Årsberetning 1999

(2000/C 260/01)

Strasbourg, april 2000

NICOLE FONTAINE

Formand

for Europa-Parlamentet Rue Wiertz B - 1047 Bruxelles I overensstemmelse med artikel 195, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og artikel 3, stk. 8, i Europa-Parlamentets afgørelse vedrørende ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans erhverv forelægger jeg hermed min beretning for 1999.

Jacob SÖDERMAN

Europæisk ombudsmand

INDHOLD

>TABELPOSITION>

1. FORORD

RESULTATERNE TÆLLER

Arbejdet i en ombudsmands kontor kan beskrives på mange måder. Det bør højne kvaliteten af de offentlige myndigheder ud fra borgernes synspunkt, det bør styrke forholdet mellem borgerne og myndighederne med sine aktiviteter, det bør tilvejebringe normer for god forvaltningsskik, og det bør medvirke til at afhjælpe tilfælde af fejl eller forsømmelser samt meget mere. Den væsentligste opgave er fortsat at gribe ind og bistå borgerne, således at de behandles retfærdigt og hurtigt opnår det, de med rette kan forvente af myndighederne.

I løbet af året har Den Europæiske Ombudsmands aktiviteter efter min opfattelse nået det niveau, som man med rette kan forvente af en institution, som er godt fire år og har 25 medarbejdere, som arbejder i et ret komplekst juridisk og administrativt miljø.

I 1999 modtog vi 1577 klager (i forhold til 1372 i 1998), indledte 206 undersøgelser (171 i 1998) af mulige tilfælde af fejl eller forsømmelser og iværksatte fem undersøgelser på eget initiativ (i forhold til kun én i 1998). Af de klager, hvor der blev foretaget en undersøgelse, blev 27 afsluttet med en kritisk bemærkning over for den pågældende institution eller det pågældende organ, 62 blev løst af institutionen til fordel for klageren, i en enkelt sag blev der fundet en mindelig løsning, og der blev fremsat ti forslag til henstillinger med henblik på at afhjælpe tilfælde af fejl eller forsømmelser (i forhold til kun et enkelt i 1998). Af forslagene til henstillinger blev 2 omgående godkendt, og ét udmøntede sig i en særlig rapport til Europa-Parlamentet. Den berørte institution godkendte senere den henstilling, der indgik i den særlige rapport. I 107 sager (96 i 1998) blev der ikke fundet fejl eller forsømmelser, men klageren fik udførligt forklaret, hvorfor den omstridte afgørelse var blevet truffet.

Endvidere er det med meget få undtagelser lykkedes os at bekræfte modtagelsen af klager inden for en uge og inden for en måned træffe afgørelse om, hvorvidt de kan antages til behandling. Målsætningen om, at sager efter en undersøgelse skal afsluttes inden for et år, er endnu ikke nået. Ca. 40 sager, der er mere end et år, er stadig ikke afsluttet, men efterslæbet bliver langsomt mindre. Der kan altid gøres mere for at udvikle aktiviteterne, så borgerne opnår bedre resultater, men det er klart, at 1999 hidtil har været det bedste år i denne henseende. Det skal understreges, at institutionerne og organerne selv har løst 62 sager (51 i 1998). Dette betyder, at de selv fandt frem til en almindelig løsning, da Ombudsmanden havde gjort dem opmærksom på klagen. Dette var en fordel for klagerne, da det sparer kostbar tid. Det viser også, at myndighederne er rede til at til at afhjælpe deres fejl, hvilket må betegnes som et tegn på en særdeles positiv holdning over for EU-borgerne.

TVISTER

Det konstruktive samarbejde, som vi har haft med Fællesskabets institutioner og organer, har gjort vort arbejde for EU-borgerne mere effektivt. I de fleste tilfælde har institutionerne og organerne rettidigt fremsat udførlige bemærkninger til de påstande, som klagerne er fremkommet med. Dette har gjort det lettere at afdække, hvilke aspekter af sagen der er væsentlige, og hvad der egentlig er sket. Der er imidlertid fortsat en række problemer med hensyn til Europa-Kommissionen, hvis aktiviteter i hovedsagen er genstand for Ombudsmandens undersøgelser: 163 sager ud af 206.

Kommissionens tjenestegrene forsøgte endnu en gang at bringe det princip på bane, at spørgsmål vedrørende Kommissionens fortolkning af fællesskabsretten kun kan behandles af Domstolen og ikke af Den Europæiske Ombudsmand. Denne tvist behandles mere udførligt i selv årsberetningen. Lad mig kun sige, i håbet om at dette er sidste gang, jeg er nød til at understrege det, at det aldrig er god forvaltningsskik ikke at overholde loven, dvs. regler eller principper, som er bindende for en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan. I de to europæiske lande, hvor den nationale ombudsmand ikke kan behandle sager, hvor det er muligt at gå rettens vej, fremgår denne begrænsning udtrykkeligt af selve loven. Dette er ikke tilfældet med Den Europæiske Ombudsmands mandat, som blev fastsat ved Maastricht-traktaten.

Hvis Ombudsmandens aktiviteter kan forebygge en unødvendig retssag og således aflaste domstolenes nuværende store arbejdsbyrde, synes dette desuden kun at være positivt for alle parter. Det bør endvidere bemærkes, at på grund af begrænsningerne i fællesskabsretten med hensyn til adgang til domstolene synes Ombudsmanden i mange tilfælde, hvor der er fremsat en påstand om ulovlige handlinger fra fællesskabsinstitutionernes eller -organernes side, at være borgerens eneste klagemulighed. Det er klart, at Ombudsmandens afgørelser til enhver tid er baseret på retspraksis i Fællesskabets domstole.

En anden tidkrævende tvist med Kommissionen vedrørte Ombudsmandens ret til at foretage inspektion af dokumenter. Dette emne blev behandlet mere udførligt i årsberetningen for 1998. Selv om der endnu en gang blev opnået et tilfredsstillende resultat i 1999 efter de sædvanlige misforståelser og bizarre argumenter, har jeg forelagt et forslag for Europa-Parlamentet med henblik på en ændring af den del af Ombudsmandens statut, der giver anledning til disse tvister. Det bør understreges, at det for alle ombudsmandsinstitutioner er vigtigt, at de - som OLAF lige har fået - har ubegrænset adgang til de dokumenter, der er nødvendige for undersøgelsen af en klage. I modsat fald har borgerne ikke tillid til Ombudsmandens undersøgelser. Det er samtidig helt klart, at Ombudsmanden skal respektere den fortrolige karakter af dokumenter, som korrekt er undergivet tavshedspligt, og ikke må afsløre deres indhold i offentligheden. Det er mit store håb, at Europa-Parlamentet vil behandle dette forslag meget resolut, og at de øvrige institutioner vil godtage mine argumenter i dette spørgsmål.

ÅBENHED

I løbet af året er der ikke gjort fremskridt af betydning med hensyn til gennemsigtighed eller åbenhed. Det var forventet, at Kommissionen havde udarbejdet et forslag til forordning om aktindsigt i henhold til EF-traktatens artikel 255, men der blev ikke offentliggjort nogen tekst i løbet af året. Der sivede kun lidt ud om bestemmelserne deri, hvilket sædvanligvis blev mødt af hård kritik fra journalistorganisationer og andre aktive på dette område. For Ombudsmanden er dette et vigtigt spørgsmål, da manglende eller forkerte oplysninger stadig er den hyppigste påstand i klagerne (23 %).

Den begrundelse, som ofte gives for at fastholde den traditionelle tavshedspligt - effektivitet - synes temmelig paradoksal. Var det virkelig effektivt, at Santer-Kommissionen måtte træde tilbage i marts og efterlade Unionens aktiviteter på vågeblus i et halvt år i mangel af ledelse fra en aktiv Kommission? En vigtig årsag til, at den måtte træde tilbage, var det, der var sket bag dække af tavshedspligt. Erfaringen viser desuden, at åbenhed i forvaltningen, som det praktiseres i mange medlemsstater, synes at være et effektivt redskab mod svig og korruption, mens en lukket og fortrolig behandling af de offentlige anliggender synes at give mulighed for svig og korruption. Jeg finder det foruroligende, at modstanderne af de stigende krav om mere åbenhed overser dette vigtige aspekt.

Uanset deres argumenter og begrundelser er det fortsat en kendsgerning, at deres hårdnakkede modstand mod den nødvendige åbning af EU-forvaltningen på en moderne måde tilslører detaljerne i EU-finansieringen, et af de områder, hvor EU er mest udsat for kritik. Forebyggelse er bedre end alt muligt andet, da selv den bedste politistyrke senere kun kan tage fat på en lille del af de uønskede aktiviteter, som måtte finde sted på dette område.

HVAD ER GOD FORVALTNINGSSKIK?

I årsberetningen for 1997 fremlagde vi en definition af begrebet fejl eller forsømmelser, som Europa-Parlamentet støttede enstemmigt, og som nu er generelt accepteret. Men for at gå videre forelagde vi et forslag til en adfærdskodeks for god forvaltningskik i juli 1999. Kommissionen havde arbejdet på sin egen udgave af en sådan kodeks siden 1997, men da Kommissionen trådte tilbage i marts, syntes spørgsmålet at bortfalde, og tiden var inde til, at Ombudsmanden tog udfordringen op og offentliggjorde en adfærdskodeks for god forvaltningskik. Ombudsmandens adfærdskodeks vedrører ikke forholdet mellem ledelse og tjenestemænd, men derimod forholdet mellem borgere og tjenestemænd. Vægten ligger på den service, som EU-borgerne med rette kan forvente af EU-forvaltningen. Til fremme af idéen indledte vi en undersøgelse på eget initiativ af spørgsmålet.

Holdningen hertil blandt Fællesskabets institutioner og organer var generelt positiv. Nogle oplyste os om, at de allerede havde vedtaget en kodeks af denne art. Et organ, Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering i London, vedtog det udkast, vi havde anbefalet, med en række positive ændringer, mens andre gik i gang med at udarbejde deres egne udgaver. Kommissionen meddelte, at den havde førstebehandlet sin egen udgave inden drøftelserne med sine ansatte, og opfordrede Ombudsmanden til at kommentere den. Ved første blik syntes denne udgave at være temmelig uklar ud fra EU-borgernes synspunkt.

En adfærdskodeks for god forvaltningspraksis af høj kvalitet ville give EU-borgerne et positivt signal om en serviceminded forvaltning. Dette ville være godt for EU's omdømme i alle medlemsstaterne. Den ville endvidere give EU-borgerne klare oplysninger om, hvilken form for service de med rette kan forvente, og være en retningslinje for tjenestemændene for, hvad de bør kunne levere. Kodeksen indeholder intet, som ikke kan opnås med et passende engagement fra ledelsens side og uddannelse af de ansatte. Undersøgelsen på eget initiativ er endnu ikke afsluttet, men efter min opfattelse viser de mange forskellige svar, der allerede er modtaget, at det muligvis ville være bedre at overveje et lovinitiativ med henblik på at tilvejebringe en EU-forvaltningslov om god forvaltningsskik i stil med den, der findes i mange medlemsstater. Dette betyder, at Kommissionen enten selv bør gå foran og vedtage en god kodeks som et første skridt, eller at Europa-Parlamentet til sin tid bør overveje et initiativ i dette spørgsmål. Vedtagelsen af en sådan adfærdskodeks for god forvaltningspraksis ville vise EU-borgerne, at EU har en moderne og serviceminded forvaltning, der er rede til at arbejde til fordel for borgerne, og at den ikke bør gøres til syndebuk for alle problemerne i Europa.

ØGET SAMARBEJDE

Når noget ikke fungerer i den offentlige sektor, er den traditionelle løsning at bede om flere penge eller flere beføjelser og ikke at forsøge at opnå resultater på grundlag af en øget dialog og et øget samarbejde.

Andelen af klager uden for mandatet udgør fortsat ca. 70 %. Mange af disse er påstande om, at fællesskabsretten ikke er blevet anvendt korrekt i en medlemsstat. I løbet af 1999 rådede vi 314 klagere (259 i 1998) til at rette henvendelse til en national eller regional ombudsmand eller at indgive et andragende til det pågældende parlament. Lignende oplysninger fik mange andre borgere, som kontaktede Ombudsmandens kontor skriftligt, pr. telefon eller e-mail for at få rådgivning. Efterhånden som Amsterdam-traktaten gennemføres, navnlig bestemmelserne vedrørende retfærdighed, frihed og sikkerhed, vil stadig mere fællesskabsret finde anvendelse på alle niveauer i medlemsstaterne, og der vil blive endnu større behov for hurtige og effektive klagemuligheder ad rettens vej og i udenretslig henseende. Vi har for vort vedkommende påtaget os et ansvar for at informere de nationale og regionale ombudsmandskontorer og de respektive udvalg for andragender om fællesskabsretten. Vi har endvidere oprettet et netværk med henblik på at yde dem støtte og rådgivning, og i denne forbindelse gøres der udstrakt brug af Internettet. Mødet med de nationale ombudsmænd og tilsvarende organer i september i Paris og med de regionale ombudsmænd og udvalgene for andragender i Firenze i oktober viste, at disse institutioner og organer er rede til at gøre en yderligere indsats på dette område.

