ÅRSBERETNING 1996 (97/C 272/01)

Strasbourg, den 21. april 1997

JOSÉ MA´RA GIL-ROBLES GIL-DELGADO

Formand

for Europa-Parlamentet

97-113, rue Belliard

B-1047 Bruxelles

I overensstemmelse med artikel 138 E, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og artikel 3, stk. 8, i Europa-Parlamentets afgørelse vedrørende ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv forelægger jeg hermed min beretning for 1996.

JACOB SÖDERMAN

Europæisk ombudsmand

INDHOLD

Side

1. FORORD AF DEN EUROPÆISKE OMBUDSMAND . 4

2. KLAGER TIL OMBUDSMANDEN . 6

2.1 Retsgrundlaget for ombudsmandens arbejde . 6

2.2 Hvordan klager behandles . 6

2.2.1 Den europæiske ombudsmands mandat . 7

2.2.2 Klagers antagelse til realitetsbehandling . 7

2.2.3 Grundlag for undersøgelser . 8

2.3 Analyse af klagerne . 8

2.4 Råd til klageren om at henvende sig til en anden myndighed . 8

2.5 Afgørelser efter en undersøgelse foretaget af ombudsmanden . 8

3. AFGØRELSER EFTER EN UNDERSØGELSE . 10

3.1 Sager, hvor der ikke er konstateret fejl . 10

3.1.1 Europa-Parlamentet . 10

Opsigelse af kontrakt . 10

3.1.2 Europa-Kommissionen . 10

Atomprøvesprængninger i Fransk Polynesien . 10

Metode til at vurdere LIEN Phare-Tacis ansøgninger . 11

Adgang til oplysninger fra Kommissionen . 13

Rettigheder for personer på reserveliste . 13

Adgang til oplysninger om Kommissionens programmer . 14

Aktindsigt i et Kommissionsdokument . 14

Fortrolig information om nukleare materialer . 15

Trufne foranstaltninger efter ophævelsen af toldformaliteterne ved grænserne . 16

For mange elever i Europaskolen Bruxelles II . 17

Ansættelse fra en reserveliste efter en udvælgelsesprøve . 18

Statsborgerskab som betingelse for stipendiat . 18

3.2 Sager, hvor klagen blev trukket tilbage . 19

3.2.1 Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen . 19

Ukorrekte oplysninger fra Kommissionens og Europa-Parlamentets kontorer i Rom . 19

3.3 Sager løst af Institutionen . 20

3.3.1 Europa-Parlamentet . 20

Adgang til MEP-deltagerliste . 20

3.3.2 Rådet . 20

Aktindsigt til dokumenter i Rådets besiddelse . 20

3.3.3 Europa-Kommissionen . 22

Erstatning til en virksomhed for dens arbejde . 22

Forsinket besvarelse af anmodning om oplysninger . 22

Manglende udbetaling af støtte . 23

Tildeling af det blå flag for ren strand . 23

Side

Sen betaling af en faktura . 24

Direktivet om ikke-livsforsikring . 24

Godtgørelse af udgifter til rejse og ophold . 25

Adgang til oplysninger om resultatet af en udvælgelsesprøve . 25

Forsinket svar fra Kommissionen . 26

3.3.4 Euratom-Institutet . 26

Manglende opfyldelse af kontraktslige forpligtelser . 26

3.4 Sager afsluttet med en kritisk bemærkning . 26

3.4.1 Europa-Parlamentet . 26

Ekstern udvælgelsesprøve: Bortkomst af ansøgerens skrivelse . 26

3.4.2 Rådet . 27

Udelukkelse fra at deltage i en udvælgelsesprøve . 27

3.4.3 Europa-Kommissionen . 28

Europa-Kommissionens behandling af en klage over manglende miljøvurdeling: Newbury Bypass . 28

Europa-Kommissionens behandling af en klage over manglende miljøvurdering: Motorvejen M40 . 32

Manglende svar på anmodning om forlængelse af frist . 36

3.5 Tilfælde af fejl og forsømmelser som førte til forslag til henstillinger fra ombudsmanden 39

3.5.1 Det Europæiske Miljøagentur . 39

Begrundelse af et afslag på en ansøgning . 39

3.6 Undersøgelser på eget initiativ . 40

Aktindsigt hos fællesskabsmyndighederne . 40

4. FORBINDELSERNE MED EUROPA-PARLAMENTET OG EUROPA-KOMMISSIONEN . 44

4.1 Europa-Parlamentet og Udvalget for Andragender . 44

4.2 Europa-Kommissionen . 45

5. FORBINDELSERNE MED DE NATIONALE OMBUDSMÆND OG LIGNENDE MYNDIGHEDER . 46

6. INFORMATIONSSTRATEGI . 47

6.1 Publikationer . 47

6.2 Konferencer og møder . 47

6.3 Forbindelserne med medierne . 49

BILAG . 50

A. Statistik . 50

B. Konferencer og besøg . 55

C. Taler af ombudsmanden . 57

D. Artikler og interviews . 58

E. Udgifter . 62

F. Ombudsmandens personale . 63

1. FORORD AF DEN EUROPÆISKE OMBUDSMAND

Årsberetningen for 1996 er den første, som omfatter den europæiske ombudsmands virksomhed gennem et helt år. I årsberetningen for 1995 redegjorde jeg omhyggeligt for ombudsmandsinstitutionens funktioner og arbejdsprocedurer samt de administrative opgaver i forbindelse med institutionens oprettelse. Jeg forklarede også, hvor vigtigt det er, at ombudsmandens arbejde er offentligt, og hvilke regler der skal følges i denne forbindelse. Denne årsberetning fokuserer mere på en gennemgang af ombudsmandsinstitutionens arbejde i forbindelse med behandlingen af enkeltsager.

BEHANDLINGEN AF KLAGER OG INITIATIVER

Et stort administrativt arbejde var nødvendigt for at færdiggøre institutionens oprettelse, navnlig ansættelse af nyt personale og etablering af arbejdsprocedurer og tekniske informationstjenester. Samtidig var det muligt at begynde egenligt at realitetsbehandle klager. I 1996 behandlede ombudsmandens kontor 1 041 sager.

Heraf var 842 nye klager, som blev indgivet i 1996. De fleste blev indgivet af privatpersoner. Kun 86 hidrørte fra virksomheder og foreninger. 29 klager blev indgivet gennem medlemmer af Parlamentet, og 10 andragender blev oversendt fra Udvalget for Andragender for, med andragerens samtykke, at blive behandlet som klager. Ombudsmanden iværksatte på eget initiativ 3 undersøgelser i 1996.

Der iværksattes undersøgelser i 210 sager, herunder de 3 undersøgelser, som ombudsmanden selv tog initiativet til. Undersøgelserne blev afsluttet i 102 sager. På grundlag af de afsluttede undersøgelser konstaterede ombudsmanden i 82 sager, at der ikke forelå »fejl eller forsømmelser«. 2 klagere trak deres klager tilbage. I 12 tilfælde blev sagen afgjort af institutionen på en måde, som tilfredsstillede klageren. Europa-Kommissionen anvendte for det meste denne fremgangsmåde, og det viser en positiv holdning over for borgerne og ombudsmandens arbejde. Delvis som følge heraf var der ingen sager, hvor man nåede en mindelig løsning som følge af ombudsmandens virksomhed.

I 34 sager i 1996 konstaterede ombudsmanden, at der forelå fejl eller forsømmelser. I 32 af dem blev behandlingen af de pågældende sager afsluttet med en kritisk bemærkning til den pågældende institution eller det pågældende organ. Dette betyder, at forslag til henstillinger ikke blev betragtet som nødvendige ud fra sagens omstændigheder. En klage og en undersøgelse på ombudsmandens eget initiativ gav anledning til, at der fremsattes forslag til henstillinger til de pågældende institutioner eller organer.

Resultatet af klagerne i 1996 afspejler, at den europæiske ombudsmandsinstitution stadig befandt sig i sin indledende fase. Som følge af procedurerne i ombudsmandens statut, som blev beskrevet i årsberetningen for 1995, medgår der næsten 6 måneder til formelle høringer, indsamling af oplysninger og oversættelse. Den første årsberetning, som omfatter et helt år, afspejler derfor resultater, der navnlig er opnået i årets 2. halvdel. Det var først i denne periode, at det virkelig blev muligt at løse sager. Resultatet af klagerne vil tydeligvis blive langt gunstigere for klagerne i fremtiden.

Der vil i 1997 være langt større mulighed for at søge at finde mindelige løsninger med EU-institutioner, der er involveret i klager, og for at følge arbejdet i Europa-Parlamentet og Udvalget for Andragender. Dette skyldes, at Parlamentet ved behandlingen af ombudsmandens budget for 1997 gjorde det muligt at etablere en lille afdeling i Bruxelles til disse formål.

INFORMATION AF UNIONSBORGERNE

I 1996 blev behandlingen af, hvorvidt klagerne kunne antages til realitetsbehandling, afsluttet i 921 sager. I 323 af disse (35 %) faldt klagen inden for den europæiske ombudsmands mandat. I 598 sager (65 %) faldt klagen uden for ombudsmandens mandat.

Alle ombudsmænd modtager klager, som falder uden for deres kompetence. For den europæiske ombudsmands vedkommende synes antallet af disse klager at være langsomt faldende, omend det fortsat er forholdsvist stort.

Jeg har søgt at løse dette problem ved at informere unionsborgerne mere udførligt om den europæiske ombudsmands eksistens og mandat. Jeg har også besøgt medlemsstaterne i dette øjemed. Disse bestræbelser er beskrevet i årsberetningen.

Der er med regelmæssige mellemrum formidlet oplysninger til medierne, og der har desuden været et nært samarbejde med Europa-Parlamentets informationskontorer, Europa-Kommissionens repræsentationer og de nationale ombudsmandsinstitutioner og tilsvarende organer i medlemsstaterne. Formålet med dette samarbejde har været at udbrede nøjagtige oplysninger og målrettet at formidle disse informationer til borgere, virksomheder og foreninger, som virkelig har behov for at vide, at der er mulighed for at klage over fejl og forsømmelser i EU-institutioners og -organers virksomhed. Denne informationskampagne vil fortsætte i 1997 og vil navnlig være koncentreret om de regionale ombudsmænd og tilsvarende organer, som har stor betydning i mange medlemsstater.

I 243 af de sager, som ikke kunne antages til realitetsbehandling, blev klagerne desuden rådet til at henvende sig til et kompetent organ. I de fleste tilfælde var der tale om en national ombudsmand eller et tilsvarende organ (130 sager). I 47 sager blev klageren enten rådet til at indgive et andragende til Parlamentet, eller klagen blev direkte videregivet, med klagerens samtykke, for at blive behandlet som andragende.

Mange af de klager, der ikke kunne antages til realitetsbehandling, vedrørte spørgsmål i forbindelse med fællesskabsretten. Jeg har derfor indledt et fleksibelt samarbejde, som kan udvikle sig til et aktivt netværk i fremtiden, med organer på europæisk og nationalt plan, der beskæftiger sig med klager, som vedrører fællesskabsretten. Der blev afholdt et seminar i Strasbourg den 12. og 13. september 1996. Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen deltog foruden de nationale ombudsmænd og tilsvarende organer (i reglen udvalg for andragender). Der blev sendt en særlig indbydelse til Udvalget for Andragender i Europa-Parlamentet, som var repræsenteret på mødet.

Der var almindelig enighed på mødet om, at samarbejdet mellem de berørte organer skulle finde sted på et uformelt og fleksibelt grundlag og på lige vilkår. Samarbejdet skulle bestå i udveksling af oplysninger, synspunkter og råd om spørgsmål vedrørende fællesskabsretten, således at borgernes anmodninger og klager kunne behandles på en mere effektiv måde.

Det blev også besluttet at oprette et net af kontaktpersoner, og dette arbejde blev afsluttet i 1996. I 1997 har man planlagt at udsende et nyhedsbrev og arrangere et seminar, der navnlig henvender sig til disse kontaktpersoner, således at de kan uddybe deres kendskab til spørgsmål vedrørende fællesskabsretten. Dette samarbejde kan være af stor betydning i arbejdet med at gøre fællesskabsretten til en levende realitet på alle niveauer i Den Europæiske Union.

Jeg vil gerne takke alle EU-institutionerne og -organerne for den konstruktive og hjælpsomme holdning, de har indtaget i årets løb i deres kontakter med den europæiske ombudsmands kontor. Jeg vil også gerne takke de nationale ombudsmænd og udvalgene for andragender i medlemsstaterne for den samarbejdsånd, de har udvist i vort fælles arbejde. Endelig vil jeg gerne give udtryk for min taknemmelighed over for Europa-Parlamentets medlemmer og tjenestemænd for den vejledning og hjælp, jeg har fået ved oprettelsen af denne nye institution.

Den samarbejdsvilje og positive atmosfære, jeg har mødt i mit arbejde i 1996, viser efter min opfattelse, at der er en ægte forpligtelse blandt de berørte parter til at arbejde for et mere menneskeligt og socialt Europa for dets borgere.

JACOB SÖDERMAN

2. KLAGER TIL OMBUDSMANDEN

Den europæiske ombudsmands vigtigste opgave er at behandle fejl eller forsømmelser i forbindelse med handlinger, foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer. Mulige tilfælde af fejl eller forsømmelser kommer navnlig til ombudsmandens kundskab gennem klager fra unionsborgere. Ombudsmanden har også mulighed for på eget initiativ at gennemføre undersøgelser.

