Meddelelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17 (1) Anmeldelse nr. IV/35.079/F3 - Whitbread (97/C 294/02)

(EØS-relevant tekst)

I. Ansøgningen og anmeldelsen

1. Den 24. maj 1994 anmeldte Whitbread plc (Whitbread) i henhold til artikel 4 i Rådets forordning nr. 17 tre standardformer for lejemål, hvor hvert lejemål omhandler en fuldt udstyret pub med udskænkningsbevilling (2) (»on-licensed public house«) i Det Forenede Kongerige med en forpligtelse (»tie«) til at sælge en bestemt type øl som beskrevet nedenfor. De tre standardformer er det 20-årige lejemål, »pre-retirement«-lejemålet og det 5-årige lejemål. Whitbread anmodede om en negativattest eller bekræftelse af, at lejemålene kunne drage fordel af anvendelsen af forordning (EØF) nr. 1984/83 (3) eller en individuel fritagelse i henhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 3, med virkning fra den dato, hvor aftalerne blev indgået.

II. Parterne

2. Whitbread er en britisk virksomhed inden for levnedsmiddel-, drikkevare- og fritidsområdet. Dens aktiviteter omfatter brygning, markedsføring og distribution af øl samt engrossalg af andre drikkevarer, ejerskab af udlejede pubber og administration af pubber, restauranter, hoteller, øludsalg (»off licenses«) og fritidsklubber. Whitbread-gruppens aktiviteter udøves gennem en afdelingsstruktur administreret gennem otte særskilte handelsafdelinger. Afdelingen med ansvar for udlejede ejendomme er Whitbread Pub Partnership (WPP).

3. I 1994 ejede Whitbread ca. 5 007 værtshuse med udskænkningsbevilling, hvoraf 1 941 blev ledet af en bestyrer (dvs. bestyreren er ansat i virksomheden), 2 292 var bortforpagtet, og 774 var udlejet til mange forskellige lejere, der ikke var underlagt salgsforpligtelsen (»tie«). I det regnskabsår, der sluttede i februar 1997, udgjorde de udlejede ejendomme i alt 2 130 salgssteder, hvoraf 1 970 var udlejet i henhold til permanente aftaler og 160 gennem midlertidige forpagtningskontrakter. Ud af de 1 970 permanent udlejede salgssteder var 1 938 udlejet i henhold til en af de anmeldte aftaler (1 643 20-årige lejemål; 276 5-årige lejemål og 19 »pre-retirement«-lejemål). Lejerne af de 1 970 permanent udlejede salgssteder købte i det år 433 000 tønder øl af Whitbread. Disse 1 970 salgssteder udgør 2,4 % af antallet af værtshuse med uskænkningsbevilling i UK, og antallet af tønder, som disse værtshusholdere købte hos Whitbread, udgør 1,6 % af ølforbruget (volumen) i denne type værtshuse i Det Forenede Kongerige i 1996. Whitbreads samlede omsætning i regnskabsåret, der sluttede den 2. marts 1996, lå på 2,7 mia. £. Det år tegnede Whitbread sig for 14,2 % af det britiske ølmarked for så vidt angår produktionens størrelse.

III. Markedet

4. Siden 1990, hvor Whitbread Leases (Whitbread-lejekontrakter) blev indført, er der sket store ændringer i strukturen og adfærden på det britiske marked for øl, der kan nydes på stedet (»on-trade«). Disse skyldes for det meste de ølbekendtgørelser (Beer Orders), der er udstedt efter det britiske monopoltilsyns (MMC) rapport om ølforsyningen samt et fald i den samlede efterspørgsel, herunder især i salget af øl, der kan nydes på stedet, ændringer i forbrugernes efterspørgsel hen imod pubber, der tilbyder et bredere udvalg af mad og drikkevarer, flere virksomheders ophør med bryggerivirksomhed samt omlægningen af relationerne mellem bryggerierne og pubdetailkæderne på den ene side og forpagterne på den anden.

