*****

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 21. februar 1990

om aendring af den tyske stoetteordning for motorkoeretoejsindustrien

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(90/381/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, navnlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger i overensstemmelse med ovennaevnte artikel, og

ud fra foelgende betragtninger:

I

Ved skrivelse af 31. december 1988 meddelte Kommissionen medlemsstaterne sin beslutning af 22. december 1988 om paa grundlag af EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 1, at indfoere en raekke rammebestemmelser (1) for statsstoette til motorkoeretoejsindustrien. Denne skrivelse var vedlagt en redegoerelse for noedvendigheden af foranstaltningerne og deres anvendelsesomraade, for anmeldelsesreglerne, for retningslinjerne for vurdering af stoettetilfaelde samt standardformularer for anmeldelse og ogsaa rapporter. Rammebestemmelserne, som foreskriver pligt til forudgaaende anmeldelse af enhver form for statsstoette, der ydes som led i godkendte stoetteordninger for motorkoeretoejsfabrikanter, og hvor projektomkostningerne overstiger 12 mio. ECU, traadte i kraft den 1. januar 1989 og gaelder i to aar.

Med rammebestemmelserne oenskede Kommissionen primaert en aendring af de eksisterende stoetteordninger for motorkoeretoejssektoren, saaledes at der herefter er pligt til at anmelde konkrete tilfaelde paa forhaand ifoelge de kriterier, der er angivet i rammebestemmelserne, herunder navnlig kriteriet om anmeldelsespligt, naar projektomkostningerne overstiger 12 mio. ECU.

Ved notat af 25. januar 1989 anmodede den tyske regering om en forlaengelse af svarfristen indtil udgangen af februar og ved notat af 28. februar 1989 om en yderligere forlaengelse indtil den 15. marts 1989.

Ved notat af 3. marts 1989 til generalsekretariatet og ved skrivelse af 10. marts 1989 fra minister Haussmann til sir Leon Brittan meddelte den tyske regering officielt Kommissionen, at den havde besluttet ikke at anvende EF-rammebestemmelserne og gav en begrundelse herfor. De tyske indvendinger var hovedsagelig baseret paa den opfattelse, at rammebestemmelserne forfoelger en raekke industripolitiske maalsaetninger, som ikke deles af den tyske regering, og som kunne bringe effektiviteten af regionalstoetten i fare, idet denne herved mister sin kontinuitet og forudsigelighed. Efter den tyske regerings opfattelse er de tyske stoetteordninger neutrale med hensyn til de sektormaessige virkninger og medfoerer ikke nogen maerkbar fordrejning af handelen inden for Faellesskabet.

Ved skrivelse af 4. april 1989 meddelte Kommissionen den tyske regering, at den ikke ansaa de fremsatte argumenter for at vaere tilstraekkelige til at begrunde en fritagelse for anvendelse af rammebestemmelserne i Tyskland. I sin skrivelse kommenterede Kommissionen de tyske myndigheders argumenter, og opfordrede dem til at tage deres stillingtagen op til fornyet overvejelse. I modsat fald saa Kommissionen sig tvunget til at indlede proceduren i EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til alle godkendte gaeldende stoetteordninger i Tyskland, som

kunne komme motorkoeretoejssektoren til gode, med henblik paa at haandhaeve anvendelsen af rammebestemmelserne.

Ved skrivelse af 3. maj 1989 fra minister Haussmann til sir Leon Brittan bekraeftede den tyske regering endnu en gang, at den havde besluttet ikke at anvende rammebestemmelserne, idet den - ud over de tidligere fremsatte argumenter - gjorde gaeldende, at specifikke rammebestemmelser for denne sektor ikke var noedvendige i betragtning af sektorens nuvaerende resultater.

Da de tyske myndigheder ikke tog deres afvisende holdning til EF-rammebestemmelserne op til fornyet overvejelse, besluttede Kommissionen den 27. juni 1989 at indlede proceduren i EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til alle godkendte stoetteordninger, som i oejeblikket er i kraft i Tyskland, og som potentielt kunne komme motorkoeretoejsindustrien til gode. Kommissionen vedtog denne beslutning, fordi den skoennede, at de af den tyske regering fremsatte argumenter ikke var tilstraekkelige til at berettige en saerlig undtagelse for Tysklands vedkommende til ikke at anvende rammebestemmelserne i modsaetning til de medlemsstater, der har accepteret at anvende bestemmelserne.