Enhver unionsborger eller enhver statsborger fra et tredjeland med ophold i en medlemsstat kan indgive klage til ombudsmanden. Virksomheder, foreninger eller andre organer med hjemsted i Unionen kan også klage. Klager kan indgives til ombudsmanden enten direkte eller gennem et medlem af Europa-Parlamentet.

Hvis klageren anmoder om det, behandles hans eller hendes klage fortroligt. Som anført i ombudsmandens årsberetning for 1995 og den betænkning, som Udvalget for Andragender har afgivet om ombudsmandens beretning, er behandlingen af klager til ombudsmanden offentlig, medmindre klageren anmoder om fortrolighed. Det er vigtigt, at ombudsmanden udøver sin virksomhed på en så åben og gennemskuelig måde som muligt, både for at unionsborgerne kan følge og forstå hans arbejde og for at foregå andre med et godt eksempel.

I 1996 behandlede ombudsmanden 1 041 sager. 842 af disse var nye klager, der blev indgivet i 1996. 717 af disse blev indgivet direkte af enkeltpersoner, 46 hidrørte fra foreninger og 40 fra virksomheder. 29 klager blev indgivet gennem medlemmer af Europa-Parlamentet, og 10 andragender til Europa-Parlamentet blev videregivet til ombudsmanden af Parlamentets Udvalg for Andragender for at blive behandlet som klager. 196 sager blev overført fra 1995. Ombudsmanden iværksatte også 3 undersøgelser på eget initiativ. (Se bilag A, Statistik, side 50)

2.1 RETSGRUNDLAGET FOR OMBUDSMANDENS ARBEJDE

Ombudsmandens arbejde udføres i overensstemmelse med artikel 138 E i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og ombudsmandens statut (1). I medfør af statuttens artikel 14 skal ombudsmanden fastlægge gennemførelsesbestemmelser. I betragtning af den begrænsede erfaring, der var til rådighed med hensyn til den europæiske ombudsmandsinstitutions virke, blev der i 1996 fastlagt gennemførelsesbestemmelser på et vejledende og foreløbigt grundlag.

Bestemmelserne, som blev fastlagt den 4. september 1996, omhandler ombudsmandsinstitutionens interne virksomhed. For at de kan udgøre et dokument, som vil være forståeligt og nyttigt for borgerne, omfatter de imidlertid også et vist materiale vedrørende andre institutioner og organer, som allerede er indeholdt i ombudsmandens statut.

Ombudsmanden underrettede Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender og Udvalg for Forretningsordenen om, at han havde fastlagt gennemførelsesbestemmelser på et vejledende og foreløbigt grundlag. I løbet af 1997 vedtager han formelle endelige gennemførelsesbestemmelser.

Som anført i ombudsmandens årsberetning for 1995 og den tilsvarende betænkning fra Udvalget for Andragender er der indgået en aftale mellem udvalget og ombudsmanden om gensidig videregivelse af klager og andragender i dertil egnede sager. I 1996 blev 10 andragender med andragerens samtykke videregivet til ombudsmanden for at blive behandlet som klager. 5 klager blev med klagerens samtykke videresendt til Udvalget for Andragender for at blive behandlet som andragender. Desuden rådede ombudsmanden i 42 sager en klager til at indgive et andragende til Europa-Parlamentet.

Da der er indgået en sådan aftale, og den har fungeret tilfredsstillende i praksis, har ombudsmanden ikke anset det for nødvendigt at forelægge et forslag som fastsat i artikel 161, stk. 1, i Europa-Parlamentets forretningsorden. Hvis man imidlertid mener, at der er behov for, at Parlamentet fastlægger bestemmelser for sine egne procedurer vedrørende artikel 3, stk. 7 og 8, i ombudsmandens statut, er ombudsmanden villig til at overveje at forelægge et forslag herom.

2.2 HVORDAN KLAGER BEHANDLES

Alle klager, der indgives til ombudsmanden, registreres, og modtagelsen bekræftes. I den skrivelse, hvori modtagelsen af klagen bekræftes, underrettes klageren om fremgangsmåden ved behandlingen af hans eller hendes klage, og der er også angivet navn og telefonnummer på den juridiske sagsbehandler, som behandler klagen. Det næste skridt er at undersøge, om klagen henhører under ombudsmandens mandat.

2.2.1 DEN EUROPÆISKE OMBUDSMANDS MANDAT

Ombudsmandens mandat som fastsat i EF-traktatens artikel 138 E bemyndiger ham til at modtage klager fra enhver unionsborger eller enhver fysisk eller juridisk person med bopæl eller hjemsted i en medlemsstat over tilfælde af fejl eller forsømmelser i forbindelse med handlinger, foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer, med undtagelse af Domstolen og Retten i Første Instans under udøvelsen af deres domstolsfunktioner. En klage falder derfor uden for den europæiske ombudsmands kompetence, hvis

1) klageren ikke er en person, som er berettiget til at indgive en klage;

2) klagen ikke er rettet mod en af Fællesskabets institutioner eller et af Fællesskabets organer;

3) klagen er rettet mod Domstolen eller Retten i Første Instans under udøvelsen af deres domstolsfunktioner; eller

4) klagen ikke vedrører et muligt tilfælde af fejl eller forsømmelser.

Hvem er berettiget til at klage?

En colombiansk statsborger klagede til ombudsmanden over de tyske myndigheder, som efter hans opfattelse krænkede hans menneskerettigheder ved at tilbageholde ham og ikke udvise ham til Colombia. Ombudsmanden var af den opfattelse, at klageren var en person, som i henhold til traktaten var berettiget til at indgive en klage, fordi han fysisk opholdt sig på Unionens område. Klagen faldt imidlertid uden for ombudsmandens kompetence, fordi den ikke var rettet mod en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan. Ombudsmanden indledte derfor ikke en undersøgelse af klagen.

(Klage 972/24.10.96/FMO/DE/DT)

Eksempler på klager, som ikke vedrørte mulige fejl eller forsømmelser

Et medlem af Europa-Parlamentet klagede til ombudsmanden over, at arbejdet i Udvalget for Andragender var tilrettelagt på en meget uhensigtsmæssig måde. Han påstod, at der var betydelige forsinkelser i udvalgets behandling af andragenderne, at nederlandsktalende borgere blev diskrimineret, og at udvalgets møder var berammet på en sådan måde, at de faldt sammen med møder i andre af Parlamentets udvalg.

I sin afgørelse fastslog ombudsmanden, at enhver unionsborgers ret til at indgive et andragende til Europa-Parlamentet er hjemlet i traktatens artikel 8 D og 138 D og derfor har »forfatningmæssig« værdi. Som følge heraf er det meget vigtigt, hvordan andragender behandles. Alvorlige og vedvarende vanskeligheder i forbindelse med behandlingen af andragender kan krænke borgernes ret til, at de behandles på en rimeligt effektiv måde. Det påhviler imidlertid Europa-Parlamentet selv at organisere sine tjenestegrene på en sådan måde, at det kan udføre sine institutionelle opgaver. Påstandene rejste snarere politiske spørgsmål, end de vedrørte fejl eller forsømmelser, som kunne henhøre under ombudsmandens kompetence. Ombudsmanden iværksatte derfor ikke en undersøgelse af sagen.

(Klage 420/9.2.96/PLMP/B)

I en anden sag kritiserede en spansk klager en afgørelse, som Europa-Kommissionen angiveligt havde truffet om at forbyde miljøkommissær Ritt Bjerregaard at udgive en bog i form af en dagbog om hendes første 6 måneder som kommissær.

Ifølge en pressemeddelelse fra Ritt Bjerregaard var det hendes egen afgørelse, at bogens udgivelse blev annulleret. Der forelå derfor ingen forvaltningsakt, som kunne være genstand for en klage til ombudsmanden. Ombudsmanden kunne derfor ikke undersøge sagen.

(Klage 266/29.11.95/MJA/ES)

2.2.2 KLAGERS ANTAGELSE TIL REALITETS-BEHANDLING

En klage, som falder ind under ombudsmandens mandat, skal opfylde yderligere betingelser for realitetsbehandling, inden ombudsmanden kan indlede en undersøgelse. Betingelserne, som er fastsat i ombudsmandens statut, er følgende:

1) klagerens navn og klagens indhold skal angives (statuttens artikel 2, stk. 3)

2) klagen skal indgives inden for en frist på 2 år, regnet fra den dato, hvor klageren blev gjort bekendt med de omstændigheder, der berettiger klagen (artikel 2, stk. 4)

3) der skal forinden være rettet de fornødne administrative henvendelser til de berørte institutioner eller organer (artikel 2, stk. 4)

4) klager, der vedrører arbejdsforholdene mellem Fællesskabets institutioner eller organer og deres tjenestemænd eller øvrige ansatte, kan kun indbringes for ombudsmanden, hvis de interne administrative ansøgnings- eller klagemuligheder er udtømt (artikel 2, stk. 8)

5) ombudsmanden kan ikke gribe ind i en sag, der er anlagt ved en domstol, eller anfægte, at en retsafgørelse er begrundet (artikel 1, stk. 3).

Et eksempel på, at en klage ikke har kunnet antages til realitetsbehandling

En østriger klagede til ombudsmanden over, at en udvælgelsesprøve for østrigske fuldmægtige, som Europa-Kommissionen havde tilrettelagt, ikke var blevet afviklet efter reglerne. Han påstod bl.a., at de skriftlige prøver ikke var blevet bedømt af medlemmer af udvælgelseskomiteen, men af eksterne bedømmere fra det østrigske udenrigsministerium, og at ansøgernes anonymitet ikke var blevet respekteret

Klageren havde allerede anlagt sag ved Retten i Første Instans. Da retssagen omfattede de samme parter og de samme omstændigheder som klagen til ombudsmanden, fandt statuttens artikel 1, stk. 3, anvendelse, og ombudsmanden kunne ikke behandle påstandene.

(Klage 216/8.11.95MH/A)

2.2.3 GRUNDLAG FOR UNDERSØGELSER

Ombudsmanden kan behandle klager, der falder inden for hans mandat, og som opfylder betingelserne for behandling. Ombudsmanden skal »foretage de undersøgelser, som han finder berettiget«, jf. EF-traktatens artikel 138 E. I nogle tilfælde er der måske ikke tilstrækkeligt grundlag for, at ombudsmanden iværksætter en undersøgelse, selv om klagen teknisk set opfylder kravene for behandling. Hvis Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender allerede har behandlet klagen som andragende, er ombudsmanden almindeligvis af den opfattelse, at der ikke er noget grundlag for, at han iværksætter en undersøgelse, medmindre der forelægges nye bevisligheder.

Et eksempel på en klage, hvor der ikke var noget grundlag for at iværksætte en undersøgelse

Der blev indgivet en klage til den europæiske ombudsmand om den kooperative udviklingsenhed under FAS, som finansieres via Den Europæiske Socialfond. Klageren hævdede, at en ansøgning om støtte fra FAS ikke var blevet behandlet på den foreskrevne måde. Klageren forelagde imidlertid ingen bevisligheder til støtte for sin påstand. Ombudsmanden besluttede derfor, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at indlede en undersøgelse.

(Klage 582/12.5.96/MG/IRL)

2.3 ANALYSE AF KLAGERNE

Af de 842 nye klager, der blev registreret i 1996, hidrørte 17 % fra Det Forenede Kongerige, 14 % fra Tyskland, 11 % fra Spanien, 11 % fra Frankrig og 10 % fra Italien. En detaljeret analyse af klagernes geografiske oprindelse er indeholdt i bilag A, Statistik, side 50.

I 1996 blev arbejdet med at gennemgå klager for at fastslå, om de falder ind under ombudsmandens mandat, om de opfylder betingelserne for realitetsbehandling, og om der er grundlag for at indlede en undersøgelse, afsluttet i 921 tilfælde. 35 % af de klager, der blev gennemgået, faldt ind under ombudsmandens mandat. Heraf opfyldte 254 betingelserne for at blive antaget til realitetsbehandling, men i 47 sager syntes der ikke at være grundlag for at indlede en undersøgelse. Der blev derfor indledt undersøgelser i 207 sager.

De fleste af de klager, som gav anledning til en undersøgelse, var rettet mod Europa-Kommissionen (81 %). Som angivet i årsberetningen for 1995 er Kommissionen den EU-myndighed, der hovedsagelig træffer afgørelser, som har direkte følger for borgerne. Det er derfor normalt, at det i første række er Kommissionen, der er genstand for borgernes klager. Der var 19 klager mod Europa-Parlamentet og 4 klager mod Rådet for Den Europæiske Union.

De vigtigste former for fejl og forsømmelser, der blev klaget over, var manglende opfyldelse af forpligtelser, d.v.s. Europa-Kommissionens manglende varetagelse af sine forpligtelser som »traktaternes vogter« over for medlemsstaterne (83 sager), utilfredsstillende fremgangsmåder eller manglende overholdelse af retten til at gøre indsigelse (30 sager), manglende transparens (30 sager), urimelighed eller magtmisbrug (16 sager), fejl eller inkompetence (18 sager), undgåelig forsinkelse og forskelsbehandling (begge 15 sager).

2.4 RÅD TIL KLAGEREN OM AT HENVENDE SIG TIL EN ANDEN MYNDIGHED

Hvis en klage falder uden for ombudsmandens mandat eller ikke kan antages til realitetsbehandling, søger ombudsmanden at råde klageren til at henvende sig til en anden myndighed, som kan behandle klagen. I 1996 blev et sådant råd givet i 243 tilfælde, hvoraf de fleste omfattede et EU-retligt spørgsmål. I 130 tilfælde blev klageren rådet til at indbringe klagen for en national eller regional ombudsmand eller en tilsvarende myndighed. 42 klagere blev rådet til at indgive et andragende til Europa-Parlamentet, og desuden blev 5 klager med klagerens samtykke videresendt til Udvalget for Andragender for at blive behandlet som andragender. I 43 tilfælde blev klageren rådet til at henvende sig til Europa-Kommissionen; dette tal omfatter nogle sager, hvor en klage mod Kommissionen ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi der ikke var rettet de fornødne administrative henvendelser til Kommissionen.