MMC's rapport fra 1989 og de efterfølgende ølbekendtgørelser

5. MMC's rapport fra 1989 om ølforsyningen medførte, at der blev fremsat en række henstillinger, som tog sigte på at slække det traditionelle bånd (»tie«) (eksklusiv købsforpligtelse + konkurrencebegrænsningsklausul) mellem bryggerier og pubber. De fleste af MMC's henstillinger blev implementeret, hovedsagelig gennem bekendtgørelsen om Supply of Beer (Tied Estate) fra 1989 og bekendtgørelsen om Supply of Beer (Loan Ties, Licensed Premises and Wholesales Prices) fra 1989. Bekendtgørelsen om Tied Estate pålagde de »nationale bryggerier« (bryggerier med over 2 000 værtshuse med udskænkningsbevilling) følgende ændringer:

- deres forpagtere skulle være fritaget for forpligtelsen for andre drikkevarer end øl og øl med lavt alkoholindhold

- deres forpagtere skulle have ret til at købe én type øl lagret på fad (en øl med gæring i fadet) (4) hos en anden leverandør end bryggeriet/udlejeren (den såkaldte »guest beer«)

- de måtte kun binde et vist antal pubber til sig. Dette tvang dem til at sælge eller frigøre ca. 11 000 af de dengang anslåede 60 000 britiske pubber.

Efterspørgselsfaktorer

6. Øl kan sælges gennem steder med udskænkningsbevilling (on-trade), f.eks. pubber, hoteller og restauranter, eller gennem steder uden udskænkningsbevilling (off-trade), f.eks. supermarkeder og øludsalg. Endvidere anslås den private fortoldede import, hovedsagelig fra Calais, at udgøre 4 % af det samlede ølforbrug i Det Forenede Kongerige. Den samlede mængde øl solgt i Det Forenede Kongerige faldt med 9,5 % mellem 1989 og 1995, og mængden af øl solgt inden for on-trade faldt med 17,3 % i samme periode. On-trades andel af salget er således faldet (fra 79,3 % i 1989 til omkring 69 % i 1996), men er med undtagelse af Irland fortsat den højeste andel i EU.

7. Det faldende ølsalg inden for on-trade er blevet opvejet af:

a) en reel stigning i on-trade ølpriserne på 21 % mellem 1989 og 1996, hvoraf afgiftsstigningerne kun tegnede sig for en ubetydelig del

b) en stigning i andelen af salg af andre varer end øl i pubber til 37 % af den samlede omsætning i 1996, hovedsagelig som følge af stigningen i cateringsalget.

8. Forbruget af fadøl tegnede sig i 1996 for 63 % af det samlede forbrug. Dette er desuden - med undtagelse af Irland - det højeste tal i EU. Til sammenligning lå tallet for Belgien, som har det tredjestørste forbrug af fadøl i EU, på 39 %. De britiske pubber tilbyder desuden et større udvalg af fadøl end andre steder i EU, idet gennemsnittet ligger på 6,5 mærker pr. pub.

Udbudsfaktorer

Brygning

9. Den vigtigste ændring siden 1989 består i, at bryggemarkedet er blevet mere koncentreret. Den større koncentration skyldes virksomheder, der forlader bryggemarkedet og sælger deres bryggeaktiviteter til eksisterende konkurrenter. I 1996 sad de resterende fire nationale bryggerier, Scottish & Newcastle, Bass, Carlsberg Tetley Brewing (CTB) og Whitbread på 78 % af det britiske ølmarked for så vidt angår udbuddet. Desuden forlod fire større regionale bryggerier markedet mellem 1989 og 1991, hvorved antallet af store regionale bryggerier faldt fra 11 til 7.

Engroshandel

10. Et af resultaterne af bekendtgørelserne var salget af nogle af de nationale bryggeriers »tied estates«. Dette forventedes at medføre en stigning i den frie handel og en større rolle for uafhængige grossister. I 1995/1996 tegnede de uafhængige grossister sig imidlertid kun for ca. 6 % af distributionen, i forhold til 5 % i 1985. De nationale bryggerier dominerer stadig engrossektoren, med en andel af distributionen svarende til deres andel af produktionen.