Dette betyder, at et konstruktivt samarbejde i den rette ånd af nærhed og lighed formentlig er den bedste måde til at bistå de europæiske borgere, således at de kan opnå det, de har ret til i henhold til fællesskabsretten, uanset hvor og på hvilket niveau tvisten opstår i hele Den Europæiske Union.

Fællesskabsretten ville således blive levende og nærværende for alle europæiske borgere.

Jacob Söderman

Strasbourg, den 31. december 1999

2. KLAGER TIL OMBUDSMANDEN

Den Europæiske Ombudsmands vigtigste opgave er at behandle tilfælde af fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner og organer, med undtagelse af Domstolen og Retten i Første Instans under øvelsen af deres domstolsfunktioner. Ombudsmanden bliver hovedsagelig opmærksom på mulige tilfælde af fejl eller forsømmelser gennem klager fra EU's borgere. Ombudsmanden har endvidere mulighed for at foretage undersøgelser på eget initiativ.

Enhver EU-borger eller ikke EU-borger, der bor i en medlemsstat, kan klage til Ombudsmanden. Virksomheder, sammenslutninger eller andre organer med et registreret kontor i Unionen kan også klage. Klagerne kan enten indsendes direkte til Ombudsmanden eller via et medlem af Europa-Parlamentet.

Klagerne til Ombudsmanden behandles i offentlighed, medmindre klageren beder om fortrolighed. Det er vigtigt, at Ombudsmanden optræder på en så åben og gennemsigtig måde som muligt, så EU's borgere både kan følge og forstå hans arbejde, og så han fremstår som et godt eksempel for andre.

I løbet af 1999 behandlede Ombudsmanden 1860 sager. 1577 af disse var nye klager modtaget i 1999. 1458 af disse kom direkte fra individuelle borgere, 90 kom fra sammenslutninger og 23 fra virksomheder. 11 klager blev sendt fra medlemmer af Europa-Parlamentet. 278 sager blev overført fra 1998. Ombudsmanden iværksatte derudover 5 undersøgelser på eget initiativ.

Som nævnt første gang i Ombudsmandens årsberetning for 1995 findes der en aftale mellem udvalget og Ombudsmanden om gensidig overførsel af klager og andragender i relevante sager. I løbet af 1999 blev der med klagerens samtykke overført 3 andragender til Ombudsmanden, så de kunne blive behandlet som klager. Der blev samtidig med klagerens samtykke overført 71 klager til Europa-Parlamentet, så de kunne blive behandlet som andragender. Endvidere bad Ombudsmanden i 142 tilfælde klageren om i stedet at sende et andragende til Europa-Parlamentet (se bilag A, Statistik, s. 168).

2.1. RETSGRUNDLAGET FOR OMBUDSMANDENS ARBEJDE

Ombudsmandens arbejde udføres i overensstemmelse med artikel 195 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, Ombudsmandens statut(1) og gennemførelsesbestemmelserne godkendt af Ombudsmanden i henhold til statuttens artikel 14. Teksten for gennemførelsesbestemmelserne er offentliggjort på alle EU's sprog på Ombudsmandens websted (http://www.euro-ombudsman.eu.int). Teksten kan også fås ved henvendelse til Ombudsmandens kontor.

Gennemførelsesbestemmelserne drejer sig om den interne drift af Ombudsmandens kontor. Men for at bestemmelserne skal danne et dokument, der kan forstås af og være nyttigt for borgerne, indeholder de også forskelligt materiale, der drejer sig om andre institutioner og organer, som allerede er indeholdt i Ombudsmandens statut.

Den 30. november 1999 ændrede Ombudsmanden gennemførelsesbestemmelserne for at gøre det klart, at det på grundlag af Amsterdam-traktaten også er muligt at indgive klager på irsk. Ændringerne træder i kraft den 1. januar 2000. Brochuren "The European Ombudsman - can he help you?" ("Den europæiske ombudsmand - Kan han hjælpe Dem?") og klageformularen foreligger nu på irsk på Ombudsmandens websted.

I juni 1999 ændrede og omnummerede Europa-Parlamentet bestemmelserne i sin forretningsorden - artikel 177-179 - vedrørende Parlamentets forbindelser til Den Europæiske Ombudsmand. Ændringerne præciserer, at Ombudsmandens årsberetninger og særlige rapporter behandles af det samme kompetente udvalg (i praksis Udvalget for Andragender).

2.2. DEN EUROPÆISKE OMBUDSMANDS MANDAT

Alle klager, der indsendes til Ombudsmanden, registreres, og modtagelsen bekræftes over for klageren. I denne meddelelse informeres klageren om proceduren for behandling af hans eller hendes klage, og denne får oplyst navn og telefonnummer på den juridiske medarbejder, der behandler sagen. Det næste skridt er at undersøge, om klagen ligger inden for Ombudsmandens mandat.

Ombudsmandens mandat, der er fastlagt i EF-traktatens artikel 195, giver denne beføjelse til at modtage klager fra enhver borger i Unionen eller enhver naturlig eller juridisk person, der bor, eller som har et registreret kontor i en medlemsstat, angående tilfælde af fejl eller forsømmelser begået af Fællesskabets institutioner og organer, med undtagelse af Domstolen og Retten i Første Instans under udøvelsen af deres domstolsfunktioner. En klage ligger derfor uden for mandatet, hvis

1. klageren ikke er en person, der har ret til at klage

2. klagen ikke er rettet imod en EU-institution eller et EU-organ

3. den er rettet imod Domstolen eller Retten i Første Instans under udøvelsen af deres domstolsfunktioner, eller

4. den ikke angår et muligt tilfælde af fejl eller forsømmelser.

2.2.1.

"FEJL ELLER FORSØMMELSER"

På grundlag af en anmodning fra Europa-Parlamentet om en klar definition af begrebet fejl eller forsømmelser fastlagde Ombudsmanden følgende definition i årsberetningen for 1997:

Der foreligger fejl eller forsømmelser, når en offentlig myndighed ikke handler i overensstemmelse med en bindende regel eller et bindende princip.

I 1998 vedtog Europa-Parlamentet en beslutning, hvori denne definition blev hilst velkommen.

I løbet af 1999 fandt der en brevveksling sted mellem Ombudsmanden og Kommissionen, hvoraf det fremgik, at Kommissionen også har tilsluttet sig denne definition.

Fejlagtig juridisk fortolkning er en form for fejl eller forsømmelser

I oktober 1998 sendte den irske ombudsmand en forespørgsel til Den Europæiske Ombudsmand angående fortolkningen af artikel 9, stk. 2, i Kommissionens forordning 3887/92. Forespørgslen var et resultat af en række klager til den irske ombudsmand over det irske ministerium for landbrug og fødevarer, som efter råd fra Kommissionen havde afvist eller begrænset udbetalingerne til visse ansøgere af støtte på grundlag af de særlige præmieordninger for oksekød og ekstensivering.

I februar 1999 bekræftede Kommissionen sin fortolkning af forordningen. Den irske ombudsmand gjorde derpå gældende, at Kommissionens fortolkning var unødig restriktiv og urimelig over for de berørte ansøgere. Efter en omhyggelig undersøgelse besluttede Den Europæiske Ombudsmand i april 1999 at indlede en undersøgelse på eget initiativ af sagen og informerede Kommissionen herom.

I juni 1999 gik Kommissionen med til at tage sin holdning i forbindelse med fortolkningen af den pågældende bestemmelse op til fornyet vurdering. Den anførte imidlertid også:

"Kommissionen er af den opfattelse, at den juridiske fortolkning af en artikel i en forordning ikke henhører under begrebet fejl eller forsømmelser. I henhold til artikel 220 (tidl. artikel 164) i traktaten kunne Domstolen i sidste instans træffe afgørelse om dette spørgsmål."

I Den Europæiske Ombudsmands svar til Kommissionen vedrørende dette punkt indgik følgende:

"Ombudsmanden er til enhver tid opmærksom på, at Domstolen er højeste myndighed, hvad angår indholdet og fortolkningen af fællesskabsretten. Efter EF-traktatens artikel 195 kan Ombudsmanden desuden ikke foretage undersøgelser, når de påståede forhold er under eller har været under retslig behandling (understregning tilføjet). I praksis har imidlertid hverken den irske ombudsmand eller den irske borger, som klagede til ham, anlagt eller let kunne anlægge sag vedrørende dette spørgsmål." Jeg vil også gerne understrege, at betydningen af begrebet "fejl eller forsømmelser" er grundlæggende for Ombudsmandens arbejde. Jeg behandlede derfor spørgsmålet i den allerførste årsberetning for 1995, hvori det hed:

Begrebet "fejl og forsømmelser" defineres hverken i traktaten eller i statutten. Der er klart tale om fejl og forsømmelser, hvis en af Fællesskabets institutioner eller organer ikke handler i overensstemmelse med traktaterne og retsakter, som er bindende for den, eller hvis den ikke overholder de regler og retsgrundsætninger, der er fastslået af Domstolen og Retten i Første Instans.

Beretningen indeholdt også en ikke-udtømmende list over mulige former for fejl eller forsømmelser.

Årsberetningen for 1995 blev behandlet af det kompetente udvalg i Europa-Parlamentet, som tilsluttede sig den nævnte redegørelse for begrebet fejl eller forsømmelser, og der fandt en forhandling sted i plenarforsamlingen den 20. juni 1996 med deltagelse af kommissær Marín. Redegørelsen blev ligeledes omtalt i rosende vendinger på det møde, de europæiske nationale ombudsmænd holdt i september 1997.

Under Parlamentets behandling af årsberetningen for 1996 blev der tilkendegivet ønske om en mere præcis definition af begrebet fejl eller forsømmelser, og jeg gav under plenarmødet tilsagn om at formulere en sådan definition. Jeg anmodede de nationale ombudsmænd og tilsvarende organer om at forklare, hvilken betydning begrebet havde i deres respektive medlemsstater. Ud fra de svar, der blev modtaget, kan grundbegrebet defineres som følger:

Der foreligger fejl eller forsømmelser, når en offentlig myndighed ikke handler i overensstemmelse med en bindende regel eller et bindende princip.

Denne definition var indeholdt i årsberetningen for 1997 og ledsaget af bemærkninger, hvori det blev understreget, at når Den Europæiske Ombudsmand undersøger, om en af Fællesskabets institutioner eller et af Fællesskabets organer har handlet i overensstemmelse med bindende regler og principper, "består hans vigtigste opgave således i at fastslå, om de gældende retsregler er overholdt".

Efter en forhandling i plenarforsamlingen den 14. juli 1998, hvor kommissær Gradin udtrykte tilfredshed med, at begrebet "fejl eller forsømmelser" nu var blevet klart defineret, vedtog Europa-Parlamentet en beslutning den 16. juli 1998, hvori det glædede sig over definitionen af begrebet fejl eller forsømmelser og anførte, at definitionen og de eksempler, som er angivet i årsberetningen for 1997, giver et klart billede af Ombudsmandens kompetenceområde(2). Definitionen blev gentaget i årsberetningen for 1998, som blev behandlet i Europa-Parlamentet den 15. april 1999 i tilstedeværelse af kommissær Monti.

Det overrasker mig derfor, at Kommissionen nu ønsker at genoptage et spørgsmål, som allerede er blevet behandlet som led i en procedure, hvor den fuldt ud har haft mulighed for at tilkendegive sine synspunkter.

Hvis Kommissionen er af den opfattelse, at EU-borgernes interesser tjenes bedre, hvis Ombudsmandens mandat gøres snævrere, har den mulighed for at foreslå en ændring af traktaten og udelukke sager, hvor det er muligt for klageren at gå rettens vej. Denne begrænsning ville være yderst usædvanlig, som det fremgår af Europarådets definition af en ombudsmands rolle, som indbefatter en undersøgelse af forvaltningsakters lovlighed(3). En sådan begrænsning findes imidlertid i loven om den britiske ombudsmand. Medmindre og indtil traktaten ændres, således at en lignende begrænsning gælder for Den Europæiske Ombudsmand, bør han imidlertid fortsat udføre sit nuværende mandat i henhold til traktaten, hvorefter han kan foretage undersøgelser, medmindre de påståede forhold "er under eller har været under retslig behandling".

Den Europæiske Ombudsmands kontor blev oprettet for at fremme forbindelserne mellem Fællesskabets institutioner og organer og EU-borgerne. I tilfælde, hvor institutionen forklarer, at den har handlet korrekt i overensstemmelse med de regler og principper, der er bindende for den, er borgeren undertiden tilfreds med forklaringen eller har i det mindste en bedre forståelse af institutionens handlinger.

Når Ombudsmanden foretager sine undersøgelser, er han endvidere til enhver tid ikke blot opmærksom på, at Domstolen er højeste myndighed, hvad angår indholdet og fortolkningen af fællesskabsretten, men også på den store ekspertise, der findes blandt Kommissionens tjenestemænd med hensyn til at fortolke og anvende fællesskabsretten inden for forskellige områder. Det er derfor sandsynligt, at Ombudsmanden ved afslutningen af sin undersøgelse i de fleste tilfælde ikke finder grund til at rejse tvivl om Kommissionens velovervejede fortolkning af en juridisk bestemmelse.«

Den Europæiske Ombudsmand anmodede Kommissionen om inden den 31. juli 1999 at informere ham om, hvorvidt den godkender den definition af begrebet fejl eller forsømmelser, der er indeholdt i Ombudsmandens årsberetning for 1997, og i modsat fald informere ham om grundene hertil.