Ved skrivelse af 9. august 1989 underrettede Kommissionen den tyske regering om denne beslutning og udbad sig samtidig dens bemaerkninger hertil. I overensstemmelse med EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, blev de oevrige medlemsstater og tredjeparter ligeledes underrettet gennem offentliggoerelse af denne skrivelse (1) og opfordret til at fremsaette deres bemaerkninger.

II

Ved skrivelse af 6. og 31. oktober og 30. november 1989 indsendte de tyske myndigheder deres bemaerkninger som led i proceduren. Endvidere blev der afholdt to bilaterale moeder mellem de tyske myndigheder og Kommissionen den 18. oktober og den 6. december 1989. De tyske myndigheder fremsatte foelgende argumenter med henblik paa at begrunde en fritagelse for anvendelse af rammebestemmelserne:

1) Det forhold, at andre medlemsstater har godkendt rammebestemmelserne, er irrelevant, idet rammebestemmelserne ikke har nogen praktisk betydning for en raekke af disse lande.

2) Rammebestemmelserne er affoedt af og kan anvendes til industripolitiske maalsaetninger. Det forhold, at Kommissionen i rammebestemmelserne anfoerte, at den kan bidrage til en sund udvikling i sektoren og sikre, at virksomhederne i tide tilpasser sig forandringerne i markedsforholdene, er udtryk for en sektororienteret industripolitik, som vil vise sig at vaere til skade for sektoren og for oekonomien som helhed.

3) Paa baggrund af de seneste aars erfaringer og klare tendenser i Det Europaeiske Faellesskab kan det forventes, at rammebestemmelserne i stadig hoejere grad under daekke af artikel 92 og 93 vil tilskynde til interventioner, som er begrundet i industripolitiske overvejelser; dette ville betyde et misbrug af disse artikler i Traktaten og er i modstrid med den tyske oekonomiske politik, som er baseret paa, at der ikke diskrimineres mellem sektorerne, og paa, at der eksisterer en struktur-, regional- og miljoepolitik samt Berlinstoetteordninger, som tager sigte paa en positiv justering.

4) Investeringsbeslutninger boer overlades til markedskraefternes frie spil. Det er ikke noedvendigt, at spoergsmaalet om saadanne beslutningers noedvendighed og effektivitet set ud fra den paagaeldende sektor underkastes et centralt kontrolsystem, der aldrig vil kunne vaere effektivt, fordi en saadan myndighed ikke kunne raade over de noedvendige oplysninger om de paagaeldende markeder og virksomheder.

5) De tyske stoetteordninger er hovedsagelig af generel karakter og saaledes neutrale i forhold til de enkelte sektorer; den tyske stoette er af lav intensitet og kan derfor ikke maerkbart paavirke konkurrencen og handelen mellem medlemsstaterne.

6) Den sektororienterede ordning, der indfoeres med rammebestemmelserne, kan bringe effektiviteten af den tyske regional- og miljoepolitik i fare, idet denne herved mister sin kontinuitet og forudsigelighed. Rammebestemmelserne kan forhale hele beslutningsprocessen.

7) Rammebestemmelserne kan foere til en stigning i ydelsen af sektorstoette; der findes fortilfaelde i saa henseende, som er fremkaldt af meget store stoetteforanstaltninger til fordel for motorkoeretoejssektoren, som er godkendt af Kommissionen, og som ikke falder ind under rammebestemmelserne.

8) Der er ikke tilstraekkelige grunde for at indfoere rammebestemmelser i motorkoeretoejsindustrien i form af foranstaltninger baseret paa EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 1.

9) Stoetteordninger til fremme af en global miljoebeskyttelse er et hoejt prioriteret politisk maal i Tyskland, og Faellesskabet forfoelger samme maal, saaledes som det fremgaar af artikel 130R.