11. De pubber, der blev solgt af de nationale bryggerier, blev hovedsagelig købt af detail-pubkæder eller af regionale bryggerier. Som helhed har pubkæderne enten deres egne engrosoperationer, eller de forsynes direkte af bryggerierne. På samme måde har regionale bryggerier ikke behov for uafhængige grossister. Sammen med det generelle fald i ølsalget og de nationale bryggeri-grossisters øgede effektivitet har dette ført til en marginal vækst i den uafhængige engrossektor.

Detailsalg

12. I Det Forenede Kongerige forudsætter detailsalg af øl og andre alkoholholdige drikkevarer til forbrug på stedet en bevilling udstedt på det lokale domhus. Der gælder i øjeblikket tre særskilte klasser af bevillinger:

- »Full on-licences«: hvor en person kan købe alkoholholdige drikkevarer uden at bo på stedet eller indtage et måltid. Der findes ca. 83 100 full on-licences, hvoraf ca. 57 000 er pubber. Resten omfatter hoteller og bodegaer.

- »Restricted on-licences«: hvor en betingelse for at kunne købe drikkevarer er, at kunden enten bor på stedet eller indtager et måltid. Omfatter ca. 32 300 private hoteller og restauranter.

- »Clubs«: en person skal være medlem for at kunne købe drikkevarer. Omfatter ca. 31 500 salgssteder, som hovedsagelig ejes i fællesskab af medlemmerne.

13. Ved at gennemtvinge ændringer i ejerforholdene vedrørende pubber har bekendtgørelserne ligeledes haft en indvirkning på andelen af øl solgt gennem de forskellige detailkanaler: bryggeriernes værtshuse med købsforpligtelse, bryggeriernes værtshuse med bestyrere, uafhængige pubselskabers værtshuse med købsforpligtelse, uafhængige pubselskabers værtshuse med bestyrere, værtshuse med tilknyttet lån og købsforpligtelse samt frie værtshuse. Dette fremgår af nedenstående oversigt over ølsalget (volumen). Tallene fra 1985 stammer fra MMC-rapporten og kan anses for at være repræsentative for årene 1985-1989; 1995-dataene stammer fra Brewers and Licensed Retailers Association (BLRA), omfattende overslag for ikke-medlemmer.

>TABELPOSITION>

14. Bekendtgørelserne reducerede ligeledes den restriktive karakter af værtshuse med tilknyttet lån og købsforpligtelse, idet forpagterne fik mulighed for at opsige dem tid enhver til med tre måneders varsel. Med bekendtgørelserne indførtes også »guest beer«-rettigheden for værtshusholdere med lån fra de nationale bryggerier. Det fremgår af de oplysninger, som BLRA har indsendt, at ca. 20 % af lånene afsluttes eller udbetales hvert år. En ikke-opgjort andel af disse afsluttede og nye lån må tilskrives værtshusejere, der tilbagebetaler et eksisterende lån med penge udlånt til dem af et andet bryggeri (til gengæld for et nyt lån med købsforpligtelse). Det ser ud til, at de større salgssteder, såsom klubber, ikke blot modtager meget større lån, men de er sædvanligvis ikke-eksklusive, idet disse forretninger ønsker at have to eller flere indkøbsmuligheder. Købsforpligtelserne gælder imidlertid normalt for en bestemt mængde øl. BLRA har ikke foretaget et overslag over antallet af sådanne ikke-eksklusive lån, den samlede procentvise on-trade mængde, som sådanne ikke-eksklusive lån tegner sig for, eller den procentvise del af de relevante salgssteders samlede salg, som udgøres af den mængde øl, der er fastsat i sådanne lån med købsforpligtelse.

Konkurrence mellem bryggerier

15. I engrosleddet har de største bryggerier et vist garanteret salg gennem deres tilknyttede og bestyrede værtshuse. Bryggerierne må konkurrere om at forsyne resten af markedet, gennem individuelle aftaler med frie værtshuse og leveringsaftaler med pubkæder og andre bryggerier. Denne konkurrence foregår hovedsagelig med hensyn til pris og mærke, selv om bryggerierne også forsøger at sikre sig salg ved at tilbyde andre fordele, såsom støtte til reklame.

