterne forpligtes herved til at analysere, om deres nationale lovgivning er i overensstemmelse med traktatens principper om fri bevægelighed.

En hvilken som helst national retsregel skal være i overensstemmelse med fællesskabsretten, uanset under hvilket område den henhører. I en dom af 21. marts 1972 har EF-Domstolen således fastslået:

»Fællesskabsretten kan ikke have forskellig virkning under hensyn til de områder af national ret, på hvilke den kan indvirke« (79).

Fællesskabsretten har altså i givet fald forrang for nationale regler, der henhører under privatretten.

EF-Domstolen har således bl.a. skulle tage stilling til, hvorvidt nationale civilretlige regler (80) og nationale civilretlige procedureregler (81) var forenelig med fællesskabsretten.

Følgelig - og som nævnt ovenfor - er det ikke tilstrækkeligt, at hele værtslandets lovgivning vedrørende forsikringsaftaler kort og godt erklæres for præceptive, således at de offentlige myndigheder kan kræve dem overholdt i sin helhed (82). Hertil er det nemlig også nødvendigt, at de pågældende bestemmelser opfylder betingelserne, for at man kan påberåbe sig begrebet almene hensyn, for at værtslandet kan kræve, at de overholdes af de forsikringsselskaber, som udøver virksomhed via en filial eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.

Da der er tale om regler, der er vedtaget med henblik på at beskytte forbrugeren, er der gode chancer for, at sådanne materielretlige regler klarer testen i relation til almene hensyn. EF-Domstolen har nemlig fastslået, at forbrugerbeskyttelsen er et mål af almen interesse, der berettiger restriktioner i de grundlæggende frihedsrettigheder. Men at testen klares, kan der kun være en formodning om. Man har set ovenfor, at nationale regler, der er blevet vedtaget med det erklærede mål at beskytte forbrugeren, kan underkastes EF-Domstolens kontrol og i givet fald kan »diskvalificeres«, f.eks. hvis reglerne ikke er nødvendige eller går ud over deres formål.

Dette supplerende ræsonnement er således af hensyn til det indre marked nødvendigt for at efterprøve, om nationale foranstaltninger - i mangel af harmonisering - ikke under dække af forbrugerbeskyttelse opretholdes med det simple formål at begrænse eller forhindre indtrængen af forsikringsprodukter, som er forskellige fra dem, der eksisterer på det nationale territorium, eller som er ukendte dér.

Hvis nemlig en medlemsstat kan påberåbe sig, at et forsikringsprodukt, der markedsføres i en anden medlemsstat, er uforenelig med statens egen lovgivning for derved at bremse markedsføringen på landets område, vil konkurrencen mellem forsikringsselskaber blive hæmmet.

4. Hvad skal man gøre, hvis man konfronteres med nationale regler, som værtslandet anser for at henhøre under begrebet almene hensyn?

Ønsker man at anfægte en national regel, der udgør en begrænsning, der anses for ubegrundet, må den erhvervsdrivende (forsikringsselskabet, mægleren, forsikringstageren) normalt gå til domstolene eller underrette Kommissionen herom f.eks. ved at indgive en klage.

Hvis et forsikringsselskab for eksempel finder, at reglerne i en medlemsstat, hvor selskabet agter at udøve virksomhed, indebærer begrænsninger (f.eks. præceptive bestemmelser, der skal indføjes i alle forsikringsaftaler, og som hjemlandet ikke foreskriver), som ikke opfylder kriterierne for, at almene hensyn kan påberåbes, står der i praksis forskellige muligheder åbne:

Forsikringsselskabet kan naturligvis for at undgå enhver potentiel konflikt tilpasse sine forsikringsprodukter fuldt ud til værtslandets regler.

Men hvis forsikringsselskabet alligevel tilbyder forsikringsprodukter, der ikke nøje svarer til de i værtslandet gældende præceptive bestemmelser, kan selskabet retsforfølges af de nationale myndigheder eller af en af sine kunder. Forsikringsselskabet bør gøre sine EF-retlige argumenter gældende over for en domstol eller en national myndighed for at få fastslået, at den regel, som en medlemsstat agter at gøre gældende over for selskabet, ikke opfylder de af EF-Domstolen fastsatte betingelser. Det er den nationale domstol, der skal tage stilling til gyldigheden af parternes argumenter efter eventuelt forinden at have forelagt EF-Domstolen et præjudicielt spørgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 177.