Den 15. juli 1999 svarede Kommissionens generalsekretær, at kommissær Gradin havde tilsluttet sig den nævnte definition af begrebet fejl eller forsømmelser på vegne af Kommissionen den 14. juli 1998 i Europa-Parlamentet. Generalsekretæren bekræftede endvidere, at Kommissionen snart ville tage sin fortolkning af den pågældende bestemmelse op til fornyet vurdering, og at Kommissionen ufortøvet ville informere Ombudsmanden om resultatet heraf.

Q5/98/IJH - OI/3/99/IJH

2.2.2.

ADFÆRDSKODEKSEN FOR GOD FORVALTNINGSKIK

I november 1998 indledte Ombudsmanden en undersøgelse på eget initiativ inden for Fællesskabets forskellige institutioner og organer angående eksistensen af og offentlighedens adgang til en kodeks for god forvaltningsskik for tjenestemænd i deres forbindelser med offentligheden. Som led i undersøgelsen på eget initiativ blev 19 fællesskabsinstitutioner og organer anmodet om at oplyse, om de allerede havde vedtaget eller ville gå ind på at vedtage en sådan kodeks for deres tjenestemænd i deres forbindelser med offentligheden.

Den 28. juli 1999 forelagde Ombudsmanden forslag om en adfærdskodeks for god forvaltningspraksis i form af forslag til henstillinger over for Kommissionen, Europa-Parlamentet og Rådet. Lignende forslag til henstillinger blev fremsat over for de øvrige institutioner og organer i september 1999. Ombudsmandens kodeks foreligger på alle sprog på webstedet (http://www.euro-ombudsman.eu.int).

Ombudsmanden forventer at forelægger en særlig rapport om spørgsmålet for Europa-Parlamentet i begyndelsen af 2000.

2.3. KLAGENS ANTAGELSE TIL BEHANDLING

En klage, der ligger inden for Ombudsmandens mandat, skal yderligere opfylde en række andre kriterier for antagelse til behandling, før Ombudsmanden kan indlede en undersøgelse. Disse, der er nævnt i Ombudsmandens statut, er følgende:

1. klagen skal indeholde angivelse af klagens indhold og klagerens navn (artikel 2, stk. 3, i statutten)

2. Ombudsmanden kan ikke gribe ind i en sag, der er anlagt ved en domstol, eller anfægte, at en retsafgørelse er begrundet (artikel 1, stk. 3)

3. klagen skal indgives inden for en frist på to år regnet fra den dato, hvor klageren bliver gjort bekendt med de omstændigheder, der berettiger klagen (artikel 2, stk. 4)

4. der skal forinden være rettet de fornødne administrative henvendelser til de berørte institutioner eller organer (artikel 2, stk. 4)

5. klager, der vedrører arbejdsforholdene mellem Fællesskabets institutioner eller organer og deres tjenestemænd eller øvrige ansatte, kan kun indbringes for Ombudsmanden, hvis de interne administrative ansøgnings- eller klagemuligheder er udtømt (artikel 2, stk. 8).

Eksempler på klager, der ikke kan antages til behandling på grund af verserende retssag

I juli 1998 indgav organisationen Énergie pour l'Arménie en klage til Den Europæiske Ombudsmand. Organisationen gjorde gældende, at Europa-Kommissionen nægtede at betale en faktura for arbejde, der var udført på grundlag af en kontrakt, som var indgået som led i Tacis-programmet. Klagen blev videresendt til Kommissionen til udtalelse, og klageren fik lejlighed til at kommentere denne. Der blev foretaget en række yderligere undersøgelser.

I henhold til artikel 195 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab må Den Europæiske Ombudsmand ikke foretage undersøgelser i de tilfælde, hvor de påståede forhold er under eller har været under retslig behandling.

Som led i undersøgelserne af klagen underrettede klageren Den Europæiske Ombudsmand om, at de påståede forhold i hans klage til Ombudsmanden var under retslig behandling ved belgiske domstole.

Det hedder i artikel 2, stk. 7, i Ombudsmandens statut, at når Ombudsmanden må afslutte sin behandling af en klage på grund af en retssag, henlægges resultaterne af de undersøgelser, han måtte have foretaget forinden. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

Sag 739/98/ADB

I juli 1999 klagede P. til Den Europæiske Ombudsmand over, at Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber havde nægtet hende adgang til de skriftlige prøver i forbindelse med udvælgelsesprøve KOM/A/12/98.

Klagen blev videresendt til Kommissionen til udtalelse. I november 1999 underrettede Kommissionen Ombudsmanden om, at klageren havde indbragt sagen for Retten i Første Instans vedrørende de forhold, der var gjort gældende i klagen. Da klageren havde indbragt en sag for Retten i Første Instans, afsluttede Ombudsmanden, efter at have hørt klageren om dette spørgsmål, sin behandling af klagen i december 1999 i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 195.

I henhold til artikel 2, stk. 7, i Ombudsmandens statut blev resultaterne af de undersøgelser, som Ombudsmanden havde foretaget forinden, henlagt.

Sag 867/99/GG

2.4. GRUNDLAG FOR UNDERSØGELSER

Ombudsmanden kan behandle klager, der ligger inden for hans mandat, og som opfylder kriterierne for, om klagen kan antages til behandling. Artikel 195 i EF-traktaten giver ham beføjelse til at "foretage de undersøgelser, som han finder berettigede". I visse tilfælde er der ikke tilstrækkeligt grundlag for, at Ombudsmanden kan indlede en undersøgelse, selv om klagen teknisk set kan antages til behandling. Hvis Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender allerede har behandlet en klage som et andragende, vil Ombudsmanden normalt vurdere, at der ikke er noget grundlag for, at han åbner en undersøgelse, medmindre der fremlægges nyt bevismateriale.

2.5. ANALYSE AF KLAGERNE

Af de 5270 klager, der er registreret siden Ombudsmanden begyndte sine aktiviteter, stammer 16 % fra Frankrig, 14 % fra Tyskland, 14 % fra Spanien, 9 % fra Det Forenede Kongerige og 12 % fra Italien. En samlet analyse af klagernes geografiske fordeling kan ses i bilag A, Statistik.

I løbet af 1999 blev undersøgelserne af, om klagerne ligger inden for mandatet og giver grundlag for at indlede en undersøgelse, afsluttet i 93 % af tilfældene. 27 % af de undersøgte klager så ud til at ligge inden for Ombudsmandens mandat. Ud af disse opfyldte 243 kriterierne for at kunne blive antaget til behandling, mens 42 ikke syntes at give grundlag for en undersøgelse. Der blev derfor påbegyndt undersøgelser i 201 tilfælde.

De fleste af de klager, der førte til en undersøgelse, var over Europa-Kommissionen (77 %). Da Kommissionen er det vigtigste fællesskabsorgan, der træffer beslutninger med en direkte virkninger over for borgerne, er det naturligt, at den er det vigtigste mål for borgernes klager. Der var 24 klager over Europa-Parlamentet og 7 klager over Rådet for Den Europæiske Union.

De vigtigste typer af påståede fejl eller forsømmelser var manglende gennemsigtighed (66 sager), diskrimination (31 sager), utilfredsstillende procedurer eller manglende respekt for retten til at forsvare sig (33 sager), urimeligheder eller magtmisbrug (32 sager), undgåelig forsinkelse (45 sager), forsømmelse (29 sager), manglende opfyldelse af forpligtelser, hvilket vil sige, at Europa-Kommissionen ikke har udfyldt sin rolle som "traktaternes vogter" over for medlemsstaterne (9 sager) samt juridiske fejltagelser (29 sager).

2.6. RÅD TIL KLAGEREN OM AT HENVENDE SIG TIL EN ANDEN MYNDIGHED

Hvis en klage ligger uden for mandatet eller ikke kan antages, forsøger Ombudsmanden altid at rådgive klageren om, hvilken anden institution, der kan tage sig af klagen. Er det muligt, overfører Ombudsmanden med klagerens samtykke klagen direkte til en anden kompetent institution, hvis der er grundlag for klagen.

I løbet af 1999 blev der ydet rådgivning i 708 sager, hvoraf de fleste drejede sig om fællesskabsret. I 314 sager blev klageren rådet til at indgive klagen til en national eller regional ombudsmand eller et lignende organ. Derudover blev 8 klager med klagerens samtykke sendt direkte til en national ombudsmand. 142 klagere blev rådet til at sende et andragende til Europa-Parlamentet, og endvidere blev 71 klager med klagerens samtykke henvist til Europa-Parlamentet til behandling som andragender. I 149 tilfælde var rådet at kontakte Europa-Kommissionen. I dette tal indgår nogle sager, hvor en klage over Kommissionen blev erklæret uantagelig, fordi klageren ikke havde rettet de fornødne administrative henvendelser til Kommissionen. I 101 tilfælde blev klageren rådet til at kontakte andre kontorer.

2.7. OMBUDSMANDENS UNDERSØGELSESBEFØJELSER

I årsberetningen for 1998 foreslog Ombudsmanden, at hans undersøgelsesbeføjelser blev præciseret, både med hensyn til inspektion af dokumenter og afhøring af vidner. Europa-Parlamentet vedtog en beslutning, hvori Udvalget om Institutionelle Anliggender indtrængende blev opfordret til at overveje at ændre artikel 3, stk. 2, i Ombudsmandens statut som foreslået i betænkningen af Udvalget for Andragender(4).

For at fremme denne proces udarbejdede Ombudsmanden følgende forslag til en ændring af teksten i artikel 3, stk. 2, og fremsendte det til Europa-Parlamentets formand i december 1999:

Fællesskabets institutioner og organer er forpligtet til at give Ombudsmanden de oplysninger, han anmoder om, og give ham adgang til at kontrollere og tage kopier af alle dokumenter eller af indholdet af enhvert data medium.

De giver kun adgang til dokumenter fra en medlemsstat, der er klassificeret som hemmelige i medfør af en lov eller en administrativ bestemmelse, når den pågældende medlemsstat forinden har givet sit samtykke hertil.

De giver adgang til andre dokumenter fra en medlemsstat efter at have underrettet den pågældende medlemsstat herom.

Medlemmerne af og de ansatte i Fællesskabets institutioner og organer aflægger efter anmodning fra Ombudsmanden vidneforklaring. De skal afgive fuldstændige og sande oplysninger.

Ombudsmanden og hans personale må ikke videregive fortrolige oplysninger eller dokumenter, som indhentes i forbindelse med undersøgelser.

Ovennævnte forslag var til dels udarbejdet på grundlag af forordningen vedrørende de beføjelser, som Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) har til at foretage undersøgelser, hvorefter det uden varsel og omgående skal have adgang til alle oplysninger og ret til at tage kopi af alle dokumenter, som institutionerne og organerne er i besiddelse af(5).

2.7.1. AFHØRING AF VIDNER

Det hedder i artikel 3, stk. 2, i Ombudsmandens statut:

"Fællesskabets tjenestemænd og øvrige ansatte skal efter anmodning fra ombudsmanden aflægge vidneforklaring; de udtaler sig på vegne af og efter instrukser fra deres administrationer og har fortsat tavshedspligt".

I løbet af 1999 påberåbte Ombudsmanden sig for første gang denne bestemmelse i to sager, som vedrørte Kommissionen. Den ene af sagerne (1140/97/IJH) blev afsluttet i 1999 og er beskrevet nedenfor (s. 84). Undersøgelsen af den anden sag (995/98/OV) vil blive fortsat i 2000.

På grundlag af erfaringerne med at foretage afhøringer skrev Ombudsmanden den 7. juli 1999 til Kommissionens generalsekretær og informerede ham en generel procedure, som skulle anvendes i fremtidige sager:

1. Datoen, tidspunktet og stedet for indhentningen af vidneforklaringer aftales mellem Ombudsmandens tjenestegrene og Kommissionens Generalsekretariat, som underretter vidnet/vidnerne herom. Vidneforklaringerne aflægges normalt i Ombudsmandens lokaler i Bruxelles.

2. Hvert vidne afhøres enkeltvis og uden ledsagelse.

3. Arbejdssproget/arbejdssprogene aftales mellem Ombudsmandens tjenestegrene og Kommissionens Generalsekretariat. Såfremt et vidne forinden anmoder herom, benyttes vidnets modersmål som arbejdssprog.

4. Spørgsmålene og svarene optages og transskriberes af Ombudsmandens tjenestegrene.

5. Udskriften tilsendes vidnet til underskrivelse. Vidnet kan foreslå sproglige rettelser af svarene. Hvis vidnet ønsker at korrigere eller supplere et svar, anføres det reviderede svar og begrundelsen herfor i et separat dokument, som vedlægges udskriften.

6. Den underskrevne udskrift og eventuelle bilag indgår i Ombudsmandens sagsakt.

Det blev senere præciseret, at punkt 6 også indebærer, at klageren modtager en kopi af den underskrevne udskrift og får mulighed for at fremsætte bemærkninger.