Markedsadgang i bryggerileddet

16. De vigtigste hindringer for adgang til markedet i dette led er behovet for at sikre sig salgssteder og få adgang til et distributionssystem. En ny virksomhed på markedet skal sørge for leverancer til frie værtshuse, pubkæder eller bryggeriernes værtshuse som en del af deres udbud af ølmærker eller (i tilfælde af et nationalt bryggeri) som en »guest beer«. Konkurrenternes besiddelse af kendte mærker er en yderligere hindring for adgangen eller for eksisterende bryggeriers udvidelsesmuligheder. Dette er endnu mere udpræget med hensyn til pilsnerøl, der normalt markedsføres på nationalt plan, og hvor det som følge af annonceudgifterne måske ikke er så rentabelt at komme ind på markedet i mindre omfang.

17. Når det drejer sig om at finde salgssteder, er etableringsskrankerne blevet reduceret siden gennemførelsen af bekendtgørelserne som følge af den faldende andel af markedet, der er omfattet af »ties«, og som følge af pubkædernes opståen. Det er lettere for en nytilkommen at indgå leveringsaftaler med en kæde frem for med individuelle pubber. Behovet for et distributionssystem udgør fortsat en etableringsskranke. Overkapaciteten på bryggeområdet er imidlertid ikke længere en væsentlig etableringsskranke, idet bryggeriernes udnyttelseskapacitet i 1996 lå på 90 %, i forhold til 79 % i 1991.

18. De fleste udenlandske producenter af øl (hovedsagelig pilsner) har valgt at komme ind på det britiske marked ved at indgå eksklusive licensaftaler med eksisterende nationale bryggerier, hvorved øllet brygges i Det Forenede Kongerige og sælges som en del af de nationale bryggeriers udbud af mærker. Disse udenlandske pilsnerøl er ofte blevet markedsført som »premium brands« (luksusøl). Whitbread har indgået sådanne licensaftaler med Interbrew (Stella Artois), Heineken (pilsnere og Export Heineken) og med hensyn til Murphy's Irish Stout.

Markedsadgang i detailleddet

19. Pubberne konkurrerer kun med andre i deres lokalområde. Hvert område har stort set en lokal pris for en bestemt type udbud, der omfatter pubbens samlede »tilbud« (faciliteter, miljø), og ikke blot ølprisen.

20. Etableringsskrankerne på detailmarkedet ligger forholdsvist lavt. Den eneste af en vis betydning er bevillingslovene, som kan forhindre, at der åbnes nye pubber, medmindre der er behov for dem. Disse love håndhæves ikke strengt overalt i Det Forenede Kongerige, men hvor det sker, kan det betyde, at det bliver vanskeligt at komme ind på lokalområdet. I nogle områder af Det Forenede Kongerige sker det desuden, at bevillingerne afslås, hovedsagelig som følge af hensynet til den offentlige orden. Et bestemt pubselskab har imidlertid haft held til at åbne over 100 pubber i nybebyggede områder i de seneste år.

Ændringer i ordningerne mellem pubforpagtere og deres udlejere

21. Historisk set er pubber blevet udlejet gennem »traditionelle« korte publejemål. Bryggerierne beholdt ansvaret for bygningen og dens faste inventar, og forpagterne havde ansvaret for at sælge øl leveret af udlejeren samt andre drikkevarer og mad. Efter MMC-rapporten fik pubforpagterne tryghed i jobbet, idet de blev underlagt huslejeloven af 1954. Længe før MMC's henstilling sås imidlertid de første længere »full repair and maintenance«-lejemål, som gav en vis sikkerhed i jobbet og mulighed for at overdrage lejemålet.

IV. Aftalerne

22. Lejemålene er kontrakter mellem Whitbread og lejeren, hvorved Whitbread stiller en pub med bevilling og fast inventar til rådighed for en lejer med det formål at drive pubben, og hvorefter lejeren betaler leje til Whitbread og erklærer sig indforstået med at købe de øl, der er specificeret i lejekontrakten, hos Whitbread eller hos en virksomhed udpeget af Whitbread og ikke hos nogen anden leverandør.