Forsikringsselskabet kan også til enhver tid underrette Kommissionen, som - hvis den finder, at begrænsningerne er unbegrundede og dermed i strid med fællesskabsretten - kan iværksætte en overtrædelsesprocedure mod den pågældende medlemsstat i henhold til artikel 169. I så fald er det op til Kommissionen at bevise, at den påståede overtrædelse består (83). Det er i givet fald EF-Domstolen, der i sidste instans skal tage stilling til, om den pågældende nationale foranstaltning opfylder testen i relation til almene hensyn eller ej.

(1) Direktiv 92/49/EØF (EFT L 228 af 11. 8. 1992, s. 1) og direktiv 92/96/EØF (EFT L 360 af 9. 12. 1992, s. 1), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets dirketiv 95/26/EF (EFT L 168 af 18. 7. 1995, s. 7).

(2) I øvrigt skal det nævnes, at når der er flere mulige fortolkninger af forsikringsdirektiverne, vil man i dette dokument følge den fortolkning, der ifølge Kommissionen er mest i overensstemmelse med traktaten. Det skal nemlig i den forbindelse nævnes, at ifølge EF-Domstolens retspraksis skal en afledt retsakt, når den kan fortolkes på flere forskellige måder, så vidt muligt tillægges den fortolkning, der bevirker, at retsakten er i overensstemmelse med traktaten og altså ikke den fortolkning, der bevirker, at den er uforenelig med traktaten (jf. dom af 4. december 1996, sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland Sml.1986, s. 3755).

(3) Hvad angår banksektoren har Kommissionen offentliggjort en fortolkningsmeddelelse om fri udveksling af tjenesteydelser og om begrebet samfundsmæssige interesser i det andet bankdirektiv (SEC(97) 1193 endelig udg. af 20. juni 1997).

(4) Rådets resolution om nye politiske priroriteter i forbindelse med informationssamfundet (vedtaget den 8. oktober 1996). Kommissionens meddelelse til Rådet »Servicesektoren i arbejde«; CSE(96) 6 endelig udg. af 25. november 1996, Kommissionen meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg: »Gennemsigtigheden i lovgivningen i det indre marked« og forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tredje ændring af direktiv 83/189/EØF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter; KOM(96) 392 endelig udg. af 30. august 1996.

(5) Kommissionens meddelelse om et europæisk initiativ inden for elektronisk handel; KOM(97) 157 af 15. april 1997. I den forbindelse skal det bemærkes, at Kommissionen i nær fremtid vil fremlægge et forslag til et råds- og parlamentsdirektiv om kontrakter om finansielle tjenesteydelser, der indgås over afstande.

(6) Med henblik på nærværende meddelelse anvendes begreberne »den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser«, »den medlemsstat, hvor risikoen er beliggende«, »hjemlandet«, »filialmedlemsstaten« osv. i overensstemmelse med de definitioner, der er angivet i direktiv 88/357/EØF, 90/619/EØF, 92/49/EØF og 92/96/EØF.

Den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser: Den medlemsstat, hvoer risikoen består i henhold til artikel 2, litra d), i direktiv 85/357/EØF, når den dækkes af et forsikringsselskab eller en filial, der er beliggende i en anden medlemsstat, eller den medlemsstat, hvor forpligtelsen består i henhold til artikel 2, litra e), i direktiv 90/619/EØF, når forpligtelsen er påtaget af et forsikringsselskab eller en filial, der er beliggende i en anden medlemsstat (direktiv 92/49/EØF, artikel 1, litra e), og direktiv 92/96/EØF, artikel 1, litra f)).

Hjemland: Den medlemsstat, hvor hejemstedet for det forsiskringsselskab, der dækker risikoen, eller som påtager sig forpligelsen, er beliggende (artikel 1, litra c), i direktiv 92/49/EØF, og artikel 1, litra d), i direktiv 92/96/EØF).