10) Kommissionen anerkender i sin strukturfondspolitik medlemsstaternes ret til selv at udforme de regionale og generelle stoetteordninger, naar blot disse ikke strider mod den faelles interesse; stoetteordninger baseret paa artikel 92, stk. 2, litra c), tager sigte paa gennemfoerelsen af en raekke generelt anerkendte maal (af regional- og miljoepolitisk art), saaledes som det er tilfaeldet i Tyskland, og de er ikke i strid med den faelles interesse, saaledes som den f. eks. defineres i relation til strukturfondene; det er derfor ikke berettiget at indfoere nye formelle og materielle restriktioner for stoetteordninger, som har bestaaet i aarevis uden problemer.

(1) EFT nr. C 123 af 18. 5. 1989, s. 3.

(1) EFT nr. C 281 af 7. 11. 1989, s. 6.

11) Stoette til regioner i henhold til artikel 92, stk. 2, litra c), erklaeres i Traktaten for principielt forenelig med faellesmarkedet; anvendelsen af disse stoetteforanstaltninger har stadig stor betydning og er fortsat berettiget; uden disse instrumenter ville Berlin ikke kunne overleve oekonomisk, og zonegraenseomraaderne kunne ikke integreres i den tyske oekonomi.

12) En ordning med forudgaaende anmeldelse af bestemte stoetteprojekter, der ivaerksaettes som led i de forskellige stoetteordninger, er ikke mulig, idet disse ordninger tillaegger de begunstigede en automatisk ret og myndighederne ved ikke paa forhaand, hvilken stoette der bliver ydet. Paa grund af disse vanskeligheder af intern art burde de tyske myndigheder have haft en rimelig frist til ad lovgivningsvejen at foretage de noedvendige aendringer af de bestaaende ordninger.

13) Kommissionen boer under alle omstaendigheder tage hensyn til Berlins specielle politiske og oekonomiske situation, som skyldes byens isolerede beliggenhed, idet den er omgivet af oesttysk territorium. Der boer ligeledes tages hensyn til, at de aktiviteter, der udoeves i Berlin inden for bilindustrien, og som falder ind under rammebestemmelserne, er begraenset til produktion af komponenter for seks bilfabrikanter, og at stoetten til disse aktiviteter er af meget begraenset omfang som foelge af det lave investeringsniveau.

Kommissionen modtog ingen bemaerkninger fra andre medlemsstater eller tredjeparter.

III

Til de forskellige argumenter, som de tyske myndigheder har fremsat, og som er anfoert under afsnit II, punkt 1 til 13, har Kommissionen foelgende kommentarer:

ad 1) Det er ganske vist korrekt, at motorkoeretoejsindustrien i oejeblikket er af mindre betydning i en raekke medlemsstater, men rammebestemmelserne blev dog alligevel accepteret af et betydeligt antal medlemsstater, hvis oekonomier er staerkt afhaengige af denne industri, som f.eks. Frankrig, Italien, Det Forenede Kongerige, og Belgien, hvor bilindustriens andel af bruttovaerditilvaeksten i produktionsindustrien ligger paa mellem 5 % og 10 %.

ad 2) Hvad angaar den tyske regerings opfattelse, nemlig at rammebestemmelserne er affoedt af og forfoelger industripolitiske maalsaetninger, skal Kommissionen igen henvise til maalet med rammebestemmelserne, som er at skabe fuld gennemsigtighed i stoetteordninger til fordel for denne industrigren og samtidig indfoere en strengere disciplin med hensyn til stoetteydelse for at sikre, at EF-industriens konkurrenceevne ikke fordrejes af illoyal konkurrence. Kommissionen kan ikke se, at indfoerelsen af reel og fair konkurrence i denne sektor skulle vaere udtryk for en industripolitik, som vil vise sig at vaere til skade for sektoren og oekonomien som helhed.