23. Forskellene mellem det 20-årige lejemål og de to andre standardlejemål ligger i, at i forbindelse med det 20-årige lejemål i) skal lejeren vedligeholde ejendommen og det faste inventar (under de to andre lejemål er lejeren ikke ansvarlig for reparationer af bygningen eller den udvendige udsmykning), ii) må lejeren ikke foretage ændringer uden Whitbreads samtykke (i tilfælde af »pre-retirement«-lejemål er ændringer forbudt, dog med den undtagelse at ikke-bygningsmæssige ændringer i interiøret kan foretages med Whitbreads samtykke; i det 5-årige lejemål er ændringer forbudt), iii) må lejeren ikke overdrage det lejede i de første tre år af lejemålet, og hvis lejeren derefter ønsker at overdrage lejemålet, skal det - hvis Whitbread kræver det - overdrages til Whitbreads kandidat på markedsvilkår, og det må ikke overdrages til et bryggeri (i »pre-retirement«-lejemålet er overdragelse forbudt, undtagen når det med Whitbreads samtykke sker til lejerens efterladte ægtefælle; i det 5-årige lejemål er overdragelse forbudt).

24. Det 5-årige lejemål anvendes under omstændigheder, hvor det 20-årige anses for uhensigtsmæssigt, såsom ustabile lokale økonomiske forhold, alt for høje udgifter til at bringe ejendommen i ordentlig vedligeholdt stand eller en påtænkt renovering af ejendommen inden for de næste tre år.

25. »Pre-retirement«-lejemålene blev anvendt, da de eksisterende lejere med årlige aftaler konverterede til 20-årige lejemål i årene 1990-1992. En række lejere ønskede at trække sig tilbage i løbet af de kommende fem år, men ønskede at bevare sikkerheden i jobbet frem til det tidspunkt, hvor de trak sig tilbage.

Ølforpligtelsen

26. Lejeren accepterer at købe alle nærmere specificerede øltyper hos Whitbread eller et firma udpeget af Whitbread med undtagelse af et enkelt mærke fadøl (»guest beer«-klausulen). De specificerede øltyper er øl af den type, der er anført i tillægget til lejekontrakten, som indeholder salgsbetingelserne. Disse typer er light, pale eller bitter ale (i Skotland kendt under betegnelsen 70/-, heavy special eller Scotch ale), export eller premium ale (i Skotland også kendt under betegnelsen 80/- ale), mild ale (i Skotland kendt under betegnelsen 60/- light eller pale ale), brown ale, strong ale (herunder barley wine), bitter stout eller porter, sweet stout, lager, export eller premium lager (også kendt under betegnelsen »malt lager« eller »malt liquor«), strong lager, »diet pils« (eller premium low carbohydrate beer) og low carbohydrate (eller »lite«) beer. Disse typer repræsenteres af de ølmærker eller -betegnelser, der er anført i Whitbreads gældende prisliste.

27. Lejeren må sælge enhver type øl foruden de specificerede typer, hvis den er pakket i flasker, dåser eller små beholdere, eller hvis den er i aftappet form, og salget af denne øl i aftappet form er sædvanlig eller nødvendig for at opfylde en tilstrækkelig efterspørgsel fra lejerens kunder.

Leje

28. Lejen betales kvartalsvis forud, og lejeren skal tilbagebetale de præmier, udlejeren har betalt for forsikring af ejendommen mod i) brandskade, herunder tre markedsbestemt års leje af ejendommen og udgifter til syns- og skønsmand, og ii) tab af bevillingen.

29. Whitbread kan kræve, at lejen skal genforhandles efter hvert tredje år dagen før lejemålets udløb, eller når Whitbread ikke længere kan gøre forpligtelsen gældende, eller når Whitbread reducerer forpligtelsen. Den ændrede leje er det højeste beløb af den eksisterende leje eller markedslejeværdien for ejendommen på den relevante dato for forhøjelsen. Markedslejeværdien defineres som enten det beløb, parterne enes om at anse for den gældende markedslejeværdi, eller det beløb, der fastsættes af en vold-giftsmand.