Filialmedlemsstat: Den medlemsstat, hvor den filial, der dækker risikoen/påtager sig forpligtelsen, er beliggende (direktiv 92/49/EØF, artikel 1, litra d), og direktiv 92/96/EØF, artikel 1, litra e)). Filial: et forsikringsselskabs agentur eller filial. Med et agentur eller en filial sidestilles en virksomheds permanente tilstedeværelse på en medlemsstats område, også selv om denne tilstedeværelse ikke har form af en filial eller et agentur, men blot af et kontor, der ledes af virksomhedens eget personale, eller af en filial eller et agentur, men blot af et kontor, der ledes af virksomhedens eget personale, eller af en uafhængig person, som har en fast bemyndigelse til at handle på virksomhedens vegne i lighed med et agentur (direktiv 92/49/EØF, i artikel 1, litra b), og artikel 1, litra b), i direktiv 92/96/EØF, samt artikel 3 i henholdsvis direktiv 88/357/EØF og 90/619/EØF).

(7) Sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1986, s. 3755.

(8) Sag 262/82 og 26/83, Luisi en Carbone, Sml. 1984, s. 377. Sag C-76/90, Säger, Sml. 1991, s. I-195.

(9) Sag C-55/94, Gebhard, dom af 30. november 1995, Sml. 1995, s. I-4195.

(10) Dom af 4. december 1986, sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 3755, jf. ovenfor; dom af 3. december 1974, Van Binsbergen, sag 33-74, Sml. s. 1299; dom af 3. februar 1993, Veronica, sag C-148/91, Sml. s. I-487; dom af 5. oktober 1994, TV 10, sag C-23/93, Sml. 1994, s. I-4795.

(11) Sag 205/84, præmis 22, sag 33/74, Van Binsbergen, Sml. 1974, s. 1299, præmis 13.

(12) Ovennævnte Gebhard-dom.

(13) Sag 205/84, Sml. s. 3755.

(14) Sag 205/84, Sml., s. 3755, præmis 21 og 22. Sag C-148/91, Veronica, Sml. 1993, s. I-487.

(15) Direktiv 92/49/EØF, artikel 1, litra b), og artikel 1, litra b), i direktiv 92/96/EØF samt artikel 3 i henholdsvis direktiv 88/357/EØF og 90/619/EØF.

(16) Jf. navnlig sag C-55/94, Gebhard, jf. ovenfor.

(17) Jf. førnævnte sag C-55/94, Gebhard. Det skal bemærkes, at generaladvokaten i sit forslag til afgørelse i sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, allerede anførte, at ansættelsen af en agent eller en repræsentant (i værtslandet) ikke nødvendigvis betyder, at der dermed er tale om en etablering.

(18) Sag C-55/94, Gebhard, jf. ovenfor.

(19) Det bør allerede nu bemærkes, at begrebet »selvstændige mellemmænd« tager sigte på juridiske strukturer (fysiske eller juridiske personer, der juridisk adskiller sig fra det forsikringsforetagende, som mellemmanden arbejder for - uanset deres form eller benævnelse. Begrebet benyttes altså ikke i den mere strenge forstand, der er forudset i Rådets direktiv 77/92/EØF (EFT L 26 af 31. 1. 1977) om forsikringsformidlere, når der skal sondres mellem på den ene side forsikringsagenter (der er personer, der handler i et eller flere forsikringsselskabers navn og for disses regning eller udelukkende for deres regning) og på den anden side forsikringsmæglere (der er personer, hvis erhvervsvirksomhed går ud på at formidle kontakt mellem forsikringstagerne og forsikringsselskaberne - uden at være bundet i sit valg af forsikringsselskab - med henblik på dækning af risici, der skal forsikres, og som tilrettelægger tegning af forsikringer og eventuelt medvirker ved administration og gennemførelse af disse, navnlig i skadestilfælde).

(20) Sag 14/76, Sml. s. 3755. Det skal bemærkes, at denne dom ligesom de domme, der er nævnt under fodnote 21, 22 og 23, er blevet afsagt i sager, der vedrørte fortolkningen af begrebet filial i relation til Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.

(21) Sag 33/78, Sml., s. 2183. Se ligeledes dom af 6. april 1995 i sag C-439/93, Lloyd's Register of Shipping mod Société mod Campenon Bernard, Sml. I-1995, s. 961.

(22) Sag 139/80, Sml., s. 819.