2.5 AFGØRELSER EFTER EN UNDERSØGELSE FORETAGET AF OMBUDSMANDEN

Når ombudsmanden beslutter at indlede en undersøgelse af en klage, er det første skridt at sende klagen og eventuelle bilag til den berørte institution eller det berørte organ i EU til en første udtalelse. Når den første udtalelse er modtaget, sendes den til klageren, som kan fremsætte sine bemærkninger hertil.

I nogle tilfælde tager institutionen eller myndigheden selv skridt til at finde en løsning til klagerens tilfredshed. Hvis den første udtalelse og bemærkningerne viser, at dette er tilfældet, afsluttes behandlingen af sagen, der henlægges som »løsning fundet af institutionen«. I andre tilfælde beslutter klageren at frafalde klagen, og sagen henlægges af denne årsag.

Hvis klagen hverken imødekommes af institutionen eller frafaldes af klageren, fortsætter ombudsmanden sine undersøgelser. Hvis der ikke konstateres nogen fejl eller forsømmelser under undersøgelserne, underrettes klageren og institutionen herom, og sagen henlægges.

Hvis der ved ombudsmandens undersøgelser konstateres fejl eller forsømmelser, søger han at finde en mindelig løsning for at bringe disse til ophør og imødekomme klageren. Hvis en mindelig løsning ikke er mulig, eller hvis bestræbelserne for at finde en mindelig løsning ikke fører til noget resultat, afslutter ombudsmanden enten sagen med en kritisk bemærkning til den pågældende institution eller myndighed, eller han fremsætter en formel erklæring om, at der foreligger fejl eller forsømmelser, ledsaget af forslag til henstillinger.

En kritisk bemærkning anses for passende i sager, hvor tilfældene af fejl eller forsømmelser ikke synes at have almindelige følger, og ingen videre foranstaltninger fra ombudsmandens side synes nødvendige.

I sager, hvor videre foranstaltninger fra ombudsmandens side derimod synes nødvendige (d.v.s. mere alvorlige tilfælde af fejl eller forsømmelser eller sager, som har almindelige følger), træffer ombudsmanden en afgørelse med forslag til henstillinger til den pågældende institution eller myndighed. Institutionen eller myndigheden skal fremsætte en detaljeret udtalelse inden 3 måneder, jf. artikel 3, stk. 6, i ombudsmandens statut. Den detaljerede udtalelse kan indeholde en accept af ombudsmandens afgørelse og en beskrivelse af, hvilke foranstaltninger der er truffet for at gennemføre henstillingerne.

I 1996 iværksatte ombudsmanden 210 undersøgelser, hvoraf 207 på grundlag af klager, og 3 blev iværksat på eget initiativ.

I 12 sager fandt institutionen eller myndigheden selv en løsning. Yderligere 2 sager blev frafaldet af klageren. I 82 sager afslørede ombudsmandens undersøgelser ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser.

I 32 sager fremsattes der en kritisk bemærkning til den pågældende institution. I 2 sager fremsattes der henstillinger til de pågældende institutioner og myndigheder. I begge disse sager udløber fristen på 3 måneder for en detaljeret udtalelse fra den pågældende institution eller myndighed i 1997. (For yderligere enkeltheder, se bilag A, Statistik, side 50).

3. AFGØRELSER EFTER EN UNDERSØGELSE

3.1 SAGER, HVOR DER IKKE ER KONSTATERET FEJL

3.1.1 EUROPA-PARLAMENTET

OPSIGELSE AF KONTRAKT

Afgørelse i klage 11/3.1.95/DK/UK-EF-en over Europa-Parlamentet

Klagen

Ved skrivelse af 5. december 1994 henvendte K. sig til ombudsmanden for at klage over, at Europa-Parlamentet i Luxembourg havde opsagt hendes kontrakt uden varsel, fordi hun havde nægtet at underskrive en unøjagtig protokol.

Undersøgelsen

Undersøgelsen kunne begynde, efter at den første ombudsmand var blevet valgt. Den 22. februar 1996 modtog ombudsmanden Europa-Parlamentets bemærkninger til klagen. Klageren fik en kopi af disse bemærkninger den 8. marts 1996, og hun svarede ved at fremsætte sine egne bemærkninger den 12. marts 1996.

Afgørelsen

1) Resultater vedrørende sagens juridiske aspekter og mulige fejl eller forsømmelser

1.1 Ombudsmanden godtog ikke påstanden om, at der var et kontraktforhold mellem klageren og Europa-Parlamentet. Der kan ikke stilles spørgsmålstegn ved, at klageren havde en kontrakt med et firma, TCS Ltd, der på sin side havde en kontrakt med Europa-Parlamentet. Denne kontrakt var tilsyneladende retsgrundlaget for arbejdsforholdet mellem klageren og Europa-Parlamentet.

1.2 Den manglende ansættelseskontrakt har ikke afgørende betydning, når det gælder om at afgøre, om der foreligger fejl eller forsømmelser. Der kan forekomme tilfælde, hvor en person arbejder for Parlamentet på de samme vilkår som klageren, og hvor behandlingen af den pågældende er behæftet med fejl eller forsømmelser.

2) Sagens faktiske omstændigheder

2.1 Såvel klagen og det ledsagende materiale som de undersøgelser, der blev foretaget, viste, at arbejdsforholdet mellem klageren og den person (B), som hun først og fremmest klagede over, forværredes inden det begivenhedsforløb, der til sidst udløste klagen. Der var ingen beviser for, at denne forværring af arbejdsforholdet var et resultat af eller ledsaget af fejl eller forsømmelser.

2.2 Der herskede uenighed om hændelsesforløbet i forbindelse med protokollen. Der var ingen tvivl om, hvornår og hvor de forskellige møder havde fundet sted, eller hvem der havde været til stede, men der blev givet flere indbyrdes uoverensstemmende fremstillinger og fortolkninger af, hvad der var sket på disse møder, og hvilken betydning disse hændelser havde. Ombudsmanden fandt intet belæg for, at denne hændelse var et resultat af eller et eksempel på fejl eller forsømmelser. Det virkede usandsynligt, at yderligere undersøgelser ville sætte ombudsmanden i stand til at løse de omstridte spørgsmål til klagerens fordel.

I lyset af sagens juridiske aspekter og de faktiske omstændigheder besluttede ombudsmanden, at det ikke var berettiget at foretage yderligere undersøgelser, og afsluttede derfor behandlingen af sagen.

3.1.2 EUROPA-KOMMISSIONEN

ATOMPRØVESPRÆNGNINGER I FRANSK POLYNESIEN

Afgørelse i klagerne 34/21.7.95/PMK/EN, 148/28.9.95/BL/ES-DE, 215/07.11.95/FJRC/ES, 242/20.11.95/DS/UK-EN, 243/20.11.95/JF/UK-EN, 244/20.11.95/RSS/UK-EN, 246/22.11.95/JML/UK-EN, 247/22.11.95/HW/UK-EN, 248/22.11.95/DT/UK-EN, 250/22.11.95/GMA/UK-EN, 251/22.11.95/MG/UK-EN, 285/14.12.HNDG/PO-PO, 294/3.1.96/AB/UK-EN, 296/3.1.96/PS/UK-EN, 297/3.1.96/FDN/UK-EN, 299/12.1.96/APW/UK-EN, 301/13.12.95/PB/UK-EN, 323/4.1.96/JM/UK-EN, 326/8.1.96/WMC/UK-EN, 329/8.1.96/CG/UK-EN, 341/8.1.96/JB/UK-EN, 342/8.1.96/RN/UK-EN, 343/8.1.96/CRJ/UK-EN, 344/8.1.96/MD/UK-EN, 345/13.12.95/PM/UK-EN, 351/11.1.96/PLT/UK-EN, 352/10.1.96/DP/UK-EN, 353/10.1.96/RW/UK-EN, 368/16.1.MO/UK-EN, 369/16.1.96DH/UJ-EN, 370/16.1.96/RB/UK-EN, 375/18.1.96/LF/UK-EN, 379/26.1.96/PE/UK-EN, 380/25.1.96/AS/UK-EN, 386/22.1.96/AH/UK-EN, 399/31.1.96/J & J/UK-EN, 410/7.2.96/EHW/UK-EN og 440/20.2.96/AW/UK-EN over Europa-Kommission

Klagerne

I efteråret 1995 og de første måneder af 1996 modtog ombudsmanden forholdsvis mange klager vedrørende de atomprøvesprængninger i Fransk Polynesien, den franske regering havde bebudet i juni 1995. Klagerne vedrørte i det væsentligste Kommissionens passivitet i denne henseende.

Undersøgelsen

I sin første udtalelse om dette spørgsmål henledte Kommissionen ombudsmandens opmærksomhed på, at flere enkeltpersoner havde anlagt en sag ved Retten i Første Instans om samme forhold. Kommissionen udtalte sig derfor ikke om klagernes genstand.

Med det formål at vurdere, om ombudsmanden i medfør af artikel 1, stk. 3, og 2, stk. 7, i statutten, skulle afslutte sin behandling af klagerne på grund af sammenfald mellem klagerne og den sag, der var anlagt ved Retten, anmodede ombudsmanden Kommissionen om at fremlægge en kopi af de processkrifter, der var afgivet i sagen. Kommissionen fremsendte ikke de pågældende processkrifter, og i mellemtiden hævede sagsøgerne den verserende sag for Retten. Derefter fremkom Kommissionen med sine betragtninger vedrørende klagernes genstand. Kommissionen udtalte:

»Alle klagere undtagen én anfører, at Kommissionen ikke har sikret en korrekt gennemførelse af fællesskabslovgivningen, for så vidt angår atomprøvesprængningerne i Fransk Polynesien. Selv om de fleste klagere ikke angiver, hvilke bestemmelser, der er overtrådt, kan det antages, at de alle anser, at Europa-Kommissionen har undladt at håndhæve artikel 34 i Euratom-traktaten, for så vidt angår den række atomprøvesprængninger, Frankrig er i færd med at gennemføre.

Det skal for det første gøres klart, at den udtalelse, som medlemsstaterne kan indhente fra Kommissionen i medfør af Euratom-traktatens artikel 34, ikke, som anført i visse klager, vedrører det hensigtsmæssige i at gennemføre særligt farlige eksperimenter, men kun yderligere foranstaltninger vedrørende sundhed og sikkerhed, som medlemsstaterne skal træffe.

Selv om Frankrig ikke havde anmodet om en udtalelse i overensstemmelse med Euratom-traktatens artikel 34 vedrørende den nye række forsøg, som påbegyndtes i 1995, havde Kommissionen efter meddelelsen herom i juni 1995 bestræbt sig på at få sikkerhed for, at traktatens bestemmelser blev overholdt fuldt ud.

I dette øjemed indsamlede den oplysninger om dette spørgsmål fra forskellige kilder og vurderede de indhentede oplysninger såvel som de oplysninger, den allerede var i besiddelse af. En fortegnelse over de vigtigste dokumenter er vedføjet denne meddelelse. Kommissionen skal henlede opmærksomheden på en rapport af 19. oktober 1995 fra Institute for Transuranium Elements i Karlsruhe om følgerne af delvist eller fuldstændigt udslip af radioaktiviteten i vandet i de hulrum, der er opstået som følge af de underjordiske atomprøvesprængninger i Mururoa og Fangataufa. I rapporten konkluderes, at selv ved et fuldstændigt udslip af den radioaktivitet, der er indeholdt i vandet i de hulninger, der er opstået som følge af de underjordiske eksplosioner, vil de årlige grænseværdier for indtagelse for drikkevandet fortsat kunne overholdes.

For at bekræfte, at de data, Frankrig havde forelagt Kommissionen vedrørende radioaktiviteten i miljøet, var korrekte, gennemførtes, jf. Euratom-traktatens artikel 35, et kontrolbesøg i Fransk Polynesien den 18.-29. september 1995. Formålet var at kontrollere de eksisterende kontrolanlægs funktion og effektivitet for så vidt angik radioaktivitetsmængden i atmosfæren, i vandet og i jorden i den pågældende region. Kontrolaktiviteterne uden for militære anlæg var generelt tilfredsstillende og gav ikke anledning til væsentlige kommentarer, da operationerne var forsvarlige, faciliteterne effektive og kontrolprogrammet tilfredsstillende.

Kommissionen drøftede dette spørgsmål ved flere lejligheder i september og oktober 1995, og på mødet den 23. oktober 1995 konkluderede den, at de særlige forhold, hvorunder de sidste prøvesprængninger fandt sted i Fransk Polynesien, måtte føre til den konklusion, at disse prøvesprængninger ikke afstedkom en mærkbar risiko for, at ansatte eller dele af befolkningen blev udsat for en betragtelig ioniserende stråling, og at bestemmelserne i artikel 34 følgelig ikke fandt anvendelse.«

Til Kommissionens bemærkninger var vedlagt en fortegnelse over de 25 vigtigste dokumenter, som lå til grund for Kommissionens konklusioner.

Disse bemærkninger fremsendtes til klagerne, som for de flestes vedkommende valgte ikke at kommentere Kommissionens holdning.