Rabatter og kompenserende fordele

30. Eftersom enkeltpersoner, som ikke er bundet til at købe øl hos et andet selskab (individual free-house operators), i Det Forenede Kongerige kan opnå rabatter på deres ølkøb, som »tied operators« ikke kan få, har Kommissionen vurderet i) nettoprisforskellen mellem øl købt hos Whitbread og den pris, der betales af »individual free-house operators« og Whitbreads »tied lessees«, samt ii) værdien af fordele, som Whitbread giver sine lejere, og som »individual free-house operators« ikke har umiddelbar adgang til. Udgangspunktet for denne vurdering var rapporten fra den britiske forbrugerombudsmandsinstitution (OFT) om undersøgelsen af bryggeriernes engrosprispolitik fra maj 1995 (OFT-rapporten), som blev suppleret med yderligere undersøgelser foretaget af Kommissionen.

31. Prisforskellen er forskellen mellem de gennemsnitlige rabatter i £/tønde, som Whitbread yder sine »individual free-house operator«-kunder på et typisk produktmix, og de rabatter, der ydes til WPP-lejere, og som omfatter de faktiske rabatter på fadøl og værdien af de lavere WPP-listepriser sammenholdt med Whitbread-prislisten.

32. Lejetilskuddet beregnes ved at trække den faktiske lejeindtægt fra det bundne værtshus (tied estate) fra 15 % af værtshusets omsætning (lejen for et »free of tie«-udsalgssted antages at være 15 % af omsætningen). For at nå frem til lejetilskuddet pr. tønde divideres det samlede lejetilskud med det samlede antal tønder, der er solgt til værtshuset. Ved beregningen af lejetilskuddet som vist i nedenstående tabel blev der anvendt følgende antagelser:

- overslaget over den samlede omsætning for »tied estate« blev beregnet på grundlag af, at den betalte leje svarede til 12,72 % af omsætningen. Tallet 12,72 % stammer fra interne Whitbread-dokumenter, som hovedsagelig anvendes i forbindelse med fastsættelse af leje eller genforhandling af leje, omfattende en gruppe på 30 pubber udvalgt af Kommissionen. Whitbread har meddelt Kommissionen, at det gennemsnitlige forhold mellem leje og omsætning for alle WPP-ejendomme er 12,19 %

- for årene 1990/91 og 1991/92 er tallene for lejeindtægt, antal leverede tønder og samlet omsætning for samtlige pubber udlejet af Whitbread de tal, der er indsendt af Whitbread

- for årene 1992/93 frem til 1996/97 henviser tallene for lejeindtægt, antal leverede tønder og værtshusenes samlede omsætning til de pubber, der er udlejet i henhold til anmeldte aftaler som forsynet af Whitbread, med en række overslag foretaget af Kommissionen på grundlag af disse oplysninger.

33. Whitbread har anslået den gennemsnitlige værdi af de erhvervsmæssige ydelser pr. lejer for hvert af de relevante år. Denne værdi er derefter ganget med det samlede antal pubber udlejet i henhold til anmeldte aftaler (med undtagelse af årene 1990/91 og 1991/92, hvor der anvendes tal for alle WPP-pubber) og derefter divideret med antallet af tønder leveret til disse værtshuse.

34. Whitbread har anvendt to forskellige metoder til støtte for sine overslag. Den første bestod i at udregne Whitbreads udgifter til ydelser, der leveres gratis til lejernes management-ressource (område-managere, ejendomstilsynsførende, leasing-managere og catering-managere). Disse udgifter blev derefter »sat op« (fordoblet) for at afspejle omkostningerne for den individuelle uafhængige handlende. Fra denne sum blev derefter trukket de forhøjede udgifter ved Whitbreads salgspersonale for »individual free trade operators«.

35. Ved den anden metode anvendtes et overslag over årlige Whitbread-ledelsesdage brugt på støtte til lejerne. I f.eks. året 1994/95, hvor overslaget over fordelen for hver enkelt lejer blev vurderet til 2 500 £, blev 8 manddage (5 for område-manageren til det månedlige »forretnings«-besøg i dagtimerne, det kvartalsvise aftenbesøg, uddannelsesmøder og udviklingsarbejde, 2 for ejendoms-manageren, som afspejler det årlige ejendomstilsyn, udviklingsarbejde og juridisk ejendomsrådgivning samt 1 for andre managere) anset for en fordel for alle pubber og i gennemsnit yderligere 2,5 manddages catering-rådgivning til pubber, hvor der serveres mad, svarende til det månedlige besøg og de formelle uddannelsesmøder.