(23) Sag C-89/91, Sml., s. I-165.

(24) EFT C 59 af 5. 3. 1979, s. 1.

(25) Se her det filialbegreb, der opereres med i det andet bankdirektiv 89/646/EØF (EFT L 386 af 30. 12. 1989), artikel 1, stk. 3, og i direktivet om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (EFT L 141 af 11. 6. 1993), artikel 1, stk. 8.

(26) Jf. artikel 10 i første direktiv 73/239/EØF, som ændret ved artikel 32 i direktiv 92/49/EØF skadesforsikring og artikel 10 i første direktiv 79/267/EØF om livsforsikringsvirksomhed for så vidt angår den procedure, der skal følges, når der åbnes en filial.

Jf. artikel 14, 16 og 17 i direktiv 88/357/EØF om skadesforsikringsvirksomhed, og artikel 11, 14 og 17 i direktiv 88/357/EØF, som ændret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/96/EØF om livsforsikringsvirksomhed for så vidt angår den procedure, der skal følges i forbindelse med aktiviteter, der falder ind under disse direktivers anvendelsesområde, og som udøves som led i fri udveksling af tjenesteydelser.

(27) Tredje skadesforikringsdirektiv 92/49/EØF, artikel 41, og tredje livsforsikringsdirektiv 92/96/EØF, artikel 41.

(28) Ved reklame forstås: »enhver form for tilkendegivelse i forbindelse med udøvelse af virksomhed som handlende, håndværker eller industridrivende eller udøvelse af et liberalt erhverv, som har til formål at fremme afsætningen af varer eller tjenesteydelser, herunder fast ejendom, rettigheder og forpligtelser« (direktiv 84/450/EØF af 10. september 1984 om vildledende reklame. EFT L 250 af 19. 9. 1984, s. 17).

(29) Kommissionens analyse vil naturligvis kunne ændre sig i takt med udviklingen i Domstolens retspraksis på området.

(30) Dom af 25. juli 1991, sag, C-76/90, Säger, Sml. 1991, s. I-4221.

(31) Dom af 30. november 1995, sag C-55/94, Gebhard, jf. ovenfor.

(32) Se f.eks. dom af 12. april 1994, Halliburton, sag C-1/93, Sml., s. I-1137, eller dom af 13. juli 1993, Commerzbank, sag C-330/91, Sml. s. I-4017.

(33) Sag C-340/89, Vlassopoulou, dom af 7. maj 1991, Sml., s. I-2357. Se også dom af 7. maj 1992, Colegio Oficial, sag C-104/91, Sml., s. I-3003.

(34) Sag C-19/92, Kraus, dom af 31. marts 1993, Sml., s. I-1663, se præmis 2.

(35) Sag C-55/94, Gebhard, jf. ovenfor; dom af 15. december 1995, sag C-415/93, Bosman, Sml., 1995, s. I-4921.

(36) Sag C-55/94, jf. ovenfor.

(37) Det er interessant at bemærke, at den dom, der blev afsagt i Gebhard-sagen, vedrører et område (adgang til at udøve virksomhed som advokat), hvor harmoniseringen af betingelserne for advokatvirksomhedens udøvelse er langt mindre vidtgående end harmoniseringen for udøvelsen af forsikringsvirksomhed. På forsikringsområdet er betingelserne rent faktisk blevet til genstand for en meget vidtgående harmonisering og muligheden for at påberåbe sig regler, der er begrundet i almene hensyn, er langt mere begrænset.

Hvad derimod angår forsikringsaftaleretten, som er et område, der ikke er blevet harmoniseret ved den afledte EF-ret, har medlemsstaterne en meget mere vidtgående skønsbeføjelse. Det er navnlig inden for dette område, at testen i relation til almene hensyn kan finde anvendelse.

(38) Dom af 15. december 1995, sag C-415/93, Bosman, Sml., 1991, s. I-4921.

(39) Dom af 15. maj 1997, sag C-250/95, Futura, endnu ikke offentliggjort.

(40) Det skal i den forbindelse bemærkes, at når sygeforsikring teknisk set svarer til den teknik, der gælder ved livsforsikring, har man i artikel 54, stk. 2, i tredje direktiv 92/49/EØF allerede fastsat de betingelser, som kan afkræves forsikringsselskaber, der udøver denne form for virksomhed.