2.7.2. INSPEKTION AF DOKUMENTER

I løbet af 1999 blev Ombudsmandens beføjelser til at foretage inspektion af sagsakter og dokumenter i forbindelse med en undersøgelse bragt i anvendelse ved flere lejligheder.

I en brevveksling mellem Kommissionen og Ombudsmanden blev det gjort klart, at retten til at foretage inspektion omfatter muligheden for at læse dokumenter, gøre notater og tage fotokopier.

I Ombudsmandens instruktioner til sine ansatte i forbindelse med inspektion af dokumenter indgår følgende:

Den juridiske medarbejder må ikke underskrive nogen som helst form for tilsagn eller godkendelse, bortset fra en liste over de dokumenter, der er foretaget inspektion af eller taget kopi af. Hvis den pågældende institutions eller organs tjenestegrene fremsætter et sådant forslag, fremsender den juridiske medarbejder en kopi heraf til Ombudsmanden.

Hvis den pågældende institutions eller organs tjenestegrene forsøger at hindre eller skabe urimelige vilkår for inspektionen af dokumenter, skal den juridiske medarbejder informere dem om, at noget sådant betragtes som en nægtelse.

Hvis inspektion af et dokument nægtes, anmoder den juridiske medarbejder den pågældende institutions eller det pågældende organs tjenestegrene om at angive de behørigt begrundede henvisninger til tavshedspligten, der danner grundlag for afgørelsen.

Det første punkt blev tilføjet efter et tilfælde, hvor Kommissionens tjenestegrene var kommet med et forslag om, at Ombudsmandens medarbejdere skulle underskrive et tilsagn med henblik på at friholde Kommissionen for enhver skade, som måtte opstå for tredjemand ved udlevering af de oplysninger, der var indeholdt i dokumentet.

2.8. AFGØRELSER EFTER EN UNDERSØGELSE FORETAGET AF OMBUDSMANDEN

Når Ombudsmanden beslutter at indlede en undersøgelse af en klage, er det første skridt at sende klagen med samtlige bilag til udtalelse hos den fællesskabsinstitution eller det fællesskabsorgan, der klages over. Når udtalelsen er modtaget, sendes den til klageren med anmodning om dennes bemærkninger.

I nogle sager tager institutionen eller organet selv skridt til at løse sagen til klagerens tilfredshed. Hvis udtalelsen og bemærkningerne viser, at dette er tilfældet, afsluttes sagen som "løst af institutionen". I andre sager beslutter klageren at frafalde klagen, og sagen afsluttes af denne årsag.

Hvis sagen hverken løses af institutionen eller frafaldes af klageren, fortsætter Ombudsmanden sine undersøgelser. Afslører undersøgelserne ikke noget tilfælde af fejl eller forsømmelser, underrettes klageren og institutionen om dette, og sagen afsluttes.

Afslører Ombudsmandens undersøgelser et tilfælde af fejl eller forsømmelser, søger han, hvis det er muligt, en mindelig løsning for at fjerne dette og tilfredsstille klageren.

Er en mindelig løsning ikke mulig, eller lykkes det ikke at nå frem til en sådan, afslutter Ombudsmanden enten sagen med en kritisk bemærkning til den pågældende institution eller det pågældende organ, eller han foretager en formel konstatering af fejl eller forsømmelser med forslag til henstillinger.

En kritisk bemærkning vurderes at være relevant i sager, hvor tilfældet af fejl eller forsømmelser ikke synes at have nogen generelle følgevirkninger, og det ikke synes nødvendigt, at Ombudsmanden følger sagen op.

I sager, som kræver en opfølgning fra Ombudsmanden (dvs. mere alvorlige tilfælde af fejl eller forsømmelser, eller sager, der har generelle følgevirkninger) afgiver Ombudsmanden en afgørelse med forslag til henstillinger over for den pågældende institution eller det pågældende organ. Institutionen eller organet fremsætter i overensstemmelse med artikel 3, stk. 6, i Ombudsmandens statut en detaljeret udtalelse inden tre måneder. Den detaljerede udtalelse kunne bestå i en godkendelse af Ombudsmandens afgørelse og en beskrivelse af, hvordan henstillingerne er blevet iværksat.

Hvis en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan ikke svarer tilfredsstillende på et forslag til henstilling, kan Ombudsmanden i henhold til artikel 3, stk. 7, sende en rapport til Europa-Parlamentet og til den berørte institution eller det berørte organ. Heri kan han fremsætte henstillinger.

I 1999 indledte Ombudsmanden 206 undersøgelser, 201 i forbindelse med klager og 5 på eget initiativ. (Yderligere oplysninger findes i bilag A, Statistik, s. 168.)

62 sager blev løst af institutionen eller organet selv. Heraf var 39 sager, hvor Ombudsmandens indgreb medførte et svar på ubesvaret korrespondance (jf. afsnit 2.9 i årsberetningen for 1998 for yderligere oplysninger om den procedure, der anvendes i sådanne sager). Fem sager blev frafaldet af klageren. I 107 sager afslørede Ombudsmandens undersøgelser intet tilfælde af fejl eller forsømmelser.

I 27 sager blev der fremsat en kritisk bemærkning til den berørte institution eller det berørte organ. En mindelig løsning blev opnået i 1 sag. Der blev udarbejdet 10 forslag til henstillinger til de berørte institutioner og organer i 1999. Institutionerne godkendte to forslag til henstillinger i 1999, hvoraf det ene var et forslag til henstilling, der var fremsat i 1998 (sag 1055/96/IJH og 633/97/(PD)IJH, jf. s. 243 og 245). I forbindelse med 8 andre forslag til henstillinger, der blev fremsat i 1999, var fristen for en detaljeret udtalelse fra den pågældende institution ikke udløbet ved årets udgang.

I forbindelse med én sag blev forslaget til henstilling fulgt af en særlig rapport til Europa-Parlamentet. Den pågældende sag var undersøgelse på eget initiativ (1004/97/(PD)GG) om fortrolighed i forbindelse med Kommissionens ansættelsesprocedurer.

Rapporten, som er offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(6) og på Ombudsmandens websted på alle sprog, indeholder følgende henstilling:

Kommissionen bør i fremtidige udvælgelsesprøver og senest fra den 1. juli 2000 give alle ansøgere, der måtte anmode herom, aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser.

Den 7. december 1999 informerede formanden for Kommissionen Ombudsmanden om følgende:

"Kommissionen ser med tilfredshed på de henstillinger, De fremsatte i denne rapport, og vil foreslå de nødvendige retlige og organisationsmæssige foranstaltninger, således at ansøgere kan få aktindsigt i deres egne rettede prøvebesvarelser senest fra den 1. juli 2000."

3. AFGØRELSER EFTER EN UNDERSØGELSE

3.1. SAGER, HVOR DER IKKE ER KONSTATERET FEJL ELLER FORSØMMELSER

3.1.1. EUROPA-PARLAMENTET

GENNEMSIGTIGHED I PROCEDUREN I FORBINDELSE MED EN UDVÆLGELSESPRØVE AFHOLDT AF EN POLITISK GRUPPE I EUROPA-PARLAMENTET

Afgørelse om klage 1163/97/JMA over Europa-Parlamentet

Klagen

I december 1997 klagede M. til Ombudsmanden over en række uregelmæssigheder i forbindelse med den almindelige udvælgelsesprøve A 1/97 (spanske fuldmægtige), som blev afholdt af Den Socialistiske Gruppe i Europa-Parlamentet. Hendes påstande vedrørte udvælgelseskomitéens sammensætning og gennemsigtigheden i proceduren i forbindelse med udvælgelsesprøven.

Klageren deltog i den pågældende almindelige udvælgelsesprøve i 1997. Ifølge klageren var hun ikke blevet optaget på reservelisten i forbindelse med udvælgelsesprøven, selv om hun havde nået det sidste punkt i udvælgelse proceduren og var blevet interviewet af udvælgelses komiteèn.

M. skrev til udvælgelseskomitéens sekretariat og anmodede om at få adgang til sine skriftlige prøver. Udvælgelseskomitéen svarede, at da dens arbejde var fortroligt, som det fremgik af tjenestemandsvedtægten og Domstolens retspraksis, kunne den ikke give hende aktindsigt i hendes skriftlige prøver. Det fremgik endvidere af brevet, at selv om hun havde opnået høje point i de skriftlige prøver (83 point ud af 100), kunne hun ikke optages på reservelisten på baggrund af de samtaler, som udvælgelseskomitéen havde afholdt.

Som svar på endnu en anmodning fra klageren meddelte udvælgelseskomitéen hende i november 1997, at tre ansøgere var blevet optaget på reservelisten i forbindelse med denne udvælgelsesprøve, hvoraf to var blevet udvalgt til at beklæde de ledige stillinger. Brevet henviste kun til navnene på disse ansøgere. I svaret indgik ikke ansøgernes resultater på grund af den fortrolige karakter af udvælgelseskomitéens arbejde. Denne afgørelse blev bekræftet af formanden for den politiske gruppe, der var ansvarlig for udvælgelsesprøvens afholdelse.

Klageren indgav derfor en klage til Den Europæiske Ombudsmand og gjorde følgende gældende:

1. Overtrædelse af Den Socialistiske Gruppes interne procedurer

- Artikel 8.1.5: ingen repræsentant for personaleudvalget var til stede under de mundtlige prøver; mere end to medlemmer af udvælgelseskomitéen repræsenterede samme nationalitet/sprog for prøven (spansk).

- Artikel 8.1.6: det antal ansøgere, der blev optaget på reservelisten, var mindre end tre gange antallet af ledige stillinger.

2. Manglende oplysninger:

- Ifølge klageren fik hun ingen fyldestgørende forklaringer på de kriterier, som udvælgelseskomitéen anvendte ved bedømmelsen af prøverne. Klageren anførte i henseende til dette aspekt, at formanden for Den Socialistiske Gruppe var længe (2 måneder) om at besvare hendes anmodninger, og endvidere, at hendes brev til det medlem af udvælgelseskomitéen, som repræsenterede personaleudvalget, ikke var blevet besvaret.

- Klageren gjorde endvidere gældende, at det forhold, at nogle af de ansøgere, der var optaget på reservelisten, havde haft arbejdsforbindelser til visse medlemmer af udvælgelseskomitéen, rejste tvivl om, hvorvidt afgørelsen var upartisk

Undersøgelsen

Parlamentets udtalelse

Klagen blev videresendt til Europa-Parlamentet. I sin udtalelse henviste Europa-Parlamentet til de bemærkninger, som Den Socialistiske Gruppe var fremkommet med:

- Med hensyn til det forhold, at der ikke var nogen repræsentant for personaleudvalget i udvælgelseskomitéen, fremgik det af udtalelsen, at for at sammensætte udvælgelseskomitéen skulle dens formand kun fastslå, om det mindste antal medlemmer var til stede, således at komitéen var beslutningsdygtig. Endvidere havde ingen af ansøgerne gjort indsigelse mod dette inden prøvernes begyndelse.

- Den Socialistiske Gruppe oplyste, at selv om to medlemmer af udvælgelseskomitéen havde den samme nationalitet, var det ene af dem blot observatør uden stemmeret. Der var derfor kun én stemme fra repræsentanten for den spanske delegation. Den Socialistiske Gruppe erkendte, at denne observatør også havde underskrevet udvælgelseskomitéens endelige afgørelse. Men som medlem af komitéen - om end kun med en rådgivende funktion - var han ikke udelukket fra at underskrive den endelige afgørelse.

- Med hensyn til det antal ansøgere, der var optaget på reservelisten, hed det i udtalelsen, at der kun var optaget de ansøgere, som efter udvælgelseskomitéens opfattelse opfyldte udvælgelseskriterierne.

- Udtalelsen bestred påstanden om, at udvælgelseskomitéen havde forholdt sig partisk på baggrund af, at der eksisterende arbejdsforbindelser mellem nogle af dens medlemmer og nogle ansøgere, som blev optaget på reservelisten. Den Socialistiske Gruppe anførte, at der også eksisterede lignende forbindelser til andre ansøgere, som ikke var blevet udvalgt. Da udvælgelsesprøven var blevet afholdt af den politiske gruppe, ville endvidere kun en tidligere arbejdsforbindelse til denne gruppe have været relevant.

Med hensyn til påstandene om manglende oplysninger og gennemsigtighed fremgik det af udtalelsen, at klageren havde fået tilstrækkelige oplysninger under hensyntagen til den fortrolige karakter af udvælgelseskomitéens arbejde. Udvælgelseskomitéen var derfor ikke forpligtet til at give klageren yderligere oplysninger.

Den Socialistiske Gruppe anførte, at forsinkelsen med hensyn til svaret fra gruppeformanden skyldtes hendes hyppige rejseaktiviteter. Med hensyn til det manglende svar fra repræsentanten for personaleudvalget blev det oplyst, at han i sin egenskab af medlem af udvælgelseskomitéen ikke kunne fremsætte bemærkninger på komitéens vegne som svar på klagerens klage.

Klagerens bemærkninger

Klageren understregede de påstande, der allerede var fremsat i hendes klage.