Afgørelsen

Ombudsmanden fandt ikke, at påstanden om Kommissionens passivitet i spørgsmålet var berettiget. Endvidere fandt ombudsmanden på grundlag af de forhold, klagerne havde fremført, ikke, at Kommissionen havde udøvet sine beføjelser forkert eller ufuldstændigt. Eftersom han ikke konstaterede nogen fejl eller forsømmelse i forbindelse med Kommissionens virksomhed, afsluttede ombudsmanden behandlingen af sagen.

METODE TIL AT VURDERE LIEN PHARE-TACIS ANSØGNINGER

Afgørelse i klage 52/27.7.95/JL/B over Europa-Kommissionen

Klagen

L. henvendte sig til ombudsmanden, efter at Kommissionen havde forkastet hans ansøgning om finansiering af projekter gennem LIEN Phare-Tacis 1994-programmet for bistand til staterne i Central- og Østeuropa og det tidligere USSR. I afslaget blev det meddelt, at Kommissionen ikke var forpligtet til at begrunde sine afgørelser. Loodts forklarede, at han faktisk havde modtaget helt kortfattede kommentarer til afslagene i en standardskrivelse. Han mente, at disse oplysninger ikke var udførlige nok til, at han kunne indkredse mangler i ansøgningen og ansøge igen.

Klageren spurgte, om administrationen benytter en standardiseret metode til vurdering af LIEN-projektansøgninger, og ønskede i givet fald at vide, hvorfor resultaterne af anvendelsen af denne metode ikke blev meddelt ansøgerne.

Undersøgelsen

Sagen blev undersøgt, og det viste sig, at udvælgelsen af projekter i forbindelse med LIEN Phare-Tacis 1994-programmet skete i tre faser:

1) gennemgang og vurdering af forslagene i en ekspertgruppe fra European Volunteer Centre/East European Partnership (CEV/EEP), et firma af specialister, der har etableret sig i Bruxelles

2) behandling af de indstillede ansøgninger i en rådgivende gruppe af eksperter fra forskellige generaldirektorater i Kommissionen

3) Kommissionens endelige udvælgelse efter indstilling fra den rådgivende ekspertgruppe.

I 1994 blev der godkendt 53 projekter ud af i alt 590 ansøgninger.

I sit svar på ombudsmandens anmodning om oplysninger forklarede Kommissionen, at der var offentliggjort et vurderingsskema med detaljerede kriterier og vægtninger i den orienterende folder, man havde udsendt om LIEN. I sit svar oplyste Kommissionen desuden, at den rådgivende gruppe også inddrager andre hensyn som f.eks. ønsket om at opnå en rimelig geografisk spredning.

Kommissionen fastslog, at det i praksis er umuligt at skrive en detaljeret individuel analyse af hvert enkelt forkastet projekt. De ansøgere, hvis ansøgning bliver forkastet, modtager derfor en standardskrivelse med en kortfattet generel begrundelse - samtidig opfordres de udtrykkeligt til at henvende sig til CEV/EEP, hvis de ønsker supplerende oplysninger. Ifølge Kommissionen sender CEV/EEP ikke vurderingsrapporterne til ansøgerne, men det er fast praksis at give de pågældende ansøgere adgang til at se rapporterne, ligsesom man også drøfter resultaterne med dem. Kommissionen konstaterede, at L. ikke havde benyttet sig af lejligheden til at indhente supplerende oplysninger hos CEV/EEP om, hvorfor hans projekt var blevet forkastet.

Efter en analyse af Kommissionens og klagerens bemærkninger stillede ombudsmanden supplerende spørgsmål til Kommissionen. Som svar meddelte Kommissionen, at ekspertgruppens kvalitative vurdering kun vedrører den første fase i udvælgelsesprocessen. Ved denne vurdering opdeles forslagene i to hovedkategorier: forslag med et pointtal over 50 % og forslag med et pointtal under 50 %. Dette procenttal når man frem til ved at foretage den vægtning, der er beskrevet i den orienterende folder. Kommissionen forklarede, at når en ansøger, der har fået afslag, mødes med repræsentanter for CEV/EEP for at drøfte projektets mangler, bliver den pågældende ansøger orienteret om de bemærkninger, som blev fremsat på den rådgivende gruppes møde, samt om eventuelle supplerende bemærkninger fra Kommissionen og relevante punkter fra vurderingsrapporterne. Formålet med disse møder er at hjælpe ansøgeren med at finde frem til projektets stærke og svage sider, således at en fremtidig ansøgning måske vil blive imødekommet: de supplerende forklaringer vedrører således hele udvælgelsesproceduren.

Afgørelsen

1) Begrundede afslag til ansøgere

1.1 I sine svar til ombudsmanden påstod Kommissionen ikke, at den ikke var forpligtet til at begrunde sine afslag på ansøgninger i forbindelse med LIEN Phare-Tacis-programmet. Tværtimod understregede Kommissionen, at den bestræber sig på

- at skabe åbenhed omkring udvælgelsesproceduren og

- at hjælpe ansøgerne med at finde frem til de stærke og svage sider ved afviste projekter, således at de kan få held til at komme igennem med en ny ansøgning.

1.2 Det springende punkt var, om man havde givet en begrundelse, der sikrede, at disse mål blev opfyldt. Dette spørgsmål blev behandlet i lyset af hele den relevante beslutningsproces.

2) Kortfattet begrundelse med adgang til supplerende oplysninger efter anmodning

2.1 Det viste sig, at Kommissionens afslag på projektansøgninger til LIEN Phare-Tacis-programmet blev givet med en kortfattet begrundelse i en standardskrivelse, og at supplerende oplysninger kunne indhentes efter anmodning.

2.2 Kommissionens svar viste, at kun 10 % af de forelagte projekter opnåede finansiering af budgetmæssige årsager, og at højt vurderede projekter ikke nødvendigvis fik adgang til midler. Udvælgelsesproceduren for projekter mindede derfor om udbudsproceduren for en kontrakt.

2.3 I denne forbindelse er det relevant at henvise analogt til bestemmelserne i direktivet om tjenesteydelser (2) om begrundede afslag til dem, der afgiver bud. Efter direktivets artikel 12 skal der ikke automatisk gives en begrundelse, men den ordregivende myndighed skal over for alle forbigåede ansøgere eller bydende, der skriftligt anmoder herom, begrunde, hvorfor deres ansøgning eller bud er forkastet.

2.4 Det virkede derfor ikke malplaceret, at LIEN Phare-Tacis-programmet benyttede en procedure, hvor man gav en kortfattet begrundelse i en standardskrivelse, hvorefter man efter anmodning kunne få adgang til supplerende oplysninger.

3) Åbenhed omkring udvælgelsesproceduren

3.1 Ifølge Kommissionens svar vedrørte de supplerende oplysninger, som man kan få adgang til efter anmodning, alle tre faser i udvælgelsesproceduren.

3.2 Den orienterende folder, der blev udsendt om LIEN-programmet, indeholdt et afsnit med overskriften »Hvem træffer beslutning om at støtte projekterne, og hvem vurderer dem?« I dette afsnit i folderen blev det forklaret, at »en ekspertgruppe modtager, behandler og vurderer ansøgningerne og foretager indstillinger til Kommissionen, der foretager den endelige udvælgelse af projekter.« Dette er en korrekt, men noget kortfattet beskrivelse af proceduren.

3.3 Det næste afsnit i den orienterende folder havde følgende overskrift:»Hvilke kriterier benytter man ved vurderingen af ansøgninger?«, og i dette afsnit forklares de procentuelle vægtninger. Det fremgår af Kommissionens svar, at disse vægtninger kun fandt anvendelse i den første fase af udvælgelsesproceduren.

3.4 Som helhed betragtet indeholdt den orienterende folder nyttige oplysninger, der kunne vejlede ansøgerne ved udarbejdelsen af forslag og sætte dem og andre i stand til at forstå, hvordan Kommissionen iværksætter de relevante fællesskabspolitikker. Det havde imidlertid været muligt at give mere udtømmende oplysninger og at undgå unødig forvirring ved at understrege, at det var eksperterne, der anvendte de nævnte kriterier og procentuelle vægtninger ved deres vurdering, og at Kommissionen også tog hensyn til andre faktorer. Det havde ligeledes været muligt at skabe større åbenhed omkring proceduren: Kommissionen kunne have oplyst, hvilke andre faktorer der ville blive taget hensyn til.

Konklusion

Ombudsmandens undersøgelser i denne klagesag afslørede ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser fra Kommissionens side. Man kunne skabe større åbenhed omkring udvælgelsesproceduren ved at understrege, at Kommissionen træffer afgørelse under hensyntagen til andre faktorer end de nævnte kriterier og procentvise vægtninger. Man kunne opnå en yderligere forbedring, hvis Kommissionen oplyste, hvilke faktorer der tages hensyn til. Ombudsmanden afsluttede behandlingen af sagen.

ADGANG TIL OPLYSNINGER FRA KOMMISSIONEN

Afgørelse i klage 69/16.08.95/WDR/PD/D-de og 70/16.08.95/SF/PD/D-de over Europa-Kommissionen

Klagerne

M. og W., tyske statsborgere, indgav klager over en tjenestemand i Kommissionen. De anførte, at den pågældende tjenestemand, som de havde rettet henvendelse til med henblik på en udtalelse om et emne, de var i færd med at udarbejde en tv-udsendelse om, havde nægtet dem oplysninger og ikke besvaret efterfølgende henvendelser pr. fax.

Eftersom de to klager vedrørte samme forhold og blev indgivet sammen, besluttede ombudsmanden at behandle dem under et.

Undersøgelsen

I sine bemærkninger til klagerne fastslog Kommissionen, at den pågældende tjenestemand ikke havde haft beføjelse til at give et interview til journalisterne, eftersom det var Kommissionens politik »at lade alle kontakter til journalister gå gennem Talsmandens Tjeneste. Denne tjenestegren er således ansvarlig for at give interviews til journalister eller om nødvendigt træffe afgørelse om, at en kompetent tjenestemand fra en anden tjenestegren skal give et sådant interview. Der var således i denne sag øjensynligt tale om en misforståelse i denne henseende, og Kommissionen vil træffe de nødvendige foranstaltninger for at undgå sådanne misforståelser fremover.« Kommissionen anførte endvidere, at offentligheden havde aktindsigt i kommissionsdokumenter i overensstemmelse med Kommissionens afgørelse af 8. februar 1994 om aktindsigt i Kommissionens dokumenter.

Afgørelsen

Eftersom det af Kommissionens udtalelse fremgik, at den erkendte, der var tale om en misforståelse i denne sag, og at den havde truffet foranstaltninger for fremover at undgå sådanne misforståelser, fandt ombudsmanden det ikke nødvendigt at foretage yderligere undersøgelser. Han afsluttede derfor behandlingen af sagen

RETTIGHEDER FOR PERSONER PÅ RESERVELISTE

Afgørelse i klage 71/16.08.95/JD/B over Europa-Kommissionen

Klagen

Den 1. august 1995 indgav D. en klage til ombudsmanden vedrørende reservelisten fra udvælgelsesprøve KOM/A/730, som han havde bestået i 1991. Han klagede over, at reservelisten fra udvælgelsesprøve KOM/A/730 ikke var blevet forlænget ud over den 31. december 1994, over at Kommissionen havde ansat nationale eksperter, selv om den ikke havde udtømt reservelisten, og over at han ikke havde modtaget svar på sin skrivelse, hvori han forelagde spørgsmålet for Kommissionen.

Undersøgelsen

Den 13. december 1995 forelagde ombudsmanden klagen for Europa-Kommissionen og anmodede Kommissionen om at kommentere den. Kommissionen afgav sin første udtalelse den 27. marts 1996. Denne blev tilsendt klageren den 30. april 1996.

I henhold til Kommissionen blev afgørelsen om ikke forlænge reservelisten ud over den 31. december 1994 truffet på baggrund af antallet af ansættelser fra listen (kun 2 ansøgere tilbage) og de kvalifikationer, som blev anset for nødvendige i fremtiden.

Angående bistand fra nationale eksperter fandt Kommissionen, at disse tjener et specifikt formål. Kommissionen kan ikke blot nyde godt af sådanne nationale tjenestemænds ekspertise og kvalifikationer men også opnå en bedre gensidig forståelse mellem europæiske og nationale forvaltninger. Det er derfor fuldt ud forståeligt, at nationale eksperter ikke udvælges blandt de personer, der har bestået en udvælgelsesprøve. Endelig undskyldte Kommissionen ikke at have besvaret skrivelsen af 30. januar 1995 og forsikrede, at den ville forhindre sådanne fejltagelser i tilsvarende sager fremover.

Klageren udtalte sig om Kommissionen oplysninger den 13. september 1996. Han anførte, at vurderingen af Kommissionens politik vedrørende bistand fra nationale eksperter burde ske under hensyntagen til, at den pågældende nationale ekspert havde fået midlertidig ansættelse efter sin kontrakt som national ekspert.

Afgørelsen

Bestemmelserne vedrørende bistand fra nationale eksperter er fastlagt - af Kommissionen - i en afgørelse af 26. juli 1988. Proceduren for bistand fra nationale eksperter er af en anden art end proceduren for besættelse af stillinger forbeholdt ansøgere, der har bestået en udvælgelsesprøve. Denne betragtning gælder ligeledes besættelsen af midlertidige stillinger. Kommissionens afgørelse om ikke at foretrække ansøgere fra reservelister ved besættelse af sådanne stillinger kan således ikke drages i tvivl.

Artikel 5 i bilag III til personalevedtægten indeholder en forpligtelse til at opføre flere ansøgere på reservelisten end det forventede antal ansættelser. Kommissionen kan således gives medhold i sin antagelse af, at en ansøger, der har bestået en udvælgelsesprøve, ikke har krav på ansættelse.