Hvad angår lovpligtig arbejdsskadeforsikring kan de berørte medlemsstater af et hvilket som helst forsikringsselskab kræve overholdelse af de spcifikke bestemmelser, som i den nationale lovgivning er fastsat for denne form for forsikring, bortset fra bestemmelserne om finansielt tilsyn, der under alle omstændigheder henhører under hjemlandets enekompetence (artikel 55 i direktiv 92/49/EØF).

(41) Det skal bemærkes, at anvendelsen af princippet om en EF-dækkende koncession og princippet om hjemlandstilsyn ikke berører anvendelsen af værtslandets nationale lovgivning på andre områder som f.eks. skattelovgivningen, lovgivningen om social sikkerhed eller arbejdslovgivningen, som for EF-virksomheders vedkommende kan fastsætte en differentieret behandling, alt efter hvorledes de har valgt at udøve deres virksomhed, om det sker efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser eller efter reglerne om etablering af filialer. Sådanne bestemmelsers forenelighed med fællesskabsretten skal under alle omstændigheder vurderes på grundlag af retlige kriterier, der bl.a. er fastsat for så vidt angår alemene hensyn, nemlig kriteriet om ikke-diskrimination, kriteriet om at der ikke må finde overlapning sted, nødvendighedskriteriet og proportionalitetskriteriet osv.

(42) I den forbindelse skal det bemærkes, at princippet om, at gensidig anerkendelse skal anvendes ensartet i relation til filialer og udveksling af tjenesteydelser, ikke er en nyskabelse, der er indført ved de nye forsikringsdirektiver, men også forekommer i de andre direktiver vedrørende finansielle tjenesteydelser: det andet bankdirektiv 89/646/EØF (EFT L 386 af 30. 12. 1989), senest ændret ved direktiv 92/30/EØF (EFT L 110 af 28. 4. 1992, s. 52), direktiv 93/22/EØF om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer (EFT L 141 af 11. 6. 1993, s. 27).

(43) Se navnlig dom af 11. april 1973, Michel, sag 76/72, Sml., s. 457; sag C-238/4, García, Sml., 1996, s. I-1673.

(44) Jf. seneste dom af 4. maj 1993, Federación de Distribuidores Cinematográficos, sag C-17/92, Sml. 1991-I s. 2239.

(45) Sag 352/85, Sml. 1988, s. 2085; sag C-17/92, Sml. 1993, s. I-2239; sag C-483/93, Svenssonn, Sml. 1995, s. I-3955.

(46) Hertil må a fortiori tilføjes bestemmelserne i artikel 56 om den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed.

(47) Dom af 18. januar 1979, Van Wesemael, sag 110/78 og 11/78, Sml. s. 35.

(48) Dom af 17. december 1981, Webb, jf. ovenfor.

(49) Dom af 28. marts 1996, sag C-272/94, Guiot, Sml. 1996, s. I-1905.

(50) Dom af 4. december 1986, Kommissionen mod Tyskland, jf. ovenfor.

(51) Dom af 10. maj 1995, Alpine Investments BV, sag C-384/93, jf. ovenfor.

(52) Sag C-275/92, Schindler, Sml. 1994, s. I-1039.

(53) Ibid.

(54) Sag 62/79, Coditel, Sml. 1980, s. 881.

(55) Sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. 1991, s. 709.

(56) Dom af 25. juli 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda (sag C-288/89, Sml. I-4007) og Kommissionen mod Nederlandene (C-353/89, Sml. s. I-4069); dom af 3. februar 1993, Veronica Omroep Organisatie (C-148/91, Sml. s. I-487).

(57) Sag C-204/90, Bachmann, Sml., s. 249.

(58) Sag C-55/93, Johannis Gerrit, Sml. 1994-I, s. 4837.

(59) Dom af 12. december 1996, sag C-3/95, Reisebüro Broede, endnu ikke offentliggjort.

(60) Ibid.

(61) Hvad angår frie varebevægelser se dommene af 6. maj 1986, i sag 304/84, Muller, Sml. 1986, s. 1511, præmis 25 og af 14. juli 1994, sag C-17/93, Van der Veldt, Sml. 1994, s. I-3537.

