KOMMISSIONENS BESLUTNING af 5. juni 1991 om stoette fra regionen Sardinien til virksomheden Ferriere Acciaierie Sarde (Kun den italienske udgave er autentisk) (91/547/EKSF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR - under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab, saerlig artikel 4, litra c),

under henvisning til Kommissionens beslutning nr. 3484/85/EKSF af 27. november 1985 om faellesskabsregler for stoette til jern- og staalindustrien (1),

under henvisning til Kommissionens beslutning nr. 322/89/EKSF af 1. februar 1989 om faellesskabsregler for stoette til jern- og staalindustrien (2),

under henvisning til de bemaerkninger, som de interesserede parter er blevet anmodet om at fremsaette, og UD FRA FOELGENDE BETRAGTNINGER:

I I 1987 bevilgede myndighederne i den selvstaendige region Sardinien Ferriere Acciaierie Sarde (FAS) et tilskud paa 1,796 mia. lire (ca. 1,17 mio. ECU) i henhold til regionallov nr. 41/87 af 14. september 1987, som tager sigte paa at fremme miljoebeskyttelsen paa oeen ved ydelse af stoette til selektiv bortskaffelse, genbrug af og genvinding fra affald. De italienske myndigheder underrettede Kommissionen herom ved skrivelse af 26. januar 1989, hvori de ligeledes anmeldte den ved lov nr. 41/87 indfoerte stoetteordning, som Kommissionen godkendte den 28. november 1990.

Efter at Kommissionen ved skrivelse af 5. juli 1989 havde faaet naermere oplysninger om lov nr. 41/87, meddelte den de italienske myndigheder, at det i henhold til EKSF-Traktatens artikel 4, litra c), og beslutning nr. 3484/85/EKSF var forbudt at yde stoette til EKSF-jern- og staalvirksomheder i henhold til denne regionallov.

Ved skrivelse af henholdsvis 14. december 1989 og 26. februar 1990 henledte Kommissionen opmaerksomheden paa, at den stoetteordning, som var blevet indfoert ved lov nr. 41/87, var uforenelig med de af EKSF-Traktaten afledte bestemmelser om stoette, og den anmodede om, at FAS tilbagebetalte stoetten. I mellemtiden var der fundet en alternativ loesning. Den gik ud paa, at der blev oprettet en virksomhed, som skulle indsamle og videresaelge skrot; da det drejer sig om en aktivitet, som ikke var daekket af EKSF-Traktaten, og som foelgelig henhoerte under EOEF-Traktaten, kunne den muligvis falde ind under den stoetteordning, som var blevet indfoert ved lov nr. 41/87. Kommissionen havde godkendt denne loesning under forbehold af, at den ikke medfoerte en indirekte stoette til en EKSF-virksomhed i form af salg af skrot til en lavere pris end markedsprisen paa det italienske fastland.

Ved skrivelse af 24. april 1990 gav de italienske myndigheder tilsagn om, at de ikke ville yde denne form for stoette til EKSF-jern- og staalindustrien; dernaest understregede de ved skrivelse af 8. juni 1990, som Kommissionen modtog den 20. juli 1990, at de var indforstaaede med at tilbagesoege det beloeb, som var blevet udbetalt til FAS i 1987, og at de var ved at undersoege vilkaarene for tilbagebetalingen.

Kommissionen har saaledes forholdt sig afventende, saaledes at virksomheden og de regionale myndigheder kunne faa tid til at udarbejde en passende tilbagebetalingsplan.

Da den ikke modtog nogen oplysninger herom, sendte den en telex til de italienske myndigheder den 23. oktober 1990. Myndighederne meddelte den 26. november 1990, at de stadigvaek forhandlede med virksomheden om tilbagebetalingen.

II Den omtvistede stoette blev, uanset bestemmelserne i artikel 6, stk. 1, i beslutning nr. 3484/85/EKSF, udbetalt uden at vaere blevet forhaandsanmeldt til Kommissionen.

Hverken bestemmelserne i naevnte beslutning, saerlig artikel 3 om stoette til miljoebeskyttelse, eller bestemmelserne i beslutning nr. 322/89/EKSF, som afloeste beslutning nr. 3484/85/EKSF pr. 1. januar 1989, aabner mulighed for at betragte den paagaeldende stoette som forenelig med det faelles marked, jf. i oevrigt det i EKSF-Traktatens artikel 4, litra c), fastsatte forbud mod enhver form for stoette.