ad 3) Kommissionen kan heller ikke godtage argumentet om, at rammebestemmelserne vil tilskynde til interventioner, som er begrundet i industripolitiske overvejelser. Kommissionen er klar over, at efterhaanden som markedsintegrationen skrider frem som led i etableringen af det indre marked i 1992, kan en oeget konkurrence resultere i, at der soeges om offentlig hjaelp og beskyttelse, som medlemsstaterne kun kan give via statsstoette, idet de fleste beskyttelsesforanstaltninger, som regeringerne saedvanligvis benytter til at beskytte deres virksomheder mod konkurrence udefra, vil vaere forsvundet med etableringen af det indre marked. Ensidig stoette i det ene land kan resultere i arbejdsloeshed i andre medlemsstater og senere medfoere, at der dér fremsaettes krav om stoette som modforholdsregel. Derfor tager den strenge disciplin, som rammebestemmelserne indfoerer med hensyn til statsstoette, netop sigte paa at forhindre interventioner, som er begrundet i industripolitiske overvejelser.

ad 4) Kommissionen er helt enig i det synspunkt, at investeringsbeslutninger boer overlades til markedskraefternes frie spil og ikke til en administrativ myndighed. I denne forbindelse er det klart, at meningen med rammebestemmelserne ikke er, at Kommissionen skal kunne styre investeringsbeslutningen i en bestemt retning, men tvaertimod at sikre, at investeringsbeslutningerne virkelig traeffes af de paagaeldende investorer, dog saaledes at hvis der er tale om statsstoette, skal denne ikke alene vaere i overensstemmelse med den faelles interesse, som anfoert i Traktaten, men ogsaa staa i rimeligt forhold til de problemer, som den skal bidrage til at loese. Kommissionen forsoeger nemlig at sikre, at investorerne ikke lader sig paavirke af mulighederne for at opnaa ensidige tilskud.

ad 5) Hvad angaar argumentet om, at de tyske stoetteordninger er af generel karakter og af en saa lav intensitet, at de ikke i vaesentlig grad paavirker konkurrencen og handelen mellem medlemsstaterne, er Kommissionen af den opfattelse, at selv en lav stoetteintensitet i betragtning af den skarpe konkurrence og den hoeje kapitalintensitet inden for motorkoeretoejssektoren vil kunne fordreje konkurrencen og paavirke handelen mellem medlemsstaterne. I denne forbindelse og fordi en stor del af de tyske stoetteordninger angaar regionalsstoette, fastholder Kommissionen, at den fortsat er principielt positivt indstillet over for regionalstoette og erkender, at motorkoeretoejsindustrien kan bidrage positivt til regionaludviklingen. I betragt ning af sektorens stoerrelse, dens voksende konkurrencefoelsomhed og den omfattede samhandel oensker Kommissionen imidlertid at sikre sig, at regionalstoette virkelig faar vaesentlige og vedvarende virkninger for regionaludviklingen, som vil kunne udligne de eventuelle negative virkninger for sektoren som helhed. Kommissionen agter tillige at goere en ende paa den yderst usunde overbudspolitik, som nogle medlemsstater stadig praktiserer paa regionalstoetteomraadet med henblik paa at tiltraekke ny industri.

ad 6) Hvad angaar argumentet om, at rammebestemmelserne ville betyde et afbraek i kontinuiteten i og forudsigeligheden af den tyske regional- og miljoepolitik, og at de ville bevirke en forhaling af hele beslutningsprocessen, paapeger Kommissionen, at den kun kan foere en effektiv stoettepolitik, hvis den forud faar mulighed for at tage stilling til de enkelte stoettetilfaelde. Dette er et princip, som allerede findes i andre eksisterende rammebestemmelser for andre sektorer, f.eks. syntetiske fibre, tekstiler, skibsbygning og staal, som den tyske regering har givet sin tilslutning til. Hvad angaar procedureforloebet, vil Kommissionen kunne arbejde effektivt for saa vidt som medlemsstaterne samarbejder.

ad 7) Argumentet om, at rammebestemmelserne kan foere til en stigning i ydelsen af stoette i den paagaeldende sektor, deles ikke af Kommissionen. Tidligere tilfaelde af sektorstoette i denne sektor viser klart den restriktive politik, som Kommissionen har fulgt i de seneste aar i sine beslutninger (f.eks. Alfa Romeo, Renault, Rover Group, Enasa). Denne politik er blevet yderligere styrket med rammebestemmelserne, hvorefter sektorstoette kun tillades under ganske saerlige omstaendigheder og kun, hvis en raekke meget restriktive betingelser er opfyldt.