36. WPP's udgifter til støtte til forskellige uddannelses-, marketing- og cateringrelaterede ydelser til lejerne er ikke medtaget i dette overslag. Whitbread anslår, at støtteudgifterne for året 1996/97 svarer til en fordel på yderligere 180 £ for WPP-lejerne.

37. Til beregning af værdien af indkøbsfordelene indsendte Whitbread en »støtteværdi« pr. lejer, som derefter blev ganget med det samlede antal pubber udlejet i henhold til anmeldte aftaler og derefter divideret med antallet af tønder leveret til disse pubber. Den af Whitbread fulgte metode bestod i at udregne fordelene for pubber, som er »store madsteder«, »begrænsede madsteder« og »ikke-madsteder« for at finde det samlede gennemsnit. I året 1996/97 var det samlede gennemsnit f.eks. 3 580 £.

38. Whitbread understøttede tallene for de pubber, der serverer mad, og dem, der ikke serverer mad, ved at indsende detaljerede oplysninger for hver af de enkelte varer, hvor der bestod indkøbsfordele, samt overslag over deres værdi. For 1996/97 blev disse detaljerede oplysninger indsendt for følgende varer: gas, forsikring, kreditkort, glasartikler, chips og nødder, frostvarer, vandbesparende udstyr, blandet gas, LPG, slagteriprodukter, toiletartikler og skadedyrsbekæmpelse.

39. Den værdi, der tilskrives kapitaludgifter i forbindelse med eksisterende lejere, beregnes ved fra disse udgifter at trække de ekstraindtægter for Whitbread, der kan forventes i løbet af fem år som følge af udgifterne. Disse ekstraindtægter består i den gennemsnitlige lejestigning efter udgifterne ganget med antallet af projekter ganget med 5.

40. Resultaterne af denne vurdering af prisforskellen og de kompenserende fordele er vist i nedenstående tabel:

>TABELPOSITION>

41. Foruden disse målelige »kompenserende fordele« har Whitbread under visse omstændigheder accepteret en overdragelse af lejemålet eller i et begrænset antal tilfælde en lejenedsættelse. Disse »partnership«-elementer og det forhold, at den betalte leje er lavere end en »free of tie«-leje (på 15 % af omsætningen), (5), støtter den påstand, at »tied tenants« ikke løber samme risiko som »free traders«.

V. Konklusion

42. Kommissionen har til hensigt at træffe en positiv beslutning med hensyn til aftalerne, der her er gengivet i resumé, ved at give en fritagelse med tilbagevirkende kraft i henhold til artikel 85, stk. 3. Inden da opfordrer Kommissionen alle berørte tredjeparter til at indsende deres bemærkninger inden en måned efter datoen for denne meddelelse med angivelse af reference IV/35.079/F3. Bemærkningerne sendes til:

Europa-Kommissionen

Generaldirektoratet for Konkurrence

Direktorat F

Rue de la Loi/Wetstraat 200

B-1049 Bruxelles/Brussel.

(1) EFT 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62.

(2) Værtshuse med udskænkningsbevilling (»on-licensed premises«) er de værtshuse, der har tilladelse til at sælge alkoholholdige drikkevarer, der nydes på stedet eller ikke i modsætning til de salgssteder, der ikke har udskænkningsbevilling (»off-licensed premises«), såsom supermarkeder, der kun har tilladelse til at sælge drikkevarer, der ikke nydes på stedet.

(3) Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af EF-traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af eksklusive købsaftaler (EFT L 79 af 23. 3. 1984, s. 38; berigtigelse EFT L 281 af 13. 10. 1983, s. 24). Forordningens afsnit II indeholder særlige bestemmelser om aftaler om levering af øl.

(4) Den britiske regering foreslår at udvide anvendelsesområdet ved også at tillade én type øl lagret på flaske.

(5) »Tied tenants« betaler en højere pris for øl, men hvis deres leje er lavere, betyder kombinationen af lavere faste omkostninger (leje) og høje variable omkostninger (køb af øl) en reduktion af udsvingene i overskuddet som følge af svingende salg.