Hun henviste til hvert af aspekterne med hensyn til overtrædelsen af Den Socialistiske Gruppes interne bestemmelser, som hun lagde til grund for sin klage:

- For det første med hensyn til det forhold, at der ikke var en repræsentant for personaleudvalget til stede. Efter klagerens opfattelse var tilstedeværelsen af en repræsentant for personaleudvalget en garanti. Hans manglende tilstedeværende var derfor en overtrædelse af den procedure, der er fastsat i såvel tjenestemandsvedtægten som i Den Socialistiske Gruppes interne bestemmelser. Hun påpegede endvidere, at hun ikke havde bestridt udvælgelseskomitéens sammensætning inden prøvens begyndelse, da hun antog, at medlemmerne handlede i god tro.

- Klageren afviste desuden Parlamentets forklaring på, hvorfor der var en tredje spansk statsborger til stede i udvælgelseskomitéen. Selv om Parlamentet havde anført, at denne person kun havde en rådgivende funktion, var klageren af den opfattelse, at denne funktion skulle have udelukket ham fra at underskrive udvælgelseskomitéens endelige afgørelse.

- Klageren fastholdt sine klagepunkter med hensyn til det påståede lave antal ansøgere, som var blevet optaget på reservelisten.

Med hensyn til den manglende gennemsigtighed understregede hun, at den vidtgående fortolkning i Parlamentets udtalelse af princippet om den fortrolige karakter af udvælgelseskomitéens arbejde resulterede i manglende gennemsigtighed og oplysninger. Efter hendes opfattelse ville den fortrolige karakter af komitéens arbejde ikke blive berørt af, at man udleverede de udvælgelseskriterier, der var blevet anvendt i forbindelse med den endelige pointgivning, som hun havde anmodet om. Klageren underbyggede sit synspunkt med uddrag fra Domstolens nylige dom i sag 254/95 (Europa-Parlamentet mod Innamorati)(7).

Klageren afviste Den Socialistiske Gruppes forklaring om, at forsinkelsen med hensyn til at besvare hendes anmodninger skyldtes formandens rejseaktiviteter. Hun henviste til de bestemmelser, som Den Europæiske Ombudsmands tjenestegrene anvendte, hvorefter klageren bør modtage et svar fra en hvilken som helst EU institution inden for en rimelig frist.

Yderligere undersøgelser

I februar 1999 skrev klageren igen til Den Europæiske Ombudsmand. Efter en samtale med formanden for den spanske socialistiske delegation mente hun, at en mindelig løsning var mulig, hvorved hun ville blive optaget på reservelisten i forbindelse med udvælgelsesprøven. Den 8. marts 1999 videresendte Ombudsmanden klagerens forslag til Europa-Parlamentet.

Efter mange anmodninger om en forlængelse af fristen modtog Ombudsmanden de bemærkninger, som Den Socialistiske Gruppe i Europa-Parlamentet havde fremsat den 15. juni 1999. I sin skrivelse anførte gruppen, at den ikke kunne tilslutte sig klagerens forslag. Den gjorde opmærksom på, at reservelisten allerede var blevet oprettet på grundlag af de ansøgere, som var fundet egnede til stillingen, og at klageren på daværende tidspunkt ikke var blandt de udvalgte ansøgere. Den tilføjede, at enhver ændring af reservelisten ville være diskriminerende mod de øvrige ansøgere, der ikke var blevet udvalgt.

Afgørelsen

1. Omfanget af Den Europæiske Ombudsmands beføjelser

1.1. Da sagen primært var rettet mod en politisk gruppe i Europa-Parlamentet fandt Ombudsmanden det nødvendigt, inden behandlingen af selve sagen, at anstille et par betragtninger over omfanget af sine beføjelser.

1.2. De faktiske omstændigheder vedrørte afgørelser truffet af en udvælgelseskomité for en udvælgelsesprøve, der blev afholdt af en politisk gruppe i Europa-Parlamentet med henblik på udvælgelse af en lang række midlertidigt ansatte, som skulle ansættes af den pågældende gruppe.

1.3. Som det fremgår af artikel 2, stk. 1, i Ombudsmandens statut, skal Ombudsmanden "bidrage til at påvise fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner og organer". Der foreligger fejl eller forsømmelser, når en offentlig myndighed ikke handler i overensstemmelse med en bindende regler eller et bindende princip(8). Der er grænser for, hvad der kan betegnes som fejl og forsømmelser. Alle klager over afgørelser af politisk snarere end administrativ art kan ikke antages til realitetsbehandling. Det gælder f.eks. klager over Europa-Parlamentets eller dets organers politiske arbejde(9), frem for alt aktiviteterne i dets politiske grupper.

1.4. Organiseringen af en ansættelsesprocedure med henblik på udvælgelse af midlertidigt ansatte, som forestås af Europa-Parlamentets politiske grupper, kan imidlertid ikke fuldstændig betragtes som en politisk aktivitet. I henhold til artikel 14 i afgørelsen fra Europa-Parlamentets Præsidium af 25. juni 1997(10) er de politiske grupper bemyndiget til at vælge deres egne midlertidige ansatte, og i den forbindelse udøver de, på grundlag af delegerede beføjelser, adgangen til at indgå ansættelseskontrakter under de betingelser for ansættelse, der gælder for andre ansatte i fællesskaberne.

Ud fra dette perspektiv udgør organiseringen af udvælgelsesprøver med henblik på udvælgelse af midlertidigt ansatte, som forestås af Parlamentets politiske grupper, en administrativ aktivitet, som er underkastet visse fællesskabsbestemmelser. I det omfang falder denne type situationer inden for fællesskabsdomstolenes kompetence, og både Retten i Første Instans og Domstolen har derfor beføjelse til at prøve, om disse udvælgelsesprøver er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

1.5. Ombudsmandens undersøgelse var således blevet begrænset til at vurdere, om Fællesskabets regler og principper var blevet behørigt overholdt i denne sag.

2. Påståede uregelmæssigheder på grundlag af de interne bestemmelser i den politiske gruppe

2.1. Klageren gjorde gældende, at der havde fundet en række uregelmæssigheder sted i løbet af udvælgelsesprøven. Disse uregelmæssigheder vedrørte:

a. Udvælgelseskomitéens sammensætning: ingen repræsentant for personaleudvalget var til stede under de mundtlige prøver, mere end to medlemmer af udvælgelseskomitéen repræsenterede samme nationalitet/sprog for prøven, udvælgelseskomitéens endelige afgørelse var blevet underskrevet af et af dens medlemmer uden stemmeret samt arbejdsforbindelser mellem nogle medlemmer af udvælgelseskomitéen og en række ansøgere.

b. Det begrænsede antal ansøgere, der blev optaget på reservelisten.

Klageren understregede, at alle disse uregelmæssigheder var i modstrid med Den Socialistiske Gruppes interne bestemmelser.

2.2. Ombudsmanden bemærkede, at de bestemmelser, der angiveligt ikke var blevet overholdt, var rettet til medlemmerne af en politisk gruppe i Europa-Parlamentet. I betragtning af arbejdets politiske art lå det uden for Ombudsmandens sagsområde at overvåge, om disse bestemmelser blev anvendt.

2.3. De påståede uregelmæssigheder havde dog fundet sted som led i en ansættelsesprocedure, hvor den politiske gruppe handlede på vegne af Europa-Parlamentets ansættelsesmyndighed og under dens ansvar. Ud fra dette perspektiv udgjorde organiseringen af udvælgelsesprøven en administrativ aktivitet på grundlag af fællesskabsretten, som kan prøves af Fællesskabets domstole.

For derfor at vurdere de påståede uregelmæssigheder søgte Ombudsmanden at belyse, om udvælgelseskomitéen ikke havde handlet i overensstemmelse med en bindende fællesskabsregel eller et bindende fællesskabsprincip.

2.4. Nogle af klagerens klagepunkter vedrørte det forhold, at udvælgelseskomitéen ikke var sammensat korrekt.

Som Fællesskabets domstole har fastslået, skal en udvælgelseskomités sammensætning anses for ulovlig, hvis den ikke kan foretage en objektiv bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer(11). På grundlag af de oplysninger, der blev fremlagt som led i undersøgelsen, kunne Ombudsmanden ikke konkludere, at udvælgelseskomitéen for udvælgelsesprøven ikke havde været objektiv ved bedømmelsen af ansøgernes kvalifikationer. Ombudsmanden fandt derfor, at der ikke forelå beviser for fejl eller forsømmelser med hensyn til dette aspekt af sagen.

2.5. Med hensyn til de ansøgere, der skulle optages på reservelisten i forbindelse med udvælgelsesprøven, var klageren af den opfattelse, at antallet af udvalgte ansøgere skulle udgøre tre gange antallet af stillinger, der skulle besættes. I Parlamentets udtalelse anførte Den Socialistiske Gruppe, at udvælgelseskomitéen kun havde optaget de ansøgere på reservelisten, der var fundet egnede på grundlag af udvælgelsesprøven.

2.6. Ombudsmanden bemærkede, at det hedder i artikel 5 § 5 i anneks III i tjenestemandsvedtægten, at

"... opstiller udvælgelseskomitéen den [...] liste over egnede ansøgere; antallet af de på denne liste opførte ansøgere skal så vidt muligt være mindst dobbelt så stort som antallet af de stillinger, der skal besættes".

På baggrund af de ovenstående bestemmelser har udvælgelseskomitéen visse skønsbeføjelser med hensyn til antallet af egnede ansøgere, der skal optages på reservelisten. Ombudsmanden fandt derfor, at der ikke forelå beviser for fejl eller forsømmelser med hensyn til dette aspekt af sagen.

3. Oplysninger om kriterierne for bedømmelsen af prøverne

3.1. Klageren anførte, at trods hendes mange anmodninger til den ansvarlige for udvælgelseskomitéen, det medlem, der repræsenterede personaleudvalget, og gruppeformanden havde hun ikke modtaget nogen oplysninger om kriterierne for bedømmelsen af prøverne. I sin udtalelse anførte Parlamentet, at klageren havde fået oplyst, hvilke point der var opnået i de skriftlige og mundtlige prøver. Der kunne ikke stilles yderligere oplysninger til rådighed for hende som følge af den fortrolige karakter af udvælgelseskomitéens arbejde.

I den gældende fællesskabsret findes der intet retsgrundlag til støtte for, at Parlamentet er forpligtet til at fremlægge detaljerede oplysninger om de kriterier, som udvælgelseskomitéen anvender ved bedømmelsen af prøverne. Ombudsmanden fandt derfor, at der ikke forelå beviser for fejl eller forsømmelser med hensyn til dette aspekt af sagen.

3.2. Ombudsmanden gjorde imidlertid Parlamentet opmærksom på, at såfremt Parlamentet stillede mere detaljerede oplysninger om bedømmelseskriterierne til rådighed for ansøgerne, ville det i væsentlig grad øge gennemsigtigheden i ansættelsesproceduren og kunne også lette udvælgelseskomitéernes arbejde med at behandle anmodninger og klager fra ansøgere.

Konklusion

Den Europæiske Ombudsmands undersøgelser af denne klage viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser fra Europa-Parlamentets side. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

Yderligere bemærkninger

Flertallet af klagerens klagepunkter vedrørte påstande om mulige overtrædelser af en politisk gruppes interne bestemmelser. Som Ombudsmanden tidligere havde påpeget, lå det uden for hans sagsområde at sikre, at disse bestemmelser blev anvendt korrekt. Når en politisk gruppe gennemfører en ansættelsesprocedure for midlertidigt ansatte, handler den imidlertid på Parlamentets vegne som institutionens ansættelsesmyndighed og bør derfor overholde Fællesskabets gældende bestemmelser og principper for god forvaltningsskik. Da disse typer procedurer desuden ofte opfattes af borgerne som officielle EF-udvælgelsesprøver, bør institutionen selv også udøve en tilsynsfunktion for at sikre, at disse ansættelsesprocedurer gennemføres korrekt under behørig hensyntagen til de gældende bestemmelser og principper. Herved ville Parlamentet bidrage til at styrke forholdet mellem EU og borgerne.

Som svar på disse bemærkninger skrev formanden for Europa-Parlamentet til Ombudsmanden den 11. januar 2000. I sin skrivelse gav Nicole Fontaine udtryk for, at politiske grupper bør overholde principper for god forvaltningsskik i forbindelse med deres ansættelsesprocedurer, og understregede, at Parlamentets administration ville overvåge, om disse principper blev overholdt.

ANSØGNING OM ET "ROBERT SCHUMAN"-STIPENDIUM: PÅSTAND OM MANGLENDE SVAR FRA PARLAMENTET

Afgørelse om klage 287/98/IP over Europa-Parlamentet

Klagen

I marts 1998 klagede F. til Den Europæiske Ombudsmand over, at Europa-Parlamentet ikke havde besvaret hans ansøgning om et "Robert Schuman"-stipendium.

Klageren havde i september 1996 ansøgt om et "Robert Schuman"-stipendium fra Europa-Parlamentet.

Den 16. september 1996 fremsendte Parlamentet ham en bekræftelse af modtagelsen, hvori det meddelte klageren, at der ville blive truffet en afgørelse om hans ansøgning under udvælgelsesproceduren i november 1996.

I sit brev til Ombudsmanden gjorde klageren gældende, at han aldrig havde modtaget Parlamentets førnævnte afgørelse.