Under hensyntagen til ovenstaaende og i betragtning af, at der efter henved fem maaneders droeftelser endnu ikke var indgaaet nogen tilbagebetalingsaftale mellem regionen og virksomheden, indledte Kommissionen ved skrivelse af 19. december 1990 den i artikel 6, stk. 4, i beslutning nr. 322/89/EKSF fastsatte procedure og opfordrede de italienske myndigheder til at fremsaette deres bemaerkninger hertil. Samtidig skoennede den, at den ved lov nr. 41/87 fastsatte stoetteordning var forenelig med bestemmelserne i EOEF-Traktaten, og ordningen blev godkendt under forbehold af, at denne stoette ikke kom nogen EKSF-virksomhed til gode.

Som et led i proceduren fremsendte de italienske myndigheder deres bemaerkninger ved skrivelse af 28. januar 1991, som Kommissionen modtog den 4. april 1991.

De italienske myndigheder gjorde foerst og fremmest gaeldende, at stoetten var fuldstaendig lovlig, da den tog sigte paa at forbedre den offentlige sundhed og var blevet udbetalt i henhold til den stoetteordning, som var blevet indfoert ved lov nr. 41/87 og godkendt af Kommissionen i november 1990.

Dernaest anmodede de Kommissionen om at vurdere stoetten i lyset af oeens meget specielle geografiske og socio-oekonomiske situation.

Under proceduren var der ikke nogen medlemsstat, men derimod en faglig sammenslutning, der fremsatte sine bemaerkninger. Disse blev videresendt til den beroerte medlemsstat, men gav ikke anledning til saerlige bemaerkninger fra dennes side.

III FAS fremstiller rundt betonstaal. Disse produkter figurerer i bilag I til EKSF-Traktaten under kodenummer 4 400. Fremstillingen af disse produkter falder saaledes ind under EKSF-Traktatens bestemmelser og ikke under EOEF-Traktatens bestemmelser, saerlig for saa vidt angaar statsstoette, og FAS er en virksomhed efter artikel 80 i samme Traktat.

Foelgelig kan det forhold, at Kommissionen ikke har rejst indsigelse over for den ved lov nr. 41/87 fastsatte stoetteordning paa grundlag af EOEF-Traktatens artikel 92 og 93, ikke lovliggoere ydelsen af stoette til en EKSF-virksomhed. I oevrigt havde Kommissionen udtrykkelig gjort opmaerksom paa, at godkendelsen var betinget af, at denne stoette ikke kom EKSF-jern- og staalvirksomheder til gode.

I EKSF-Traktatens artikel 4, litra c), hedder det: »I overensstemmelse med bestemmelserne i denne Traktat ophaeves og forbydes foelgende inden for Faellesskabet som uforeneligt med det faelles marked for kul og staal: . . . c) tilskud eller anden stoette ydet af Staterne eller saerlige byrder paalagt af dem, i hvilken som helst form dette sker.« Dette forbud gaelder i lige saa hoej grad for saerlige stoetteordninger til fordel for jern- og staalindustrien som for generelle eller regionale ordninger, som finder anvendelse paa denne sektor. I modsaetning til forbuddet i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 1, er der her tale om et absolut forbud, idet der ikke tages hensyn til stoettens virkninger paa konkurrencen inden for Faellesskabet.

De eneste mulige afvigelser fra det generelle forbud er opregnet udtoemmende i de forskellige stoetteregler, saerlig i beslutning nr. 3484/85/EKSF, som var i kraft fra 1. januar 1986 til 31. december 1988, hvorefter den blev afloest af beslutning nr. 322/89/EKSF, som har fundet anvendelse fra 1. januar 1989.

Det drejer sig om stoette til forskning og udvikling, stoette til miljoebeskyttelse, visse former for stoette til virksomhedslukning, stoette til virksomheder etableret i det tidligere DDR samt stoette, der ydes i en medlemsstat, hvori der ikke tidligere er ydet nogen form for stoette i henhold til Kommissionens beslutning 80/257/EKSF (1) eller nr. 2320/81/EKSF (2), aendret ved beslutning nr. 1018/85/EKSF (3), og som er blevet medlem af Faellesskabet i disse beslutningers gyldighedsperiode (dvs. Graekenland); endvidere er visse former for regionalstoette til investeringer undtaget fra forbuddet.

Da Italien ikke er omfattet af sidstnaevnte klausul, kan der ikke ydes nogen form for regionalstoette til en jern- og staalvirksomhed beliggende paa dets territorium. Sardiniens saerlige geografiske eller socio-oekonomiske situation kan saaledes ikke retfaerdiggoere ydelsen af en saadan stoette til en jern- og staalvirksomhed paa Sicilien.