Kommissionen har ret til at forlænge gyldighedsperioden for en nærmere bestemt reserveliste. Når kvalifikationerne til de stillinger, som forventes ledige i fremtiden, adskiller sig fra kvalifikationerne til udvælgelsesprøven, kan en forlængelse af gyldighedsperioden for listen synes ubegrundet. I forbindelse med reservelisten fra udvælgelsesprøve KOM/A/730 var de relevante tjenestegrene i Kommissionen blevet hørt, inden der blev truffet afgørelse om forlængelse af gyldighedsperioden.

På denne baggrund kan afgørelsen om ikke at forlænge gyldighedsperioden for reservelisten fra udvælgelsesprøve KOM/A/730 ud over den 31. december 1994, selv om den fortsat omfattede to personer, der havde bestået udvælgelsesprøven, ikke anses for at være i modstrid med principper for god forvaltningsskik.

På baggrund af disse forhold og under hensyntagen til, at Kommissionen har undskyldt sin manglende besvarelse af skrivelse af 30. januar 1995, konkluderede ombudsmanden, at der ikke var tale om fejl eller forsømmelser, og afluttede sin behandling af sagen.

ADGANG TIL OPLYSNINGER OM KOMMISSIONENS PROGRAMMER

Afgørelse i klage 104/1.9.95/IDS/B/PD over Europa-Kommissionen

Klagen

B., fransk statsborger, indgav en klage til den europæiske ombudsmand vedrørende Europa-Kommissionen. Han anførte, at han igennem knapt et år havde forsøgt at opnå en fortegnelse pr. land over navnene på de institutioner og foreninger, der har modtaget støtte fra Den Europæiske Socialfond som led i programmerne for uddannelse af handicappede i perioden 1981-1994.

Undersøgelsen

I sine bemærkninger til klagen oplyste Kommissionen, at for så vidt angik perioden 1989-1994 var de oplysninger, klageren havde anmodet om, ikke direkte disponible hos Kommissionen, og at en besvarelse af spørgsmålet ville indebære et meget omfattende arbejde, hvorved medlemsstaterne skulle iværksætte undersøgelser. For så vidt angik den foregående periode, havde Kommissionen oplyst, at den var i besiddelse af elementer, som kunne tjene til grundlag for en undersøgelse, der kunne give de ønskede oplysninger; Kommissionen erklærede sig rede til at foretage denne undersøgelse, hvis klageren bekræftede sin interesse for denne periode.

Afgørelsen

Ombudsmanden fandt, at Kommissionens begrundelse for perioden 1989-1994 var berettiget, og noterede sig Kommissionens velvillige holdning, for så vidt angik den forudgående periode. På denne baggrund fandt den europæiske ombudsmand det ikke begrundet at foretage yderligere undersøgelser og besluttede at afslutte behandlingen sagen.

AKTINDSIGT I ET KOMMISSIONSDOKUMENT

Afgørelse i klage 180/13.10.95/JPB/PD-B-dk over Europa-Kommissionen

Klagen

B., dansk statsborger, indgav en klage over, at Kommissionen havde nægtet ham aktindsigt. Det fremgik, at han i maj 1995 havde anmodet om adgang til en beretning om fremme af vækst, som Kommissionen havde ladet udarbejde. I september 1995 fik han meddelelse om, at Kommissionen afviste hans anmodning med den begrundelse, at Kommissionen ikke ønskede at offentliggøre beretningen kort før afholdelsen af en konference om emnet i november 1995. Den 11. september 1995 anmodede klageren Kommissionen om at ændre sin afgørelse. Eftersom han ikke modtog svar fra Kommissionen, indgav han en klage med påstand om, at Kommissionens holdning var i modstrid med bestemmelserne om aktindsigt i Kommissionens afgørelse af 8. februar 1994 om aktindsigt i Kommissionens dokumenter. I denne afgørelse fastlægges grundene for at afvise begæringer om aktindsigt og procedurerne for behandling af sådanne begæringer. Klageren påstod, at den manglende overholdelse af de i afgørelsen fastlagte frister for behandling af sådanne begæringer automatisk burde føre til, at der gives aktindsigt i det pågældende dokument.

Undersøgelsen

I sine første bemærkninger til klagen anførte Kommissionen, at den ikke fandt klagen begrundet, eftersom den siden da havde fremsendt beretningen til klageren. Klageren opretholdt dog klagen.

I sine efterfølgende bemærkninger erkendte Kommissionen, at den ikke havde overholdt de frister for behandling af begæringer, der var fastlagt i afgørelsen af 8. februar 1994, og udtalte, at den for fremtiden på enhver måde ville bestræbe sig på at overholde fristerne. Angående begrundelsen for det oprindelige afslag, erkendte Kommissionen, at den var ugyldig.

Afgørelsen

Ombudsmanden påpegede, at i henhold til artikel 1 i Kommissionens afgørelse af 8. februar 1994 om aktindsigt i Kommissionens dokumenter finder adfærdskodeks af 31. december 1993 for aktindsigt i Kommissionens og Rådets dokumenter anvendelse på Kommissionen. Følgelig kan aktindsigt afslås med henblik på at beskytte offentlige interesser (offentlig sikkerhed, internationale forbindelser, valutastabilitet, retlige procedurer, inspektioner og undersøgelser), enkeltpersoner og privatlivets fred, drifts- og forretningshemmeligheder, Kommissionens finansielle interesser, fortrolige oplysninger og tavshedspligten om Kommissionens forhandlinger.

I afgørelsens artikel 2 fastlægges procedurerne for aktindsigt: Kommissionen skal inden for en måned meddele den, der begærer aktindsigt, om begæringen er imødekommet. Hvis ikke der kan gives aktindsigt, meddeles den, der begærer aktindsigt, at han inden en måned kan anmode om ændring af indstillingen. Besvares en begæring om aktindsigt ikke inden en måned, betragtes den som afslået, og manglende besvarelse inden for en frist på en måned af en anmodning om at ændre indstillingen udgør ligeledes et afslag. På denne baggrund konkluderede ombudsmanden, at der ikke var grundlag for at antage, at begæringen var imødekommet, fordi den var ubesvaret.

For så vidt angik begrundelsen for at afvise begæringen, påpegede ombudsmanden, at den ikke var omfattet af den i Kommissionens afgørelse af 8. februar 1994 indeholdte opregning af grunde for afvisning af en begæring. Han betragtede derfor afvisningen som uhjemlet og ukorrekt.

Ombudsmanden noterede sig dog, at klageren havde modtaget den beretning, han havde anmodet om adgang til, så snart Kommissionens generalsekretariat havde rettet fejlen. På denne baggrund og under henvisning til, at generalsekretæren i sit svar på ombudsmandens anmodning om oplysninger åbent havde erkendt fejlen på Kommissionens vegne, og havde udtalt, at Kommissionen fremover på alle måder ville bestræbe sig på at forhindre gentagelser, fandt ombudsmanden ingen grund til yderligere behandling af klagen og afsluttede således behandlingen heraf.

FORTROLIG INFORMATION OM NUKLEARE MATERIALER

Afgørelse i klage 186/16.10.95/DL/UK/KT over Europa-Kommissionen

Klagen

I oktober 1995 skrev L. til den europæiske ombudsmand for at klage over de svar, Europa-Kommissionen havde givet på to skriftlige parlamentariske forespørgsler om nukleare materialer.

Klageren kunne ikke se nogen begrundelse for, at Kommissionen i sit svar på forespørgslerne havde henvist til bestemmelserne vedrørende hemmeligholdelse i Euratom-traktatens artikel 194 som grund til ikke at give oplysninger om udtømte uranlagre eller om kontrakter om leverancer til et nukleart anlæg. Han anmodede den europæiske ombudsmand om at tvinge Kommissionen til at handle i en ånd af åbenhed og frigive de oplysninger, der var anmodet om.

Undersøgelsen

Den europæiske ombudsmand anmodede Kommissionen om bemærkninger til klagen.

Kommissionens bemærkninger

For så vidt angår det første spørgsmål citerede Kommissionen Euratom-traktatens artikel 194 som grund for, at den ikke havde givet oplysninger om udtømte uranlagre på visse steder i Det Forenede Kongerige. I det øjeblik en medlemsstat har klassificeret visse oplysninger under et sikkerhedssystem, betragter Kommissionen sig som bundet af denne klassificering og forventes at holde sådanne oplysninger hemmelige.

For så vidt angår det andet spørgsmål i forbindelse med kommercielle oplysninger om kontrakter om leverancer til et nukleart anlæg i Fællesskabet, henviser Kommissionen også til Euratom-traktatens artikel 194 og bestemmelserne heri som grund til ikke at give sådanne kommercielle oplysninger. Disse oplysninger blev fremsendt til Kommissionen af aktørerne i henhold til Euratom-traktatens kapitel VI på tidspunktet for indgåelsen af kontrakten, men er fortsat de pågældende aktørers ejendom.

Klagerens kommentarer til Kommissionens bemærkninger

I henhold til klagerens bemærkninger bør Kommissionen på ny overveje sin fastholdelse af hemmeligholdelse, da både Euratom-traktatens artikel 194 og forordningerne i henhold hertil vedtoges inden for to helt forskellige politiske rammer. Den kolde krig og nuklear spionage var virkelige trusler, og situationen er naturligvis ændret siden.

Afgørelsen

Da Kommissionen i begge tilfælde henviste til artikel 194, blev spørgsmålet om hemmeligholdelse behandlet samtidigt for begge parlamentariske forespørgsler.

Artikel 194 indeholder følgende bestemmelse:

»Medlemmerne af Fællesskabets institutioner, (. . .) der (. . .) skal indhente (. . .) oplysninger (. . .) der er undergivet hemmelighedsbeskyttelse i henhold til bestemmelser truffet af en medlemsstat, (. . .) har (. . .) forpligtelse til at bevare disse hemmeligheder over for enhver ikke bemyndiget person såvel som over for offentligheden.«

Det synes klart ud fra skrivelsen og ånden i artikel 194, at dens bestemmelser er bindende for Det Europæiske Fællesskabs institutioner, som har forpligtelse til at bevare enhver oplysning hemmelig, som er undergivet et sikkerhedssystem i henhold til de bestemmelser, en medlemsstat har indført.

I det foreliggende tilfælde bekræftede Kommissionen sine svar på forespørgsel E-1805/95 stillet af Alex Smith og forespørgsel E-1518/95 stillet af Ahern om, at den pågældende medlemsstat har klassificeret de oplysninger, der anmodes om, som »undergivet et sikkerhedssystem«, hvorfor den ikke har mulighed for at frigive dem.

For så vidt angår forespørgslen af Ahern (E-1518/95), følger den på to andre forespørgsler af Breyer om en kontrakt om leverance til forskningsreaktoren i Garching. Kommissionen henviste til et andet argument i relation til hemmeligholdelse af kommercielle oplysninger. Den citerede en række bestemmelser, som alle understreger beskyttelsen af kommercielle oplysninger, hvorfor Kommissionen ikke er i stand til at give sådanne kommercielle oplysninger, da de oplysninger, der anmodes om, tilhører to økonomiske aktører, der handler i kommerciel egenskab. Kommissionen foreslog det ærede medlem at søge oplysningerne direkte hos de pågældende aktører.

I sine bemærkninger til ombudsmanden af 21. maj 1996 fremførte Kommissionen følgende:

I overensstemmelse med Euratom-traktatens kapitel VI (. . .) skal aktørerne til Agenturet fremsende kommercielle oplysninger, herunder selve den kontrakt, der skal indgås. Disse oplysninger er og forbliver disse aktørers ejendom. Kommissionens tjenestegrene er ikke i stand til at give sådanne kommercielle oplysninger, som er de pågældende aktørers ejendom.

Med henblik på at kunne afgøre, om dette argument er lovligt, må man undersøge de betingelser, hvorunder offentligheden har adgang til Kommissionens dokumenter. Spørgsmålet blev afgjort med Kommissionens afgørelse af 8. februar 1994 om offentlig adgang til Kommissionens dokumenter.

Denne afgørelse indfører princippet om generel adgang for offentligheden til Kommissionens dokumenter, samtidig med at man tager hensyn til visse undtagelser i relation til beskyttelse af offentlige eller private interesser.

Den indeholder i den vedføjede adfærdskodeks om offentlig adgang til Kommissionens og Rådets dokumenter bestemmelser om, at

»Institutionerne nægter adgang til ethvert dokument, hvis offentliggørelse kunne undergrave:

- . . .

- beskyttelsen af kommerciel eller industriel hemmeligholdelse

- . . .«

Det fremgår derfor, at Kommissionen ved at svare, at de oplysninger, der anmodes om, ikke kan gives på grund af beskyttelsen af kommerciel hemmeligholdelse, og ved at råde det ærede medlem til direkte at anmode den pågældende aktør om sådanne oplysninger, med denne holdning er i overensstemmelse med sin afgørelse af 8. februar 1994.

På denne baggrund har den europæiske ombudsmand ikke kunne påvise nogen fejl eller forsømmelser i Kommissionens holdning i denne sag. Han fandt det derfor ikke begrundet med yderligere undersøgelser og afsluttede behandlingen af sagen.

TRUFNE FORANSTALTNINGER EFTER OPHÆVELSEN AF TOLDFORMALITETERNE VED GRÆNSERNE

Afgørelse i klage 189/18.10.95/SP/GR/KT over Europa-Kommissionen

Klagen

I oktober 1995 skrev P. til den europæiske ombudsmand for at klage over Europa-Kommissionen. Efter ophævelsen af grænserne i Den Europæiske Union i januar 1993 måtte han lukke sit toldklareringskontor og led store økonomiske tab. Han var af den opfattelse, at han burde modtage økonomisk kompensation. Kommissionen havde desuden ikke besvaret hans brev af 5. november 1993.