Undersøgelsen

Parlamentets udtalelse

Klagen blev videresendt til Europa-Parlamentet. I sin udtalelse anførte Europa-Parlamentet i det væsentligste følgende:

Parlamentets tjenestegrene i Generaldirektoratet for Forskning fremsendte i september 1996 en skrivelse til klageren, hvori de bekræftede modtagelsen af ansøgningen. I samme skrivelse gav institutionen klageren en række oplysninger om udvælgelsesproceduren. Han blev bl.a. underrettet om, at der ville blive truffet en afgørelse om hans ansøgning under udvælgelsesproceduren i november 1996.

Institutionen gjorde opmærksom på, at et begrænset antal ansøgninger, som ikke var blevet udvalgt i november på grund af det lille antal stipendier, igen ville blive taget i betragtning ved de efterfølgende tre udvælgelser.

Parlamentet vedlagde endvidere en kopi af et brev, som klageren havde fremsendt til Parlamentet i september1996, og hvori han havde tilkendegivet, at han ikke var enig i fremgangsmåden i forbindelse med udvælgelsesproceduren og havde besluttet at trække sin ansøgning tilbage.

Parlamentet understregede, at det på baggrund af ovenstående ikke længere fandt det nødvendigt at videreføre brevvekslingen med klageren. På trods heraf besvarede institutionen endnu et brev fra klageren af 26. februar 1998 og oplyste, at hans ansøgning ikke var taget i betragtning, efter at den var trukket tilbage.

Klagerens bemærkninger

Ombudsmanden fremsendte Europa-Parlamentets udtalelse til klageren med en opfordring til at fremsætte bemærkninger. Der er ikke modtaget bemærkninger fra klageren.

Afgørelsen

Påstand om manglende svar fra Europa-Parlamentet

1. God forvaltningsskik kræver, at myndighederne behørigt besvarer borgernes forespørgsler.

2. I denne sag ansøgte klageren om et "Robert Schuman"-stipendium fra Europa-Parlamentet. Han gjorde gældende, at institutionen ikke havde meddelt ham afgørelsen om resultatet af udvælgelsesproceduren.

3. Parlamentet understregede, at dets tjenestegrene behørigt havde tilsendt klageren en bekræftelse på at have modtaget hans ansøgning. Ved skrivelse af 26. september 1996 anmodede klageren derpå institutionen om at trække sin ansøgning tilbage. Parlamentet havde derfor anset et eventuelt yderligere svar til klageren for at være unødvendigt.

4. Ombudsmanden bemærkede, at Parlamentet i sin udtalelse havde givet en tilstrækkelig begrundelse for, hvorfor det ikke havde underrettet klageren om resultatet af udvælgelsesproceduren.

5. Ombudsmanden bemærkede endvidere, at Parlamentet også havde besvaret et brev fra klageren af 26. februar 1998 og gjort rede for grunden til, at hans ansøgning ikke var taget i betragtning.

Konklusion

Den Europæiske Ombudsmands undersøgelser af denne klage viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser fra Europa-Parlamentets side, og Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

FRIST FOR FORELÆGGELSE AF LÆGEATTEST

Afgørelse om klage 689/98/BB over Europa-Parlamentet

Klagen

I juni 1998 klagede C., medlem af Europa-Parlamentet, til Den Europæiske Ombudsmand over en anmodning fra Europa-Parlamentets Kvæstorkollegium om, at han tilbagebetalte 50 % af sine generelle udgifter i referenceperioden september 1996-august 1997.

I parlamentsåret 1996-1997 havde klageren alvorlige helbredsproblemer og var derfor ikke i stand til at være til stede under de krævede 50 % af Parlamentets plenarmøder. Han manglede således to dage for at overholde det fastsatte minimum på 50 %. Klageren blev gjort opmærksom på dette og anmodet om at tilbagebetale 50 % af godtgørelsen for generelle udgifter i den pågældende periode.

Ifølge klageren svarede de to nævnte dage til den 14., 17. og 18. juli 1996, hvor han var indlagt på hospitalet. Han fremsendte lægeattesterne efter sommerferien, idet han gik ud fra, at Parlamentet var lukket i august. Disse attester blev afvist med den begrundelse, at de blev forelagt efter den fastsatte frist på en måned. Klageren gjorde gældende, at han havde handlet i god tro, og at han ønskede at beholde den anden halvdel af godtgørelsen for generelle udgifter.

Undersøgelsen

Parlamentets udtalelse

I sin udtalelse anførte Parlamentet i det væsentligste følgende:

Artikel 28, stk. 1, i regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer har følgende ordlyd:

"Er et medlem i et parlamentsår (1. september-31. august) fraværende mindst 50 % af de dage, der er fastsat af Præsidiet til Parlamentets plenarmøder, tilbagebetaler han/hun for dette tidsrum 50 % af godtgørelsen for generelle udgifter i henhold til artikel 13 til Parlamentet".

I artikel 28, stk. 2, hedder det:

"Formanden kan se bort fra en i stykke 1 omhandlet fraværsperiode, hvis det pågældende medlem er fraværende p.g.a. sygdom eller tungtvejende familiemæssige omstændigheder eller er på rejse andet sted for Parlamentet. Dokumentation skal indgives til Kvæstorkollegiet senest en måned efter datoen for fraværets begyndelse."

Kravet om, at dokumentation skal indgives senest en måned efter datoen fra fraværets begyndelse, blev indføjet i regulativet ved Præsidiets afgørelse af 15. januar 1996. Efter godkendelse omdeles protokollerne fra Præsidiets møder til alle Parlamentets medlemmer i henhold til forretningsordenens artikel 28, stk. 1.

I klagerens tilfælde manglede han to dage for at overholde det fastsatte minimum på 50 %. Han blev underrettet herom ved skrivelse af 16. september 1997 og anmodet om at tilbagebetale godtgørelsen for generelle udgifter i den pågældende periode. Den 26. september 1997 skrev klageren til kvæstoren med ansvar for finansielle anliggender og vedlagde en lægeattest dateret den 23. september 1997, som henviste til lægeundersøgelser den 14., 17. og 18. juli 1997. For at kunne blive godkendt som gyldig skulle lægeattesten have været indgivet senest en måned efter datoen for fraværets begyndelse, dvs. senest den 14. august 1997.

Sagen blev behandlet på kvæstorernes møde den 22. oktober 1997. Kollegiet underrettede klageren om, at fristen på en måned klart fremgik af regulativet om omkostningsgodtgørelse og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer, og fastholdt anmodningen om tilbagebetaling af 50 % af godtgørelsen for generelle udgifter. Denne afgørelse blev meddelt ved skrivelse af 5. december 1997.

Ved skrivelse af 17. december 1997 anmodede klageren Europa-Parlamentets formand om at behandle sin anmodning om at beholde hele godtgørelsen for generelle udgifter og gjorde opmærksom på, at grunden til, at han ikke havde overholdt fristen på en måned, var, at han var gået ud fra, at Parlamentets administration var lukket i august.

Formanden henviste anmodningen til Kvæstorkollegiet, som behandlede den på sit møde den 14. januar 1998. Kollegiet svarede ved skrivelse af 11. februar 1998, at Parlamentets administration holdt åben i hele august, i givet fald permanent, og at han under alle omstændigheder havde haft mulighed for at indgive sine lægeattester i god tid pr. fax eller anbefalet brev. Kollegiet fastholdt således sin tidligere afgørelse.

Den 24. marts 1998 skrev klageren igen til kvæstoren med ansvar for finansielle anliggender. Denne skrivelse blev behandlet på Kvæstorkollegiets møde den 1. april 1998, men den tidligere afgørelse blev fastholdt.

Ifølge Parlamentet har det nuværende Kvæstorkollegium og de tidligere Kvæstorkollegier som fast praksis nøje anvendt bestemmelserne i artikel 28 i regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer og navnlig kravet om, at lægeattester skal indgives senest en måned efter datoen for fraværets begyndelse i tilfælde af sygdom.

Kollegiets holdning er endvidere fuldt ud i overensstemmelse med tidligere sager, hvor andre medlemmer har indgivet lægeattester for sent.

Klagerens bemærkninger

I sine bemærkninger fastholdt klageren sin klage.

Yderligere undersøgelser

Den 30. april 1999 skrev Ombudsmanden til Parlamentets formand for at indhente nærmere oplysninger om klagerens påstand om, at han var i god tro med hensyn til arbejdstiden i Parlamentets tjenestegrene i sommerperioden. Kvæstorkollegiet svarede den 21. juni 1999, at klageren først havde indgivet lægeattesten, efter at han havde modtaget skrivelsen fra den ansvarlige kvæstor. Endvidere kunne klageren ikke gøre gældende, at han ikke kendte til arbejdstiden i Parlamentets tjenestegrene i sommerperioden, og således fastholde, at han handlede i god tro.

Den 19. juli 1999 skrev klageren til Ombudsmanden, at han ønskede at fastholde sin klage.

Afgørelsen

Påstand om tilbagebetaling af 50 % af godtgørelsen for generelle udgifter i 1996/1997

1. Klageren gjorde gældende, at han ikke overholdt fristen på en måned til at indgive lægeattester på grund af, at han i god tro havde været af den opfattelse, at Parlamentets administration var lukket i august.

2. Ifølge Parlamentet blev klageren ved skrivelse af 16. september 1997 underrettet om, at han havde manglede to dage for at opfylde kravet om mindst 50 % tilstedeværelse. Han blev derfor anmodet om at tilbagebetale 50 % af godtgørelsen for generelle udgifter i den pågældende periode. Den 26. september 1997 skrev klageren til kvæstoren med ansvar for finansielle anliggender og vedlagde en lægeattest dateret den 23. september 1997, som henviste til lægeundersøgelser den 14., 17. og 18. juli 1997. For at kunne blive godkendt som gyldig skulle lægeattesten have været indgivet senest en måned efter datoen for fraværets begyndelse, dvs. senest den 14. august 1997.

3. På baggrund af Ombudsmandens undersøgelser bemærkede Ombudsmanden, at Parlamentet havde fulgt det nuværende Kvæstorkollegiums og tidligere Kvæstorkollegiers faste praksis med hensyn til at anvende bestemmelserne i artikel 28 i regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer nøje og navnlig kravet om, at lægeattester skal indgives senest en måned efter datoen for fraværets begyndelse i tilfælde af sygdom. Endvidere var Parlamentets og Kvæstorkollegiets holdning fuldt ud i overensstemmelse med tidligere sager, hvor andre medlemmer har indgivet lægeattester for sent. Det fremgik, at klageren først reagerede, efter at han havde modtaget underretning herom pr. brev. Hans påstand om, at han ikke indgav lægeattesten inden for fristen på en måned, fordi han gik ud fra, at Parlamentets tjenestegrene var lukket i august, var derfor ubegrundet. Det fremgik således, at der ikke forelå fejl eller forsømmelser fra Parlamentets side.

Konklusion

Den Europæiske Ombudsmands undersøgelser af denne klage viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser fra Europa-Parlamentets side, og Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

3.1.2. EUROPA-PARLAMENTET OG EUROPA-KOMMISSIONEN

ADGANG TIL REGISTRE OVER INTERESSER

Afgørelse om klage 59/98/OV over Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet

Klagen

I januar 1998 klagede S. til Ombudsmanden over, at Kommissionen havde nægtet at sende ham en kopi af registret over kommissionsmedlemmernes interesser.

Klageren skrev den 5. december 1997 til Kommissionens generalsekretær for at få en kopi af registret over kommissionsmedlemmernes kommercielle og finansielle interesser. Kommissionen udleverede ifølge klageren ikke en kopi af registret, men opfordrede ham til at konsultere registret på stedet i Kommissionens lokaler i Bruxelles. Klageren havde dog ikke råd til at rejse til Bruxelles blot med dette formål. Han klagede derfor til Ombudsmanden, idet han gjorde gældende, at Kommissionen nægtede ham adgang til registret, som heller ikke var offentligt tilgængeligt i Kommissionens forskellige repræsentationer i medlemsstaterne.

Den 3. og 10. marts samt 1. juni 1998 sendte klageren flere skrivelser, hvori han ligeledes klagede over manglende adgang til registret over EP-medlemmernes interesser. Til nærmere belysning af klagen blev han anmodet om at udfylde en standardklageformular. Det fremgik imidlertid heraf, at klageren ikke tidligere havde foretaget administrative henvendelser til Europa-Parlamentet. Derfor rådede Ombudsmanden ham til at skrive til Kvæstorkollegiet. Den 17. december 1998 modtog Ombudsmanden fra medlem af Europa-Parlamentet og kvæstor Richard Balfe en skrivelse om Kvæstorkollegiets behandling af denne klage.

Undersøgelsen

Kommissionens udtalelse

Klagen blev sendt til Kommissionen. I sin udtalelse meddelte Kommissionen Ombudsmanden, at den 24. marts 1998 havde vedtaget at sende de ønskede dokumenter til klageren. I sine bemærkninger vedlagde Kommissionen en kopi af den skrivelse, den havde sendt til klageren.