I henhold til artikel 3 i beslutning nr. 3484/85/EKSF kan der kun ydes stoette til miljoebeskyttelse, hvis formaalet er at »fremme tilpasningen til nye lovbestemte miljoebeskyttelsesnormer af anlaeg, som har vaeret i drift i mindst to aar foer disse normers ikrafttraedelse«. Miljoebeskyttelsesstoette, som ydes i en anden form end den, der er fastsat ved naevnte artikel, er ikke omfattet af undtagelsesbestemmelsen og kan saaledes ikke lovligt udbetales til en af EKSF-Traktaten omfattet jern- og staalvirksomhed.

I det foreliggende tilfaelde drejer det sig om stoette, som i loebet af 1987 blev ydet til FAS i form af et tilskud paa 100 lire (0,06 ECU) pr. kg skrot, som var indsamlet paa oeen med henblik paa genvinding. Men i virksomhedens elektriske ovn blev der allerede produceret staal paa grundlag af skrot; der var saaledes tale om en »skrotbaseret staalproduktion«, som eksisterede side om side med den »stoebejernsbaserede staalproduktion«, og som, set fra et miljoemaessigt synspunkt, ikke indebar nogen som helst forbedring. Denne stoette tilskyndede faktisk FAS til at forsyne sig med lokalt frem for importeret raamateriale. Stoetten resulterede i en vaesentlig reduktion af virksomhedens driftsomkostninger, hvis man ser paa gennemsnitsprisen for »tungt« skrot paa det italienske marked (mellem 112 og 139 lire/kg i 1987 og 141,5 lire/kg i begyndelsen af 1991). Endelig har stoetten ikke givet anledning til udgifter, som tager sigte paa at bringe virksomhedens anlaeg i overensstemmelse med nye miljoebeskyttelsesnormer. Den opfylder saaledes ikke betingelserne i foernaevnte artikel 3, hvorfor den ikke falder ind under undtagelsen.

Desuden opfylder den ikke nogen af de oevrige betingelser, der er fastsat i beslutning nr. 3484/85/EKSF samt i beslutning nr. 322/89/EKSF. Foelgelig er den omfattet af det i EKSF-Traktatens artikel 4, litra c), fastsatte forbud.

IV Afvigelserne fra det principielle forbud i EKSF-Traktatens artikel 4, litra c) mod stoette til jern- og staalindustrien tager paa ingen maade sigte paa at svaekke faellesskabsreglerne for stoette til jern- og staalindustrien, som skal ses i lyset af de alvorlige konkurrenceforvridninger, som kunne opstaa, hvis denne sektor, som stadig er meget foelsom til trods for den nylige sanering, modtog stoette, som er uforenelig med det faelles marked. Det er derfor vigtigt, at faellesskabsreglerne overholdes noeje, hvilket indebaerer, at stoette til en jern- og staalvirksomhed kun kan godkendes, hvis Kommissionen har vaeret i stand til at efterproeve, at de betingelser, der er udtoemmende opregnet i stoettereglerne, faktisk er opfyld.

Ovenstaaende betragtninger viser, at dette ikke var tilfaeldet i den konkrete sag, dels fordi en del af stoetten, uanset artikel 6, stk. 1, i beslutning nr. 3484/85/EKSF, er blevet ydet uden forudgaaende anmeldelse til Kommissionen, dels fordi stoetten ikke falder ind under nogen af undtagelsesbestemmelserne i samme beslutning. Da de bemaerkninger, som de italienske myndigheder har fremsat, ikke kan aendre den foreloebige vurdering, som Kommissionen anlagde ved procedurens indledning, maa den paagaeldende stoette betragtes som uforenelig med det faelles marked - VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Det tilskud paa 1,796 mia. lire (ca. 1,17 mio. ECU), som den selvstaendige region Sardinien i 1987 ydede til Ferriere Acciaierie Sarde i henhold til regionallov nr. 41 af 14. september 1987, er en ulovlig statsstoette, da den er blevet ivaerksat uden forudgaaende tilladelse fra Kommissionen, og den er desuden uforenelig med det faelles marked.

Stoetten ophaeves ved tilbagesoegning af de ulovligt udbetalte beloeb.

Artikel 2

De italienske myndigheder underretter inden to maaneder fra meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at rette sig efter den.

Artikel 3

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 5. juni 1991.

Paa Kommissionens vegne Leon BRITTAN Naestformand

(1) EFT nr. L 340 af 18. 12. 1985, s. 1.

(2) EFT nr. L 38 af 10. 2. 1989, s. 8.

(1) EFT nr. L 62 af 7. 3. 1980, s. 28.

(2) EFT nr. L 228 af 13. 8. 1981, s. 14 (3) EFT nr. L 110 af 23. 4. 1985, s. 5