(62) Dom af 25. juli 1991, Säger, jf. ovenfor. Se også dom af 26. februar 1991, Kommissionen mod Grækenland, sag C-198/89, Sml., s. I-735.

(63) Dom af 4. december 1986, Kommissionen mod Tyskland, jf. ovenfor. Se også dom af 17. december 1981, Webb, sag 279/80, Sml., s. 3305.

(64) Artikel 6, stk. 3, artikel 29 og 39 i direktiv 92/49/EØF og artikel 5, stk. 3, artikel 29 og 39 i direktiv 92/96/EØF.

(65) Artikel 30, stk. 2, i direktiv 92/49/EØF.

(66) Artikel 54, stk. 1, i direktiv 92/49/EØF.

(67) Den samme konklusion finder med de fornødne ændringer anvendelse på andre former for forsikringer, der er nævnt i artikel 1, stk. 2, i det første livsforsikringsdirektiv 79/267/EØF, og som figurerer under punkt V (tontinevirksomhed) og punkt VII (forvaltning af kollektive pensionsfonde) i bilaget til første livsforsikringsdirektiv.

(68) Artikel 6, stk. 3, artikel 29 og 39 i direktiv 92/49/EØF og artikel 5, stk. 3, artikel 29 og 39 i direktiv 92/96/EØF.

(69) Se Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet vedrørende anvendelse af sprog til orientering af forbrugerne i Fællesskabet, punkt 2 (KOM(93) 456 endelig udg. af 10. november 1993).

(70) Jf. sag 229/83, »Centre distributeurs E. Leclerc«, Sml. 1985, s. 1; sag 83/231, »H. Cullet«, Sml. 1985, s. 305; sag 209-213/84, »Asjes«, Sml. 1986, s. 1425. Dom af 17. juni 1997, sag C-70/95, Sodemare, endnu ikke offentliggjort.

(71) Jf. artikel 17, stk. 1, B), i det første direktiv 79/267/EØF, således som ændret ved artikel 18 i det tredje direktiv 92/96/EØF.

(72) Jf. fodnote 46.

(73) Sag C-384/93, Alpine Investments bv mod Minister van Financiën, Sml. 1995, s. I-1141.

(74) Jf. Livsforsikringsdirektiverne: artikel 7 og 8 i det andet direktiv 88/357/EØF, ændret ved det tredje direktiv 92/49/EØF.

Livsforsikring: artikel 4 i andet direktiv 90/619/EØF.

(75) Det skal bemærkes, at i henhold til Rom-konventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser (EFT L 226 af 9. 10. 1980, s. 1), har man udelukket forsikringsaftaler, der dækker risici, der er beliggende i medlemsstaterne (artikel 1, stk. 3).

(76) Artikel 5, litra d), i direktiv 93/239/EØF, indført ved direktiv 88/357/EØF, og ændret på dette punkt ved direktiv 90/618/EØF (EFT L 330 af 29. 11. 1990, s. 44).

(77) Artikel 8, stk. 4, i andet direktiv 88/357/EØF.

(78) Skadesforsikring: artikel 7, stk. 1, litra h), i det andet direktiv 88/357/EØF.

(79) Dom af 21. marts 1972, SAIL, sag 82/71, Sml. 1972, s. 119. Se også dom Hubbard af 1. juli 1993, sag C-20/92, Sml. 1993, s. I-3777.

(80) Dom af 30. marts 1993, Konstantinidis, sag C-168/91, Sml. 1993, s. I-1191; dom af 24. januar 1991, Alsthom Atlantique, sag C-339/89, Sml. 1991, s. I-107; dom af 13. oktober 1993, Motorradcenter, sag C-93/92, Sml. 1993, s. I-5009.

(81) Se her dommene af 10. februar 1994, Mund & Fester, sag C-398/92, Sml. 1994, s. I-467 af 26. september 1996, Data Delecta, sag C-43-95, Sml. 1996, s. I-4661, Perfili, sag C-177/94, Sml. 1996, s. I-161. Se også Hubbard-dommen jf. fodnote 65.

(82) Jf. ovenfor, punkt 2, b).

(83) Dom af 17. november 1992, Kommissionen mod Nederlandene, sag C-157/91, Sml. 1992, s. I-5899.