Klagerens bemærkninger

Klageren sendte Ombudsmanden en kopi af det brev, han havde skrevet den 23. april 1998 til Kommissionens generalsekretær, hvori han udtrykte sin utilfredshed med indholdet af det register over interesser, Kommissionen havde sendt. Han gjorde bl.a. gældende, at visse kommissærers interesseregistre ikke var daterede, at andre interesseregistre ikke var ajourførte, og at nogle af registrene var skrevet på fransk og tysk uden engelsk oversættelse. Brevet indeholdt desuden forskellige spørgsmål angående kommissærernes ansvar i forbindelse med deres interesseregistre.

Sammen med disse bemærkninger skrev klageren også til Ombudsmanden om adgang til registret over EP-medlemmernes interesser, idet det ikke var tilgængeligt på Europa-Parlamentets informationskontor i London. Klageren vedlagde endvidere korrespondance om sagen med EP-medlemmet Pauline Green, som han havde kontaktet, og Parlamentets formand. I sit svar af 2. marts 1998 til Pauline Green bemærkede Parlamentets formand, at interesseregistret for øjeblikket var tilgængeligt på Parlamentets tre arbejdssteder. Den nuværende ordlyd af forretningsordenens bilag I er baseret på anden Nordmann-betænkning af 30. maj 1996 (A4-0177/96), som blev vedtaget af Parlamentet den 17. juli 1996. Formanden tilføjede dog, at man for øjeblikket diskuterede spørgsmålet om aktindsigt i registret over EP-medlemmernes interesser, såvel i Udvalget for Forretningsordenen som i Kvæstorkollegiet.

Afgørelsen

1. Adgang til Kommissionens interesseregistre

1.1. Klagen drejede sig om adgang til registret over kommissionsmedlemmernes interesser og skulle følgelig behandles i henhold til Kommissionens afgørelse af 8. februar 1994 om aktindsigt i Kommissionens dokumenter(12). Den 5. december 1997 skrev klageren en kort skrivelse til Kommissionens generalsekretær og bad om en kopi af dette register, men han modtog ikke noget svar. I henhold til afgørelsens artikel 2, stk. 4, betyder en manglende besvarelse af en begæring om aktindsigt inden en måned efter, at begæringen er indgivet, at begæringen betragtes som afslået. Men på grund af Ombudsmandens indgriben besluttede Kommissionen den 24. marts 1998 at sende det ønskede dokument til klageren. Følgelig efterkom Kommissionen begæringen om aktindsigt, og der syntes ikke at være behov for yderligere kommentarer fra Ombudsmanden.

1.2. Hvad angår diverse påstande i klagerens bemærkninger, som var indeholdt i brevet til Kommissionens generalsekretær, bemærkede Ombudsmanden, at der var tale om nye påstande, der ikke var fremført i den oprindelige klage, og at han derfor ikke kunne behandle dem som led i denne procedure. Ombudsmanden bemærkede endvidere, at klageren i sin begæring af 5. december 1997 til Kommissionen om aktindsigt ikke havde bedt om detaljer fra interesseregistret, men kun om en kopi heraf. Kommissionen havde derfor ved at sende ham de ønskede dokumenter på korrekt vis efterkommet hans oprindelige begæring, og der var derfor heller ikke tale om fejl eller forsømmelser.

2. Klagen mod Europa-Parlamentet

2.1. Med hensyn til klagen om registret over EP-medlemmernes interesser fremgik det af klageformularen, at klageren ikke tidligere havde foretaget administrative henvendelser i sagen. Derfor rådede Ombudsmanden klageren til at skrive til Parlamentets Kvæstorkollegium, som er det organ, der har kompetence til at tage sig af en sådan sag, idet kvæstorerne er ansvarlige for de administrative og finansielle opgaver, som direkte vedrører medlemmerne (forretningsordenens artikel 25).

2.2. Den 17. december 1998 modtog Ombudsmanden fra EP-medlem og kvæstor Richard Balfe en omfangsrig sagsmappe om Kvæstorkollegiets behandling af klagen. Af sagsmappen fremgår det, at Kvæstorkollegiet har svaret detaljeret på klagerens skrivelser den 5. og 19. november og den 14. december 1998. Kollegiet stillede omfattende dokumentation (ca. 100 sider) om adgang til registret over EP-medlemmernes interesser til rådighed for klageren. Specielt sendte Kvæstorkollegiet ham en kopi af anden Nordmann-betænkning (A4-0177/96) og dets bilag, som er en oversigt over medlemsstaternes nationale parlamenters regler for at oplyse om finansielle interesser. Kollegiet sendte endvidere klageren en kopi af skemaet, der anvendes ved opgivelse af EP-medlemmernes interesser og af formandens ledsagende forklarende meddelelse til EP-medlemmerne, samt en kopi af protokollen fra Kvæstorkollegiets møde den 18. september 1996. Kollegiet sendte derudover en kopi af to betænkninger om korruption(13).

2.3. I Parlamentets forretningsordens bilag I, artikel 3(14), står der: "Registret er offentligt". I den nuværende situation betyder det, at registret er tilgængeligt for gennemsyn på Parlamentets tre arbejdssteder. Parlamentet har til dato ikke truffet afgørelse om, at registret skal være tilgængeligt på dets informationskontorer i medlemsstaterne eller som kopier på anmodning fra borgerne. I sin skrivelse til klageren meddelte EP-medlem og kvæstor, Richard Balfe, at han på Kvæstorkollegiets møde den 18. september havde bedt om, at registret blev tilgængeligt i den medlemsstat, hvor det pågældende EP-medlem var valgt. Endelig erklærede Parlamentets formand i sin skrivelse af 2. marts 1998 til EP-medlem Pauline Green, at spørgsmålet om aktindsigt i registret over EP-medlemmernes interesser for øjeblikket diskuteres i Udvalget for Forretningsordenen og i Kvæstorkollegiet. På baggrund af disse aktiviteter indledt af Parlamentets administration syntes der ikke at være behov for, at Ombudsmanden fremsatte yderligere bemærkninger.

Konklusion

Ombudsmandens undersøgelser af klagen viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser fra Kommissionens side. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

3.1.3. RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION OG EUROPA-KOMMISSIONEN

CENTRET FOR INDUSTRIEL UDVIKLING: KOMMISSIONENS ANSVAR

Afgørelse om klage 41/97/(VK)OV over Det Europæiske Råd og Europa-Kommissionen

Klagen

I december 1996 klagede N. til Ombudsmanden over, at den paritetiske AVS-EF-institution (AVS: stater i Afrika, Vestindien og Stillehavet), Centret for Industriel Udvikling (CIU), oprettet under Lomé-konventionen og finansieret af Den Europæiske Udviklingsfond, ensidigt havde opsagt hans kontrakt.

Klageren var beskæftiget som seniorkonsulent under Lomé III-konventionen (1985-1990) på en femårig kontrakt. Men den 30. juni 1987 blev hans kontrakt ensidigt opsagt af CIU's direktør uden varsel og uden økonomisk kompensation. Den 5. januar 1988 indledte klageren en voldgiftsprocedure mod CIU. Den 5. april 1990 afsagde voldgiftsretten udeblivelsesdom over CIU, der blev dømt til at betale omkring 6 millioner BF i skadeserstatning plus renter og voldgiftssagens omkostninger. Afgørelsen blev kendt retsgyldig ved kendelse afsagt af Retten i Første Instans i Bruxelles den 17. april 1990. CIU appellerede denne kendelse og anmodede om, at voldgiftsafgørelsen blev annulleret, idet Centret bl.a. påberåbte sig immunitet for retsforfølgelse. Retten i Første Instans afslog ved dom af 13. marts 1992 denne appel, idet man henviste til, at CIU ved at acceptere voldgiftsproceduren havde givet afkald på sin immunitet for retsforfølgelse.

Da CIU nægtede at efterkomme kendelsen fra Retten i Første Instans i Bruxelles, som bekræftede voldgiftsafgørelsen, skrev klageren i december 1996 til Ombudsmanden, idet han anførte, at CIU stadig ikke havde betalt hverken skadeserstatning eller omkostningerne til voldgiftssagen. Klageren gjorde opmærksom på, at CIU var oprettet under Lomé-konventionen, hvis kontraherende parter er De Europæiske Fællesskaber på den ene side og AVS-staterne på den anden, at CIU er en fælles AVS-EF-institution finansieret af Den Europæiske Udviklingsfond, og at Kommissionens GD VIII er det generaldirektorat, der har ansvaret for sager vedrørende Lomé-konventionen.

Undersøgelsen

Rådets og Kommissionens udtalelser

Klagen blev sendt til Rådet og Kommissionen i marts 1997. I deres bemærkninger fastslog Rådet og Kommissionen, at selv om CIU var oprettet under Lomé-konventionen, er det hverken en fællesskabsinstitution eller -organ, der henhører under deres ansvar. Kommissionen tilføjede, at den ikke havde noget dossier om klagen, og at den ikke mente, at den nogensinde havde fået sagen forelagt. Begge institutioner bemærkede, at de gældende bestemmelser for CIU var artikel 87-97 i den fjerde Lomé-konvention, der var suppleret med adskillige afgørelser, truffet af AVS-EF-Ministerrådet og AVS-EF-Ambassadørudvalget.

Ifølge disse bestemmelser sender Rådet og Kommissionen en observatør til CIU's bestyrelse, der består af seks uafhængige, højt kvalificerede personer, der udvælges paritetisk af AVS og Fællesskabet, og som har stor erfaring inden for privat eller offentlig industri eller bankvirksomhed eller inden for planlægning og fremme af industriel udvikling. Dette betyder, at Rådet og Kommissionen ikke er repræsenterede i CIU's bestyrelse. De for CIU og dets bestyrelse gældende bestemmelser er Lomé-konventionen på grundlag af AVS-EF-afgørelser. Nærmere bestemt er det det paritetiske AVS-EF-Udvalg for Industrielt Samarbejde, der fører tilsyn med CIU (artikel 92) og afgiver beretning til det paritetiske AVS-EF-Ambassadørudvalg (artikel 87), som vedtager CIU's vedtægter, finansforordning, personalevedtægt og forretningsorden (artikel 93).

Af disse årsager konkluderede såvel Rådet som Kommissionen, at de ikke havde noget direkte ledelsesmæssigt ansvar for CIU, og at klagen derfor faldt uden for deres kompetenceområde. Selv om Kommissionens observatør i CIU's bestyrelse hverken har stemmeret eller ret til at sætte punkter på dagsordenen for bestyrelsens møder, anførte Kommissionen dog i sine bemærkninger til Ombudsmanden, at den ville underrette CIU's direktør om Ombudsmandens henvendelse og anbefale, at den blev drøftet på bestyrelsens næste møde.

Klagerens bemærkninger

I sine kommentarer bemærkede klageren for det første, at Lomé-konventionen, som CIU er oprettet under, er direkte under Kommissionens ansvar, at CIU's ledelse altid var blevet udvalgt med Kommissionens udtrykkelige samtykke, at CIU's budget er en bevilling fra Den Europæiske Udviklingsfond, og at Den Europæiske Ombudsmands kompetence i forbindelse med denne klage derfor ikke kunne drages i tvivl. Klageren anførte endvidere, at hans klage burde forelægges direkte for formanden for CIU's bestyrelse med en fast frist til at træffe afgørelse.

Den 6. oktober 1997 sendte klageren Ombudsmanden en kopi af en skrivelse til CIU's bestyrelsesformand, hvori han bad CIU om uden unødent ophold at finde en løsning på hans klage. I en anden skrivelse af samme dato oplyste klageren Ombudsmanden om, at notatet fra Europa-Kommissionen aldrig var nået frem til CIU's bestyrelsesformand. Den 22. april 1998 bad klageren Ombudsmanden om at sende klagen direkte til formanden for CIU's bestyrelse, da Kommissionen ikke havde videresendt hans klage til CIU. På baggrund af denne henvendelse sendte Ombudsmanden den 25. maj 1998 klagerens dossier til bestyrelsesformanden. Den 2. oktober 1998 sendte Ombudsmanden en skrivelse for at få kendskab til resultatet af klagen. Der kom ikke noget svar fra CIU. I en skrivelse af 4. december 1998 sendte klageren Ombudsmanden en kopi af skrivelsen til CIU's bestyrelsesformand, hvori han kritiserede vedvarende fejl eller forsømmelser hos CIU, som stadig ikke havde gennemført voldgiftsafgørelsen, der var erklæret retsgyldig af Retten i Første Instans i Bruxelles.

Afgørelsen

1. Klagen mod CIU

EF-traktatens artikel 138 E giver Den Europæiske Ombudsmand beføjelse til at undersøge mulige tilfælde af fejl eller forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer. Da CIU hverken er en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan, jf. artikel 138 E i EF-traktaten, har Ombudsmanden ingen beføjelser til at behandle klagen, da den er rettet direkte mod CIU's bestyrelse. Ombudsmanden meddelte allerede i sin skrivelse af 27. november 1996 klageren, at han ikke kunne behandle den klage, der blev indgivet den 26. august 1996 mod CIU.