ad 8) Med hensyn til berettigelsen af rammebestemmelser for statsstoette i motorkoeretoejsindustrien, redegjorde Kommissionen - i forbindelse med forelaeggelsen af rammebestemmelserne - for grundene til, at der efter dens mening burde traeffes foranstaltninger for denne sektor i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 1, for derved at sikre faellesmarkedets gradvise udvikling. I den forbindelse henviser Kommissionen til den i EFT offentliggjorte begrundelse for rammebestemmelsernes indfoerelse samt til Kommissionens skrivelse til medlemsstaterne af 9. august 1988, hvori den foreslaar, at der indfoeres rammebestemmelser. Kommissionen begrundede sin beslutning med, at indfoerelsen af rammebestemmelserne ikke noedvendigvis skulle vaere affoedt af en krise i sektoren, men ligeledes kunne vaere berettiget i en sektor, som var saerlig foelsom over for konkurrencen mellem medlemsstaterne.

ad 9) Hvad angaar behandlingen af miljoestoette til motorkoeretoejsindustrien paapeger Kommissionen, at den maade, hvorpaa den har til hensigt at vurdere saadan stoette inden for rammebestemmelserne, ikke er i strid med bestemmelserne i artikel 130 R. Som anfoert i rammebestemmelserne er udvikling af mindre forurenende og energibesparende koeretoejer et standardkrav til branchen, som til dels er foreskrevet af EF-lovgivningen, og som derfor generelt boer finansieres af virksomhederne selv. En nedsaettelse af forureningen fra biler og de tilhoerende teknologier er blevet en vaesentlig parameter for konkurrencen mellem fabrikanterne og vil faa endnu stoerre betydning fremover. Kommissionen soeger at undgaa, at konkurrencen fordrejes ved at yde stoette til fabrikanterne med det formaal at bringe dem paa hoejde med eksisterende teknologier paa dette omraade.

ad 10) Kommissionen kan ikke tilslutte sig det argument, hvorefter det ikke - som foelge af medlemsstaternes selvbestemmelsesret med hensyn til regionale og generelle ordninger - er berettiget at indfoere nye restriktioner for de bestaaende stoetteordninger. Som fastslaaet af EF-Domstolen i dom af 24. februar 1987 i Deufil-sagen (sag 310/85 (1) giver en rammeordning for statsstoette i en bestemt industrigren retningslinjer, som definerer de kriterier, som Kommissionen agter at foelge, og som den henstiller til medlemsstaterne at overholde ved ydelse af stoette til den paagaeldende sektor. Ifoelge Domstolen udgoer saadanne rammebestemmelser ikke undtagelser fra EOEF-Traktatens artikel 92 og 93, som ikke ville vaere tilladelige. Kommissionens vurdering af de enkelte tilfaelde af anvendelse af bestaaende regionale og generelle stoetteordninger vil derfor altid vaere baseret paa bestemmelserne i EOEF-Traktatens artikel 92 og 93.

ad 11) Hvad angaar den paastand, at stoette til regioner i henhold til EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), i Traktaten er blevet erklaeret for forenelig med Faellesmarkedet, mener Kommissionen, at disse regioner ogsaa boer falde ind under rammebestemmelserne. Lovligheden af stoette til saadanne

regioner skal vurderes af Kommissionen med henblik paa at kontrollere, om stoetten er noedvendig for at kompensere for de oekonomiske ulemper af Tysklands deling.

ad 12) Det haevdes paa de tyske myndigheders vegne, at de paagaeldende stoetteordninger i Tyskland giver de begunstigede en automatisk ret, og at stoettens stoerrelse ikke kendes af myndighederne paa forhaand, hvorfor det derfor ikke ville vaere muligt at forhaandsanmelde bestemte tilfaelde af anvendelse af disse ordninger. Hvad angaar dette argument, boer det generelt fremfoeres, at eftersom myndighederne selv har bestemt den juridiske form, som de nationale stoetteordninger skal have, og samtidig er den instans, som - ud fra et administrativt synspunkt - er stoetteyderen, boer de vaere i stand til at vide, hvilke stoette tilfaelde der foreligger.