Undersøgelsen

Den europæiske ombudsmand anmodede Kommissionen om dens bemærkninger til klagen.

I sit svar fremførte Kommissionen, at i henhold til subsidiaritetsprincippet var det ikke Fællesskabet, som skulle efterleve medlemsstaternes ansvar for det pågældende erhverv.

Men på grund af den exceptionelle karakter at den situation, som var opstået på grund af den pågældende virksomhed, fandt Kommissionen det begrundet af foreslå ledsageforanstaltninger på fællesskabsplan.

Med hensyn til Grækenland, klagerens hjemland, blev der i henhold til disse foranstaltninger ydet et beløb på over 3 mio. ECU til 39 projekter udvalgt af de græske myndigheder efter en licitation. Fristen for indgivelse af ansøgninger var 31. marts 1993, og i henhold til de oplysninger Kommissionen råder over, havde P. ikke fremsendt noget projekt til disse myndigheder (økonomiministeriet).

Kommissionens bemærkninger blev fremsendt til P. med henblik på at indhente hans bemærkninger hertil. I sit svar slog klageren på ny til lyd for, at han burde modtage økonomisk kompensation. Han fremførte også, at han havde fremsendt en ansøgning til de græske myndigheder.

Afgørelsen

Det fremgik af klagen, de vedføjede dokumenter og de undersøgelser, som var foretaget, at Kommissionen havde foreslået ledsageforanstaltninger på fællesskabsplan med henblik på at fremme omstrukturering af de pågældende virksomheder efter ophævelsen af toldformaliteterne ved de indre grænser i Fællesskabet pr. 1. januar 1993. Heriblandt er særlige foranstaltninger indeholdt i forordning (EØF) nr. 3904/92 vedrørende foranstaltninger om tilpasning af erhvervet som toldklarerer og speditør til det indre marked.

For så vidt angår Grækenland blev et beløb på over 3 mio. ECU med henblik på at bistå de virksomheder, som var mest berørt af fjernelsen af toldgrænserne, ydet til de græske myndigheder (økonomiministeriet). Dette beløb blev ydet af de græske myndigheder til 39 projekter med 1 874 personer udvalgt i henhold til en licitation for projekter offentliggjort i den nationale presse. Fristen for indsendelse af ansøgninger var den 31. marts 1993 i henhold til artikel 6 i ovennævnte forordning.

P. nægtede, at han skulle have undladt at indsende et projekt og fremlagde et dokument, som viste, at han havde indsendt en ansøgning til økonomiministeriet. Dette dokument var imidlertid dateret 11. marts 1994, dvs. ca. 1 år efter at fristen for indsendelse af ansøgninger var udløbet. Han kunne følgelig ikke forvente at få sit projekt godkendt af økonomiministeriet.

For så vidt angår Kommissionens manglende besvarelse af hans skrivelse fra november 1993, var dette naturligvis beklageligt, og Kommissionens opmærksomhed er blevet henledt på, at sådanne undladelser ikke burde gentage sig.

På denne baggrund fandt den europæiske ombudsmand det ikke begrundet af foretage yderligere undersøgelser og afsluttede behandlingen af sagen.

FOR MANGE ELEVER I EUROPASKOLEN BRUXELLES II

Afgørelse i klage 199/23.10.95/EP/B/KT over Europa-Kommissionen

Klagen

P. indgav klage i oktober 1995 om problemet med for mange elever i Europaskolen Bruxelles II.

Han gjorde opmærksom på, at klasserne befandt sig i lokaler, som oprindelig var blevet brugt til et andet formål, at antallet af børn i hver klasse var for højt, at de sanitære installationer lod meget tilbage at ønske, og at sikkerhedskravene ikke blev overholdt i denne skole.

Undersøgelsen

Den europæiske ombudsmand informerede Kommissionen om klagen.

Kommissionen fremsendte sine bemærkninger til ombudsmanden og erindrede om den historiske og juridiske baggrund for oprettelsen af Europaskolerne. Den redegjorde desuden for beføjelser og kompetence i forbindelse med forvaltningen af Europaskolerne.

Kommissionens bemærkninger blev fremsendt til klageren, som ikke fremsatte kommentarer.

Afgørelsen

Oprettelsen af Europaskolerne har sit retsgrundlag i aftalen om oprettelse af Europaskolerne af 12. april 1957 undertegnet af Fællesskabets oprindelige seks stater. Med denne aftale indførtes en ren mellemstatslig samarbejdsmodel, da Europaskolerne udelukkende var oprettet medlemsstaterne imellem. Disse var aftalens eneste kontraherende parter og de eneste, som havde sæde i Det Øverste Råd, som er det øverste organ på det administrative, pædagogiske og finansielle område.

Siden da er Fællesskabet, uden dog at blive kontraherende part i aftalen, blevet inkorporeret i Det Øverste Råd med de samme rettigheder som medlemsstaterne, og den mellemstatslige samarbejdsmodel er blevet nuanceret med Fællesskabets deltagelse.

Det Øverste Råd består således for øjeblikket af Fællesskabets medlemsstater og Kommissionen, som deltager med én stemme. Afgørelserne træffes med enstemmighed på de budgetmæssige og pædagogiske områder og med 2/3 flertal på det administrative område.

Bygningerne og udstyret i skolen Bruxelles II samt deres vedligeholdelse henhører derimod under de belgiske myndigheder.

Som fællesskabsinstitution og medlem af Det Øverste Råd har Kommissionen i denne forbindelse taget forskellige skridt med henblik på at tilskynde de belgiske myndigheder til at råde bod på problemerne i forbindelse med for mange elever i skolen Bruxelles II.

På baggrund af Kommissionens begrænsede beføjelser i forvaltningen af Europaskolerne og de skridt, den har taget over for de kompetente myndigheder, nærmere bestemt de belgiske myndigheder, for så vidt angår for mange elever i Europaskolen Bruxelles II, fandt den europæiske ombudsmand ikke, at Kommissionen kunne gøres ansvarlig for eventuelle fejl og forsømmelser, og han afsluttede derfor behandlingen af klagen.

ANSÆTTELSE FRA EN RESERVELISTE EFTER EN UDVÆLGELSESPRØVE

Afgørelse i klage 225/13.11.95/JV/B/KT over Europa-Kommissionen

V., som var opført som bestået på en reserveliste efter en udvælgelsesprøve afholdt af Kommissionen, rettede henvendelse til den europæiske ombudsmand, da han ikke var blevet kontaktet af Kommissionen med henblik på ansættelse. Kommissionen havde foranstaltet en ny udvælgelsesprøve vedrørende samme område uden først at have udtømt reservelisten fra den tidligere udvælgelsesprøve.

Den europæiske ombudsmand anmodede Kommissionen om at fremsende bemærkninger til klagen.

I sit svar forklarede Kommissionen, at det forhold, at man er opført på en reserveliste, ikke automatisk forpligter institutionen til at ansætte kandidaten. Opførelse på listen giver kun mulighed for at blive ansat i henhold til arbejdets nødvendighed. Desuden tilføjede Kommissionen, at denne nødvendighed for ansættelse indebærer, at Kommissionen ikke behøver vente på, at en reserveliste er udtømt, før den afholder en ny udvælgelsesprøve.

De bemærkninger, Kommissionen fremsatte, blev videresendt til klageren, således at han kunne fremkomme med sine kommetarer, såfremt han ønskede det. Klageren blev oplyst om, at sagen ville blive afsluttet på grundlag af klagen og Kommissionens bemærkninger, hvis han ikke fremsatte kommentarer.

Klageren fremsatte ikke kommentarer og ombudsmanden besluttede at afslutte behandlingen af sagen.

STATSBORGERSKAB SOM BETINGELSE FOR STIPENDIAT

Afgørelse i klage 258/27.11.95/HNDC/PO/PD-en over Europa-Kommissionen

Klagen

N.d C., portugisisk statsborger, indgav en klage til den europæiske ombudsmand mod Europa-Kommissionen med påstand om, at Kommissionens Generaldirektorat XII fejlagtigt havde nægtet hende et forskningsstipendiat.

Klageren indgav i maj 1995 en ansøgning om stipendiat under fællesskabsprogrammet vedrørende forskeres uddannelse og mobilitet som svar på en indkaldelse af forslag offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende af 17. januar 1995. Det omhandlede program var vedtaget af Rådet den 15. december 1994 og havde til formål at fremme forskeres mobilitet. Kommissionen var ansvarlig for programmets gennemførelse.

En betingelse for tildeling af stipendiat var, at den pågældende forsker ikke var statsborger i det land, hvor han eller hun havde til hensigt at udføre det forskningsarbejde, som lå til grund for stipendiatet.

Klageren havde både portugisisk og fransk statsborgerskab og søgte om et stipendiat med henblik på forskning ved »Instituto de Biologia Experimental e Tecnologica« i Portugal. Klageren oplyste, at hun, inden hun indsendte sin ansøgning, havde rettet henvendelse til Kommissionen i en skrivelse af 17. januar 1995 for at få oplyst, hvordan Kommissionen ville anvende betingelsen om statsborgerskab på personer med mere end et statsborgerskab i en situation som hendes. Hun modtog intet svar på denne anmodning om oplysninger. Med skrivelse af 12. juli 1995 besvarede Kommissionen hendes ansøgning. Den oplyste, at hun ikke var berettiget til stipendiatet, eftersom hun var statsborger i det land, forskningsinstitutionen var beliggende i.

I august og september 1995 rettede klageren henvendelse til Kommissionen med anmodning om ændring af den pågældende afgørelse. Klageren påpegede, at Kommissionens håndhævelse af bestemmelserne om statsborgerskab for så vidt angik personer med flere statsborgerskaber var fejlagtig. Kommissionen undskyldte i sine svar, at den ikke tidligere havde forelagt mere præcise oplysninger om anvendelsen af bestemmelserne vedrørende statsborgerskab for så vidt angik personer med flere statsborgerskaber. Kommissionen oplyste, at bestemmelserne var blevet gennemført i overensstemmelse med den praksis, der var blevet fastlagt under tidligere programmer, og at Kommissionen senere havde vedtaget en eksplicit bestemmelse vedrørende personer med flere statsborgerskaber, som var i overensstemmelse med den fastlagte praksis. Kommissionen opretholdt følgelig sin afgørelse.

Undersøgelsen

I sin udtalelse om klagen anførte Kommissionen, at den ikke have optegnelser i sine arkiver om en anmodning om oplysninger forud for klagerens indgivning af en ansøgning i maj 1995. Kommissionen erkendte, at den ikke havde vedtaget formelle bestemmelser vedrørende spørgsmålet om personer med flere statsborgerskaber, inden klagerens ansøgning blev afvist, men understregede, at de formelle bestemmelser kun bekræftede tidligere praksis, og at det var lovligt at anvende bestemmelserne om statsborgerskab på personer med flere statsborgerskaber, således at stipendiater ikke ydes til forskningsprojekter i de lande, hvor disse personer er statsborgere. For så vidt angik spørgsmålet om retfærdighed, udtalte Kommissionen, at »for så vidt angår muligheden for adgang til programmet, har personer med flere statsborgerskaber en ekstra mulighed for at tilhøre de støtteberettigede lande, mens udvalget af værtslande bliver begrænset. Dog må det påpeges, at denne begrænsning som følge af bestemmelserne om statsborgerskab ikke udelukkende rammer ansøgere med flere statsborgerskaber. Disse bestemmelser kan også anses for»uretfærdige«af ansøgere, som kun har et statsborgerskab, og selv om de aldrig har været bosiddende i det pågældende land, bliver forment støtte til uddannelse i dette land«.

Afgørelsen

Ombudsmanden udtalte, at grundsætninger for god forvaltningsskik kræver, at anmodninger om oplysninger besvares uden unødig forsinkelse. Dog var det ikke i dette konkrete tilfælde godtgjort, at Kommissionen havde modtaget den pågældende anmodning, eftersom klageren selv havde oplyst, at hun ikke længere var i besiddelse af postkvitteringen.

For så vidt angik påstanden om, at Kommissionens fortolkning af nationalitetsbestemmelserne i forhold til personer med flere statsborgerskaber var i modstrid med gældende ret, fandt ombudsmanden det godtgjort, at der på det tidspunkt, klagerens ansøgning blev afvist, ikke fandtes skriftlige bestemmelser vedrørende situationen for personer med flere statsborgerskaber. Dog fandt ombudsmanden, at dette ikke var ensbetydende med, at Kommissionen var forpligtet til at godkende ansøgninger fra personer med flere statsborgerskaber i de tilfælde, hvor de var i besiddelse af forskningslandets statsborgerskab såvel som et andet statsborgerskab. Kommissionen måtte tage stilling til spørgsmålet om personer med flere statsborgerskaber, og ombudsmanden fandt ikke, at den valgte løsning var i modstrid med gældende retsgrundsætninger.

Angående påstanden om, at Kommissionens håndhævelse af nationalitetsbestemmelserne på personer med flere statsborgerskaber var uretfærdig, fandt ombudsmanden, at denne påstand var ubegrundet i den omhandlede sag. Det fremgik således af sagen, at klageren var født i Portugal, havde gennemført alle sine studier (1976-1987) i Portugal, havde specialiseret sig i Canada og Frankrig (1988-1994) og derefter påbegyndt erhvervsarbejde i Portugal.

Ombudsmanden fandt således ikke at kunne konstatere fejl eller forsømmelser i denne sag og afsluttede derfor behandlingen af sagen.