2. Klagen mod Rådet og Kommissionen

Da klagen var rettet direkte imod Rådet og Kommissionen, bemærker Ombudsmanden, at Lomé-konventionen ikke gør dem direkte ansvarlige for afgørelser truffet af CIU's bestyrelse. Hverken Rådet eller Kommissionen har stemmeret i CIU's bestyrelse. I den fjerde Lomé-konventions artikel 92, stk. 1, hedder det, at Kommissionen og Rådet skal have observatørstatus ved bestyrelsens forhandlinger. Derfor kan det ikke betragtes som et tilfælde af fejl eller forsømmelser begået af Rådet og Kommissionen, at CIU's bestyrelse ikke efterkom voldgiftsafgørelsen.

Konklusion

Ombudsmandens undersøgelser af klagen viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser fra Rådets eller Kommissionens side. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

Yderligere bemærkninger

Hvad angår Kommissionen, anførte Ombudsmanden, at Lomé-konventionen som instrument henhører direkte under Kommissionens ansvar. Mere specifikt anførte Ombudsmanden, at Kommissionens GD VIII havde ansvar for udvikling og samarbejde med AVS-staterne under Lomé-konventionen, at konventionens budget finansieres af Den Europæiske Udviklingsfond, og at Kommissionen har en repræsentant i Ambassadørudvalget, som har ansvaret for at overvåge implementeringen af konventionen. Følgelig udøver Europa-Kommissionen stor indflydelse på Lomé-konventionens gennemførelse. Hvad angår CIU, anførte Ombudsmanden, at det er en paritetisk AVS-EF-institution finansieret af Den Europæiske Udviklingsfond. På baggrund af ovenstående overvejelser fremsatte Ombudsmanden følgende bemærkninger over for Kommissionen:

I et fællesskab som Den Europæiske Union, der ledes af retsstatsprincipper, bør domme og domstolskendelser behørigt efterkommes. Når der oprettes organer som CIU under rammerne af konventioner, bør Kommissionen bestræbe sig for at garantere, at organerne overholder retsstatsprincipperne og principperne for god forvaltningsskik.

I den nuværende situation fremgik det, at der i Kommissionens GD VIII findes en enhed, der har ansvaret for forbindelserne til CIU. I sine bemærkninger til Ombudsmanden lovede Kommissionen at anbefale, at klagen blev drøftet på CIU's næste bestyrelsesmøde. Det fremgik dog af klagerens oplysninger, at dette ikke havde været tilfældet.

Derfor fandt Ombudsmanden det hensigtsmæssigt, at Kommissionen tog de nødvendige skridt til at gøre Udvalget for Industrielt Samarbejde, som overvåger CIU's bestyrelses aktiviteter, opmærksom på, at CIU ikke havde efterkommet voldgiftsafgørelsen, som blev kendt retsgyldig i Retten i Første Instans i Bruxelles den 17. april 1990. Kommissionen burde ligeledes overveje at gøre CIU's direktør opmærksom på denne sag.

3.1.4. EUROPA-KOMMISSIONEN

TILSTRÆKKELIG BEGRUNDELSE FOR AFGØRELSE

Afgørelse om klage 106/97/PD over Europa-Kommissionen

Klagen

I februar 1997 indgav B. en klage på vegne af sammenslutningen "Friends of the Lake District" over Europa-Kommissionens afgørelse om at afslutte behandlingen af en klage, han havde indgivet til Kommissionen angående myndighederne i Det Forenede Kongerige. Klageren gjorde i hovedsagen gældende, at Kommissionen ikke havde givet tilstrækkelig begrundelse for sin konklusion, nemlig at Det Forenede Kongeriges myndigheder ikke havde overtrådt direktiv 85/337/EØF.

Baggrunden for klagen er i store træk følgende: I august 1995 indgav sammenslutningen en klage til Kommissionen over Det Forenede Kongeriges myndigheder. Klagen drejede sig om en ansøgning om en byggetilladelse til en såkaldt "Rock Characterisation Facility" (RCF). Sammenslutningen mente, at Det Forenede Kongeriges myndigheder ved sin behandling af denne ansøgning havde overtrådt direktiv 85/337/EØF om vurdering af indvirkning på miljøet.

Ifølge sammenslutningen burde RCF-projektet ikke behandles særskilt fra et planlagt underjordisk deponeringssted til bortskaffelse af atomaffald. Kun ved at betragte de to projekter under ét kunne der foretages en korrekt miljøindvirkningsvurdering. Sammenslutningen mente, at Kommissionen tidligere i sin forvaltningsskik havde støttet dette synspunkt.

Sammenslutningen mente endvidere, at Det Forenede Kongeriges myndigheder havde overtrådt artikel 5 i direktiv 85/337/EØF ved ikke at kræve, at den ansøgende virksomhed forelagde og offentliggjorde oplysninger om mulige alternativer til RCF-projektet.

Efter at have undersøgt sagen meddelte Kommissionen sammenslutningen, at direktiv 85/337/EØF levner medlemsstaterne et betydeligt skøn med hensyn til miljøvurderinger. Der skal kun forelægges oplysninger, hvis medlemsstaterne mener, at oplysningerne er relevante for de særlige karakteristika, der gør sig gældende for et bestemt projekt og for det miljø, som måtte blive berørt. På baggrund af de oplysninger, Kommissionen lå inde med, fandt den ikke, at Det Forenede Kongerige havde overtrådt direktiv 85/337/EØF, og den havde derfor vedtaget at afslutte behandlingen sagen.

Da sammenslutningen fandt Kommissionens svar utilfredsstillende, indgav den klagen til Ombudsmanden. I hovedsagen gik klagen ud på, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad havde begrundet, hvorfor RCF-projektet kunne ses særskilt fra et muligt underjordisk deponeringssted til bortskaffelse af atomaffald, og hvorfor man ikke havde anset oplysninger om alternative steder for nødvendige.

Undersøgelsen

For at undgå misforståelser er det vigtigt at minde om, at EF-traktaten kun giver Den Europæiske Ombudsmand beføjelse til at undersøge mulige tilfælde af fejl eller forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer. I Den Europæiske Ombudsmands statut hedder det specifikt, at handlinger foretaget af enhver anden myndighed eller person ikke kan indklages for Ombudsmanden.

Ombudsmandens undersøgelse af denne klage gik derfor ud på at fastslå, om der var tale om fejl eller forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Europa-Kommissionen.

Kommissionens udtalelse

Klagen videresendtes til Kommissionen. I sin udtalelse gentog Kommissionen i det væsentligste den begrundelse, den tidligere havde givet klagerne.

Klagernes bemærkninger

I sine bemærkninger fastholdt sammenslutningen klagen.

Yderligere undersøgelser

Efter en nøje gennemgang af Kommissionens udtalelse og klagernes bemærkninger fandt Ombudsmanden, at Kommissionen kunne have givet et mere fyldestgørende svar på de relevante argumenter, klageren havde fremført. Kommissionen blev derfor for det første bedt om at redegøre for, hvorfor RCF-projektet ifølge Kommissionen kunne ses særskilt fra det planlagte projekt til bortskaffelse af atomaffald og, for det andet, på hvilket grundlag Kommissionen havde konkluderet, at Det Forenede Kongerige ikke havde handlet i modstrid med direktiv 85/337, da det havde afstået fra at kræve, at den ansøgende virksomhed forelagde oplysninger om mulige alternativer.

Kommissionens anden udtalelse

I sit svar gentog Kommissionen, at der ikke var noget bevis for, at Det Forenede Kongerige ikke havde opfyldt kravene i direktiv 85/337. Ved ikke at kræve offentliggørelse af alternative projekter havde Det Forenede Kongerige ikke overtrådt nogen bestemmelse. Med hensyn til at behandle projektet særskilt krævede opførelsen af et atomaffaldsdeponeringssted en særskilt byggetilladelse; følgelig kunne RCF-projektet behandles særskilt fra enhver plan om et atomaffaldsdeponeringssted.

Klagerens yderligere bemærkninger

I sine bemærkninger fastholdt sammenslutningen sin klage.

Efter en nøje gennemgang af Kommissionens anden udtalelse og klagerens yderligere bemærkninger bad Ombudsmanden Kommissionen om at uddybe sin begrundelse for, hvorfor RCF-projektet var et særskilt projekt, og hvorfor oplysninger om alternative steder ikke var nødvendige.

Kommissionens tredje udtalelse

I sin tredje udtalelse redegjorde Kommissionen først for sin begrundelse for at adskille de to sager. Hvad oplysninger om mulige alternativer angik, indtog Kommissionen den holdning, at eftersom de to projekter kunne adskilles, faldt RCF-projektet ind under bilag II til direktiv 85/337/EØF. Følgelig fandt artikel 4, stk. 2, i direktiv 85/337/EØF anvendelse, ifølge hvilken projekter opført i bilag II skal vurderes, hvis medlemsstaterne finder, at det er påkrævet på grund af projekternes karakter. Da RCF-projektet kunne adskilles fra et muligt deponeringssted for atomaffald, mente Kommissionen ikke, at oplysninger om alternative steder var nødvendige.

Klagerens bemærkninger til Kommissionens tredje udtalelse

I sine bemærkninger til Kommissionens tredje udtalelse fastholdt sammenslutningen især klagepunktet, at Kommissionen ikke havde givet et fyldestgørende svar med hensyn til alternative steder.

Afgørelsen

Mangel på tilstrækkelig begrundelse

1. God forvaltningsskik kræver, at myndighederne giver tilstrækkelig begrundelse for de afgørelser, de tager i forbindelse med borgernes henvendelser. I dette tilfælde fremgik det klart, at Kommissionen i første instans havde undladt at give tilstrækkelig begrundelse vedrørende klagerens to problemer, RCF-projektets særskilte behandling og nødvendigheden af oplysninger om alternative steder.

2. Men i løbet af undersøgelsen havde Kommissionen begrundet, hvorfor RCF-projektet ifølge den kunne behandles særskilt, og hvorfor oplysninger om alternative steder ikke var nødvendige. Det fremgik, at Kommissionen grundlæggende mente, at RCF-projektet var et særskilt projekt, der kunne stå alene i forhold til et muligt deponeringssted for atomaffald. Da det kunne stå alene, mente Kommissionen ikke, at det var nødvendigt med oplysninger om alternative steder. Denne begrundelse var ikke urimelig.

Ombudsmanden konkluderede derfor, at Kommissionen havde afhjulpet sin oprindelige forsømmelse med hensyn til at give en tilstrækkelig begrundelse.

Konklusion

Ombudsmandens undersøgelser af klagen viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser fra Kommissionens side. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

BEHANDLING AF EN KLAGE MOD DET FORENEDE KONGERIGES MYNDIGHEDER

Afgørelse om klage 298/97/PD over Europa-Kommissionen

Klagen

I april 1997 klagede C., medlem af Europa-Parlamentet, til Den Europæiske Ombudsmand på vegne af sammenslutningen "Save Our Shoreline Southport" (SOS). I klagen blev det gjort gældende, at Kommissionen havde undladt at håndhæve Fællesskabets miljølovgivning i Det Forenede Kongerige, og at der endvidere var procedurefejl i behandlingen af klager fra SOS.

Baggrunden for klagen var kort fortalt følgende: Den 10. december 1995 indgav SOS en klage til Kommissionen, idet den gjorde gældende, at Det Forenede Kongeriges myndigheder havde overtrådt fællesskabslovgivningen ved at opføre en betonmole ved Southport. Sammenslutningen mente ikke, at den lokale myndighed, der gav byggetilladelser i 1993 og 1995, overholdt Fællesskabets miljølovgivning. Sammenslutningen havde kontaktet Det Forenede Kongeriges centraladministration, der hverken havde valgt at genoptage eller omstøde den lokale myndigheds afgørelse om at give byggetilladelse.

I klagen til Kommissionen gjorde SOS opmærksom på, at det område, hvor betonmolen skulle opføres, havde status som beskyttet område ifølge direktiv 92/43/EØF om levesteder og direktiv 79/409/EØF om vilde fugle. Sammenslutningen mente, at betonmolen både ville skade fauna og flora direkte og indirekte ved at øge trafikken voldsomt. Sammenslutningen bad derfor Kommissionen vurdere, om den lokale myndighed havde handlet i strid med sine forpligtelser ifølge ovennævnte direktiver.

I artikel 6 i direktiv 92/43 står der følgende om beskyttede områder:

"Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som ... kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de - hvis det anses for nødvendigt - har hørt offentligheden (Understregning tilføjet. Samme bestemmelse gælder for direktiv 79/407/EØF, se artikel 7 i direktiv 92/43/EØF.)"

Sammenslutningen mente, at molen ville påvirke området væsentligt. I modsætning hertil mente den lokale myndighed ikke, at molen ville påvirke området væsentligt, og den havde derfor ikke foretaget en fuld vurdering af miljøvirkningerne. Sammenslutningen anfægtede den lokale myndigheds konklusioner og gjorde gældende, at man burde have overvejet et naturligt alternativ til betonmolen. Et tilstrækkeligt alternativ var ifølge sammenslutningen sandbanker. Sammenslutningen fremførte endvidere sin mistanke om, at man forsætligt havde valgt betonmolen for at øge trafikken, et mål der var til skade for områdets miljø. Denne skade burde have været overvejet i en vurdering af indvirkningen på miljøet i henhold til direktiv 85/337/EØF.

Den 4. juli 1996 bad Kommissionen Det Forenede Kongeriges myndigheder om at kommentere sagen. Den pågældende myndighed var English