3.2 SAGER, HVOR KLAGEN BLEV TRUKKET TILBAGE

3.2.1 EUROPA-KOMMISSIONEN OG EUROPA-PARLAMENTET

UKORREKTE OPLYSNINGER FRA KOMMISSIONENS OG EUROPA-PARLAMENTETS KONTORER I ROM

Afgørelse i klage 23/03.06.95/SL/PD/UK-en over Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet

L., som er italiensk statsborger, indgav en klage over Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet, hvori hun gjorde gældende, at de to institutioners kontorer i Rom havde givet hende ukorrekte oplysninger om EF-udvælgelsesprøver.

I deres udtalelser om klagen anførte de to institutioner, at de ansatte på de to kontorer ikke havde nogen erindring om klagerens besøg på kontorerne, at institutionerne var overrasket over, at hun havde fået urigtige oplysninger, eftersom de oplysninger, klageren påstod at have modtaget, var i modstrid med institutionernes sædvanlige ansættelsespolitik, og informationskontorerne havde modtaget en påmindelse om deres opgaver på dette område.

Udtalelserne blev forelagt klageren, som meddelte ombudsmanden, at hun lod sagen falde.

På denne baggrund afsluttede ombudsmanden behandlingen af sagen.

3.3 SAGER LØST AF INSTITUTIONEN

3.3.1 EUROPA-PARLAMENTET

ADGANG TIL MEP-DELTAGERLISTE

Afgørelse i klage 26/13.07.95/MAJQCS/FR/FR over Europa-Parlamentet

Klagen

Tre franske journalister indgav klage over Europa-Parlamentet. De anførte, at de den 13. juli 1995 ytrede ønske om at se deltagerlisterne for Europa-Parlamentets medlemmer, som var placeret uden for den mødesal, hvor Parlamentet afholder sine plenarmøder i Strasbourg (Europa-Parlamentets medlemmer skal skrive under på disse lister, når de går ind i mødesalen), hvilket Parlamentets betjente havde modsat sig.

Klagerne anførte bl.a., at listerne befandt sig på et område, som var frit tilgængeligt for offentligheden uden nogen form for fysisk afgrænsning eller angivelse af nogen form for forbud mod offentlig adgang til listerne, og at offentligheden ikke var bekendt med, hvor mange meter, decimeter eller centimeter, det var muligt at nærme sig listerne uden at overskride et sådan forbud om offentlig adgang til listerne.

Undersøgelsen

Europa-Parlamentets bemærkninger til klagen blev forelagt klagerne, som derefter fremkom med deres kommentarer.

Ombudsmanden anmodede Parlamentet om yderligere oplysninger. På grundlag af disse oplysninger afholdt to medarbejdere fra ombudsmandens kontor et møde med en repræsentant for Europa-Parlamentet. Efter dette møde forelagde ombudsmanden et forslag for Parlamentet.

Parlamentet anførte i det væsentlige, at deltagerlisterne var interne dokumenter, som bl.a. anvendes af Parlamentets administration til fastlæggelse af de forskellige godtgørelser, medlemmerne er berettiget til. Offentligheden har aldrig haft adgang til disse lister, men har altid haft adgang til de endelige lister, som offentliggøres i mødeprotokollen, som foreligger dagen efter. Endvidere har offentligheden altid adgang til navnene på de medlemmer, som har deltaget i en afstemning ved navneopråb, ofte blot en halv time efter, afstemningen har fundet sted. Parlamentet oplyste endvidere, at de pågældende deltagerlister tidligere havde ligget inde i mødesalen. Den eneste grund til at de nu lå uden for mødesalen var, at der som følge af de nye medlemsstaters tiltrædelse ikke var plads til listerne inde i mødesalen. På baggrund af disse betragtninger opretholdt Parlamentet sit forbud mod adgang til listerne.

Afgørelsen

Ombudsmanden erindrede først om, at der ikke forelå en generel bestemmelse fra fællesskabslovgiveren vedrørende aktindsigt i fællesskabsinstitutionernes dokumenter, hvorfor det var op til hver enkelt institution at fastlægge reglerne på området i medfør af institutionens interne organisationsbeføjelser.

Endvidere bemærkede ombudsmanden, at listernes oplysende værdi var meget begrænset, for så vidt angik spørgsmålet om medlemmernes tilstedeværelse i mødesalen på et bestemt tidspunkt, eftersom medlemmerne frit kan gå ind og ud af mødesalen uden på ny at skulle skrive under på de omhandlede lister.

På denne baggrund fandt ombudsmanden, at Parlamentet i medfør af sine interne organisationsbeføjelser kunne nægte offentligheden adgang til de pågældende lister, som især tjente administrative formål.

Hvis Parlamentet imidlertid ønskede, at offentligheden ikke skulle have adgang til de pågældende lister, fandt ombudsmanden det uhensigtsmæssigt at placere dem et sted, offentligheden havde adgang til, og hvor det praktisk taget var umuligt at sikre, at et sådant forbud kunne overholdes. Derfor foreslog ombudsmanden, at så længe listerne befandt sig uden for mødesalen, burde offentlighedens adgang hertil ikke hindres, og at Parlamentets betjente eventuelt kunne underrette særligt interesserede personer om de officielle lister og afstemningerne ved navneopråb ved hjælp af et notat, der kunne udarbejdes til dette formål.

Som svar på dette forslag meddelte Parlamentet, at generalsekretæren var blevet anmodet om at placere listerne inde i mødesalen og, hvis ikke det var muligt, at udarbejde en skrivelse vedrørende mulighederne for oplysninger om medlemmernes tilstedeværelse, som kunne forelægges alle interesserede personer.

På baggrund af Parlamentets ovennævnte interne organisationsbeføjelser og de gennemførte foranstaltninger besluttede ombudsmanden at afslutte behandlingen af sagen.

3.3.2 RÅDET

AKTINDSIGT TIL DOKUMENTER I RÅDETS BESIDDELSE

Afgørelse i klage 45/26.7.95/JPB/PD/B-dk over Rådet for Den Europæiske Union

Klagen

B., dansk statsborger, indgav klage over Rådet. Han krævede, at alle oplysninger, der var nødvendige for at forstå gældende lovgivning, blev offentliggjort, og anførte, at han som medlem af Europa-Parlamentet havde behov for kendskab til al lovgivning, herunder Rådets mødeprotokoller. Vedlagt klagen var en kopi af et notat fra Rådets Juridiske Tjeneste med kritik af Rådets praksis vedrørende erklæringer til optagelse i protokollerne fra Rådets møder.

Undersøgelsen

I sine bemærkninger til klagen anførte Rådet følgende tre forhold:

For det første gjorde Rådet gældende, at klagen ikke henhørte under ombudsmandens virkefelt. Rådet fremførte, at klagen ikke påviste, at Rådet havde begået fejl, og at notatet fra den juridiske tjeneste ikke udgjorde et bevis på fejl eller forsømmelser. Rådet bemærkede endvidere, at klageren havde forelagt spørgsmålet for ombudsmanden i sin egenskab af medlem af Europa-Parlamentet, og at klagerens ønske om kendskab til al gældende lovgivning var politisk betinget.

For det andet anførte Rådet, at klageren ikke havde rettet de fornødne administrative henvendelser til Rådet, inden han indgav sin klage til den europæiske ombudsmand.

For det tredje anførte Rådet, at det den 2. oktober 1995 havde vedtaget »en adfærdskodeks om offentliggørelse af Rådets protokoller og erklæringer til optagelse i protokollerne, når Rådet optræder som lovgivende myndighed, der viser, at Rådet i vid udstrækning har ændret praksis på dette område. Siden vedtagelsen af kodeksen er alle erklæringer til Rådets mødeprotokol i forbindelse med endelig vedtagelse af retsakter i den i bilaget til Rådets forretningsorden anvendte betydning, blevet gjort offentlig tilgængelige.«

Afgørelsen

For så vidt angik Rådets første argument påpegede ombudsmanden, at det tilkommer ham at afgøre, om en klage kan antages til realitetsbehandling. Fællesskabsinstitutionerne og -organerne er naturligvis velkomne til at tilkendegive deres synspunkter desangående over for ombudsmanden.

Det kan ved en klages antagelse til realitetsbehandling ikke kræves, at klageren skal føre fuldt bevis for de fejl eller forsømmelser, der klages over. I denne sammenhæng må det erindres, at det også påhviler ombudsmanden at forbedre forbindelserne mellem Fællesskabets institutioner og Europas borgere. Ombudsmandshvervet blev oprettet på baggrund af Unionens tilsagn om en åben, demokratisk og ansvarlig forvaltning. At kræve, at en borger fører bevis for fejl eller forsømmelser ved indgivelsen af klagen, ville indebære en uforholdsmæssig byrde for borgeren og vanskeliggøre den pågældendes adgang til ombudsmanden. Et sådant krav synes i øvrigt at være uhjemlet. I henhold til EF-traktatens artikel 138 E, stk. 1, andet afsnit, skal ombudsmanden foretage undersøgelser af »de påståede forhold« (»alleged facts« på engelsk og »faits allégués« på fransk) og ikke af påviste forhold. I artikel 3, stk. 1, i ombudsmandens statut fastslås det, at ombudsmanden foretager undersøgelser af »mulige tilfælde af fejl eller forsømmelser« (»suspected maladministration« på engelsk og »cas éventuel de mauvaise administration« på fransk).

I klagen gjordes det gældende, at ikke al eksisterende lovgivning var tilgængelig. Et notat var vedlagt som en integreret del af klagen. Notatet var yderst kritisk over for Rådets praksis med hensyn til erklæringer til mødeprotokollerne. I klagen gjordes det således klart gældende, at der var tale om fejl.

Klagerens stilling som medlem af Europa-Parlamentet havde ingen betydning for sagen. I henhold til EF-traktatens artikel 8 D kan »enhver« unionsborger henvende sig til ombudsmanden. Intet forhindrer således medlemmer af Europa-Parlamentet i at klage til ombudsmanden. For så vidt angår Rådets argument om, at klagen var »politisk«, bemærkede ombudsmanden, at han var af den opfattelse, at offentlig adgang til gældende lovgivning er et grundlæggende krav til en demokratisk retsstat. En klage med påstand om, at dette ikke var tilfældet, burde således indlysende tages alvorligt, uanset hvilke politiske bevæggrunde der i henhold til Rådet lå bag klagen.

Ombudsmanden fandt derfor ikke, at Rådets første argument kunne begrunde en ændring af hans oprindelige afgørelse om at behandle klagen.

For så vidt angik Rådets angivelse af, at klageren ikke havde rettet de fornødne administrative henvendelser til Rådet i overensstemmelse med artikel 2, stk. 4, i ombudsmandens statut, påpegede ombudsmanden, at der synes at være en mindre uoverensstemmelse mellem de forskellige sprogudgaver af denne bestemmelse. I den danske udgave anvendes ganske vist termen »fornødne«, som giver det indtryk, at sådanne administrative henvendelser er nødvendige. På den anden side anvendes der i f.eks. de engelske, franske, tyske, spanske og svenske udgaver hhv. termerne »appropriate«, »appropriées«, »geeigneten«, »adecuadas« og »lämpliga«, som synes at betyde, at der skal rettes passende administrative henvendelser. Under hensyntagen til denne bestemmelses formål må den korrekte fortolkning være, at der skal være rettet passende administrative henvendelser. Det tilkommer ombudsmanden at afgøre, hvad der i en given sag må anses for passende.

I denne sag fremgik det, at erklæringer til optagelse i protokollerne fra Rådets møder var blevet betragtet som en hindring for disse protokollers offentliggørelse. Dette syntes endvidere til fulde bekræftet af, at Rådet efterfølgende fandt det nødvendigt at vedtage en adfærdskodeks om offentliggørelsen af Rådets protokoller og erklæringer til optagelse i protokollerne. Det måtte derfor lægges til grund, at en forudgående administrativ henvendelse ville være blevet afvist.

Under disse omstændigheder fandt ombudsmanden ikke nogen grund for at ændre sin oprindelige afgørelse om at behandle klagen under hensyntagen til Rådets andet argument.

For så vidt angik sagens realitet, bemærkede ombudsmanden, at aktindsigt som en foranstaltning til at fremme gennemsigtigheden inden for Unionen prioriteres højt af institutionerne (jf. f.eks. erklæring nr. 17 vedføjet Maastricht-traktaten om retten til adgang til oplysninger og Rådets erklæring af 22. januar 1996 i anledning af Kommissionens lovgivningsprogram for 1996).

Som tidligere anført var formålet med oprettelsen af ombudsmandshvervet at understrege Unionens ønske om gennemsigtighed. Det var derfor indlysende, at gennemsigtighed og retten til aktindsigt var af stor betydning for ombudsmanden. Ombudsmanden fandt, at Rådet med vedtagelsen af adfærdskodeksen den 2. oktober 1995 havde truffet de foranstaltninger, som måtte anses for påkrævet for fremover at sikre aktindsigt til den type dokumenter, klagen omhandlede. Ombudsmanden fandt det derfor ikke begrundet at foretage yderligere undersøgelser og afsluttede derfor behandlingen af sagen.

3.3.3 EUROPA-KOMMISSIONEN

ERSTATNING TIL EN VIRKSOMHED FOR DENS ARBEJDE

Afgørelse i klage 5/09.11.94/FE/EF-en over Europa-Kommissionen

Klagen

I november 1994 indgav et advokatfirma klage mod Europa-Kommissionen på vegne af sin klient, en virksomhed, som var specialiseret i at organisere konferencer.

Kommissionen bad i 1992 virksomheden om at tilrettelægge en konference. Kort før konferencen skulle finde sted, blev den aflyst af Kommissionen. Aflysningen skyldtes åbenbart, at den ansvarlige tjenestemand i Kommissionen ikke havde fået budgetmæssig dækning til konferencen, hvilket var til skade for virksomheden, bl.a. økonomisk tab i form af penge og tid, som allerede var blevet brugt til tilrettelæggelse af konferencen.

Efterfølgende korrespondance og kontakter med Kommissionen førte ikke til nogen erstatning for den skade, virksomheden havde lidt.

Undersøgelsen

Da den europæiske ombudsmand ikke påbegyndte sit virke før 27. september 1995, var han ikke i stand til umiddelbart at tage sig af klagen. Den 31. oktober 1995 anmodede han Kommissionen om at fremsende bemærkninger til klagen.

Med fax af 15. januar 1996 og skrivelse af 17. januar 1996 informerede Kommissionen ombudsmanden om, at den i november 1995 til endelig afgørelse af sagen havde tilbudt virksomheden at yde erstatning for alle de afholdte udgifter. Tilbuddet var blevet accepteret, hvorfor virksomhedens krav omsider var bilagt.

Afgørelsen

Da det problem, som havde foranlediget klagen, var blevet løst på en for parterne tilfredsstillende måde, afsluttede den europæiske ombudsmand behandlingen af klagen. Virksomheden rettede en tak til ombudsmanden for hans undersøgelse »som havde ansporet Kommissionen til seriøse forhandlinger«.

FORSINKET BESVARELSE AF ANMODNING OM OPLYSNINGER

Afgørelse i klage 22/03.05.95/AP/DE mod Europa-Kommissionen

Den 28. april 1995 indgav P. en klage til den europæiske ombudsmand mod Europa-Kommissionen med påstand om, at Kommissionen ikke havde besvaret hans skrivelser af 12. oktober 1994 og 15. februar 1995.

Eftersom ombudsmanden først tiltrådte den 27. september 1995, kunne han ikke behandle klagen øjeblikkeligt. Ombudsmanden anmodede Europa-Kommissionen om en udtalelse om sagen den 27. oktober 1995.

Ved skrivelse af 26. januar 1996 forelagde Kommissionen sine kommentarer til klagen til ombudsmanden, hvori den erkendte, at besvarelsen af klagerens henvendelser var blevet usædvanligt forsinket. Klagerens anmodning om oplysninger til Kommissionen i Luxembourg fra oktober 1994 og februar 1995 var først blevet besvaret den 31. maj 1995. Kommissionen meddelte ombudsmanden, at Ggeneraldirektorat V i Kommissionen siden da havde ændret proceduren for behandling af denne form for henvendelser for fremover at undgå sådanne forsinkelser. En tredje skrivelse fra klageren af 12. juni 1995, stilet direkte til Kommissionen i Bruxelles, var blevet besvaret den 7. juli 1995.

Eftersom klageren havde modtaget svar på sin anmodning, og ombudsmanden fandt Kommissionens procedureændringer tilfredsstillende, vedtog ombudsmanden at yderligere undersøgelser var ubegrundede og afsluttede behandlingen af sagen.

MANGLENDE UDBETALING AF STØTTE

Afgørelse i klage 95/30.8.95/IMI/EF/NL-en over Europa-Kommissionen

Z. fra et nederlandsk institut indgav en klage til ombudsmanden den 30. august 1994 over Europa-Kommissionen for forsømmelighed. Ifølge klageren indvilgede Generaldirektorat V ved skrivelse af 18. 5. 1994 i at tildele et beløb på 5 000 ECU til et seminar om Europavalget 1994, som instituttet afholdt, men udbetalte aldrig beløbet.

Eftersom ombudsmanden først tiltrådte den 27. september 1995, kunne klagen ikke behandles øjeblikkeligt. Den 20. november 1995 sendte ombudsmanden klagen til Europa-Kommissionen til udtalelse.

Ved skrivelse af 12. januar 1996 meddelte klageren ombudsmanden, at tvisten mellem instituttet og Kommissionen havde fundet en løsning, og at han trak klagen tilbage.

Ombudsmanden noterede sig, at sagen var løst til gensidig tilfredsstillelse, og afsluttede behandlingen af sagen.

TILDELING AF DET BLÅ FLAG FOR REN STRAND

Afgørelse i klage 235/16.11.95/JMC-fr over Europa-Kommissionen

Klagen

C. indgav klage i november 1995 vedrørende tildeling af det blå flag som kvalitetsmærke for ren strand til stranden ved Armaçao de Pêra i Algarve, Portugal, og vedrørende anvendelsen af midler fra EUGFL til stranden.

Tildelingen af det blå flag til stranden ved Armaçao de Pêra var efter klagerens opfattelse ikke berettiget, da denne strand var til skade for miljøet og den offentlige sundhed. Klagen var vedlagt flere fotografier for at gøre opmærksom på de beklagelige adgangsforhold til stranden samt på mængden af uhumskheder, som ophobede sig der. Han satte desuden spørgsmålstegn ved de portugisiske myndigheders anvendelse af de fælleskabsmidler, som blev ydet til beskyttelse af denne strand.

Undersøgelsen

Den europæiske ombudsmand har oplyst Europa-Kommissionen om tildelingen af det blå flag til stranden ved Armaçao de Pêra og anmodet den om at fremsende sine bemærkninger.

I sit svar fremførte Kommissionen først, at den ikke er direkte ansvarlig for tildelingen af det blå flag, som samordnes af en ikke-statslig organisation med hjemsted i Danmark. Kommissionen intervenerer kun ved at fremsende oplysninger vedrørende et enkelt af tildelingskriterierne. Den har dog anmodet omtalte organisation om flere oplysninger og har forpligtet sig til at fremsende en undersøgelsesrapport til C.

For så vidt angår fællesskabsmidlerne, fremførte Kommissionen, at den ikke havde kunnet påvise nogen form for svig.

Den europæiske ombudsmand fremsendte disse bemærkninger til C., som gav udtryk for tilfredshed med hensyn til den europæiske ombudsmands mellemkomst, eftersom det blå flag ikke var blevet tildelt stranden ved Armaçao de Pêra for 1996, og han trak sin klage tilbage. Ombudsmanden har også anmodet om at få tilsendt omtalte undersøgelsesrapport.

Ombudsmanden vedlagde desuden kopi af en skrivelse fra kommissær Ritt Bjerregaard, som oplyste, at Kommissionen havde indgivet klage i henhold til proceduren i EF-traktatens artikel 169 mod de portugisiske myndigheder for overtrædelse af fællesskabsteksterne på området, navnlig direktiv 76/160/EØF (badevand).

Afgørelsen

Tildelingen af det blå flag forvaltes og besluttes af en ikke-statslig organisation, Fonden for Miljøuddannelse i Europa, med hjemsted i Danmark. Kommissionen er følgelig ikke bemyndiget til at tildele det blå flag. Den er dog ikke helt udelukket fra proceduren, eftersom den giver oplysninger om et enkelt af kriterierne for tildeling af det blå flag, nemlig kvaliteten af badevandet.

Kommissionen har fremsendt klagen til fonden og anmodet fondens nationale ansvarlige om at oplyse, hvilke betingelser, der lå til grund for tildeling af det blå flag til den pågældende strand. Der vil snarest blive fremsendt en rapport om undersøgelsen.

Kommissionen har samtidig indledt en procedure for overtrædelse af traktatens artikel 169 mod Portugal for eventuelt at have foretaget manipulation af analyserne af vandprøverne (overtrædelse af direktiv 76/160/EØF om badevand).

For så vidt angår de portugisiske myndigheders anvendelse af fællesskabsmidlerne, har Kommissionens undersøgelse ikke kunnet påvise nogen form for svig.

Dels på baggrund af, at det blå flag ikke er blevet tildelt Armaçao de Pêra for 1996, dels på baggrund af de skridt, Kommissionen har indledt inden for rammerne af dens beføjelser over for de kompetence myndigheder og organer, anses de legitime spørgsmål, som C. rejser i sin klage, som besvaret.

På baggrund af C.'s beslutning om at tage sin klage tilbage har den europæiske ombudsmand ikke fundet det begrundet med yderligere undersøgelser og besluttet at afslutte behandlingen af sagen.

SEN BETALING AF EN FAKTURA

Afgørelse i klage 236/17.11.95/AKH/KT-en over Europa-Kommissionen

Et firma, som havde kontrakt med Europa-Kommissionen, indgav klage i november 1995 vedrørende sen betaling af en faktura inden for rammerne af TACIS Donau miljøprogrammet. Fakturaen var blevet sendt til Kommissionen i februar 1994, men blev først betalt flere måneder senere, selv om den kontraktmæssige frist var 30 dage.

Ombudsmanden anmodede Kommissionen om bemærkninger. I sit svar fremførte Kommissionen, at betalingen til firmaet fandt sted senere, end rimeligt var, og at der skulle betales renter.

Kommissionens svar blev fremsendt til klageren. Firmaet stillede sig tilfreds med at få en undskyldning fra Kommissionen sammen med tilbuddet om renter på grund af sen betaling.

Sagen blev således løst på en for klageren tilfredsstillende måde, hvorfor ombudsmanden besluttede at afslutte behandlingen af sagen.

DIREKTIVET OM IKKE-LIVSFORSIKRING

Afgørelse i klagerne 256/23.11.95/EA/B-FR, 291/21.12.95/SA/B-FR, 311/4.1.96/CN/B-FR over Europa-Kommissionen

Klagerne

Klagerne vedrører Kommissionens fortolkning af direktiv 92/49/EØF om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring.

Et forsikringsselskab med hjemsted i Frankrig informerede i oktober 1995 sine kunder i Belgien, klagerne, om, at det havde besluttet ikke længere at forsikre risici for forsikringstagere med bopæl i udlandet »på grund af fællesskabsbestemmelserne vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser«. Man sigtede hermed på ikrafttrædelsen af forsikringsdirektiverne den 1. juli 1994 og de juridiske begrænsninger, som disse direktiver indfører. De rettede derpå henvendelse til den europæiske ombudsmand vedrørende Kommissionens fortolkning af disse fællesskabsdirektiver, idet de fandt, at opsigelsen af deres kontrakt skyldtes disse tekster.

Undersøgelsen

Den europæiske ombudsmand rettede henvendelse til Kommissionen, som fremsendte sine bemærkninger.

Kommissionen redegjorde først og fremmest for den juridiske ordning i disse direktiver vedrørende adgang til forsikringsordningen og udøvelsen heraf. Den opridsede dernæst de eksisterende forhold i visse medlemsstater inden ikrafttrædelsen af disse direktiver og præciserede endelig Kommissionens holdning til omtalte klager.

Klagerne fremsatte ikke kommentarer til disse bemærkninger bortset fra en tak til ombudsmanden for hans mellemkomst.

Afgørelsen

Inden ikrafttrædelsen af disse forsikringsdirektiver forbød visse medlemsstater, herunder Belgien, forsikringsselskaber etableret i en anden stat at dække risici på deres område, hvis disse ikke var etableret der. Manglende overholdelse af denne betingelse ville medføre sanktioner, især annullering af kontrakten.

Under denne ordning indeholdt den kontrakt, som klagerne havde indgået med deres selskab, ingen juridisk garanti, hvis forsikringsselskabet ikke opfyldte denne betingelse.

De tre forsikringsdirektiver tager sigte på at ophæve denne situation, som er i strid med frie tjenesteydelser på forsikringsområdet, ved at give ethvert forsikringsselskab etableret i en medlemsstat mulighed for at dække risici i en anden medlemsstat uden at behøve at være etableret der.

Dette forudsætter dog, at »værts«-staten kan udøve kontrol med dette forsikringsselskabs aktiviteter. Den nye ordning pålægger følgelig forsikringsselskaberne visse forpligtelser. Et forsikringsselskab i en medlemsstat skal f.eks. overholde visse gældende bestemmelser i den stat, hvor det dækker risici, især dens fiskale bestemmelser.

I det pågældende tilfælde er det muligt, at klagernes forsikringsselskab har ment, at disse forpligtelser var for omfattende, hvorfor det besluttede at begrænse sine aktiviteter til Frankrig og opsagde de kontrakter, som dækkede risici i Belgien. Der er dog tale om et valg, som kan tillægges det pågældende selskabs handelsstrategi, men som på ingen måde er påbudt i fællesskabsdirektiverne på dette område, for så vidt som andre forsikringsselskaber har valgt at underkaste sig denne nye ordning.

På denne baggrund fandt den europæiske ombudsmand det ikke begrundet at foretage yderligere undersøgelser og afsluttede behandlingen af sagen.

GODTGØRELSE AF UDGIFTER TIL REJSE OG OPHOLD

Afgørelse i klage 450/20.2.1996/JF/A/KT-en over Europa-Kommissionen

Klagen

I juli 1995 ankom F. til Bruxelles for at deltage i den mundtlige prøve som led i en udvælgelsesprøve. Kommissionen rådede ham til at henvende sig til dens rejsebureau, som ordnede et særligt hotelprisarrangement for ham. Herudover fik han refunderet sine rejseudgifter fra Bruxelles lufthavn til byen samt returbilletten.

I september 1995 blev han af Kommissionen indkaldt til en lægeundersøgelse og nogle samtaler i Bruxelles. På. samme måde, som han havde gjort i juli, henvendte han sig på ny til Kommissionens rejsebureau, men fik at vide, at Kommissionen ikke havde givet det tilladelse til at opnå et særligt hotelprisarrangement. Det billigste hotel, hvor han kunne få et værelse, var d