Med hensyn til spoergsmaalet om en rimelig frist til at aendre de bestaaende ordninger ad lovgivningens vej, skal det foerst og fremmest paapeges, at selv om de paagaeldende bestemmelser kun skal betragtes som en henstilling, er forholdet dog det, at de tyske myndigheder allerede har haft en frist paa 14 maaneder til at aendre deres lovgivning med henblik paa at overholde disse bestemmelser.

For det andet skal det understreges, at de beslutninger, som Kommissionen har truffet i medfoer af Traktatens artikel 93, stk. 2, har direkte virkning, hvilket indebaerer, at deres gennemfoerelse ikke kraever nogen form for lovgivningsforanstaltning fra medlemsstaternes side (1). Disse beslutninger gaar forud for national lov, som eventuelt maatte vaere i strid med de forpligtelser, der foelger af dem. Da der saaledes bestaar en klar og ubetinget forpligtelse til paa forhaand at anmelde den stoette, der er omfattet af denne beslutning, skal forpligtelsen have fuld virkning i tysk ret (2), uden at det skulle vaere noedvendigt at indfoere aendringer ad lovgivningsvejen. Ifoelge en nyere afgoerelse fra EF-Domstolen paahviler det endvidere ikke blot de nationale domstole, men ogsaa de nationale myndigheder, herunder kommunale og regionale, at anvende faellesskabsbestemmelserne i stedet for de nationale bestemmelser, som maatte vaere i strid med foerstnaevnte (3). Skulle Forbundsrepublikken saaledes finde det hensigtsmaessigt - alene af hensyn til retssikkerheden - at aendre de bestaaende stoetteordninger ad lovgivningsvejen, maa det ske under overholdelse af den regel, hvorefter en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig procedurer, praksis eller forhold i det interne retssystem som begrundelse for at unddrage sig faellesskabsforpligtelser (4), der foelger af en beslutning vedroerende statsstoette.

ad 13) I modsaetning til de oevrige argumenter anerkender Kommissionen de tyske myndigheders argument vedroerende stoetten til Berlin. Kommissionen er enig i argumentet om Berlins helt specielle politiske og oekonomiske situation, som skyldes byens isolerede beliggenhed, idet den er omgivet af Den Tyske Demokratiske Republiks territorium, som ikke kan sammenlignes med noget andet omraade i Tyskland, som er omfattet af EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), eller noget andet omraade i Faellesskabet. Da de aktiviteter, der i dag udoeves i Berlin inden for bilindustrien, endvidere er af begraenset omfang som foelge af lave investeringer i komponenter, mener Kommissionen, at den stoette, der ydes til bilfabrikanterne i Berlin i henhold til de bestaaende stoetteordninger under Berlin Foerderungsgesetz, kan undtages fra rammebestemmelsernes krav om forudgaaende anmeldelse.

IV

Det fremgaar af ovenstaaende, at de argumenter, som er fremfoert af de tyske myndigheder, ikke berettiger, at de naegter at foretage de foranstaltninger, som Kommissionen traf bestemmelse om den 22. december 1988 i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 1, og som de fik meddelelse om ved skrivelse af 31. december 1988. De paagaeldende foranstaltninger er dem, der er anfoert i afsnit 2 i rammebestemmelserne. Da den tyske regering naegter at efterkomme disse foranstaltninger, er Kommissionen - efter at have indledt og gennemfoert den i EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 2, fastsatte procedure - berettiget til paa grundlag af en beslutning truffet i medfoer af denne bestemmelse og paa grundlag af de betragtninger, der er anfoert under afsnit III, at paalaegge, at de bestaaende statsstoetteordninger aendres, saaledes at den tyske regering overholder de krav angaaende forudgaaende anmeldelse og indsendelse af aarsrapporter, som er foreskrevet ved naevnte foranstaltninger.

Det skal naevnes, at indfoerelsen af forpligtelsen til fra 1. maj 1990 paa forhaand at anmelde stoette til projekter, hvis omkostninger overstiger 12 mio. ECU, ikke kan give anledning til vanskeligheder, da det ikke er noedvendigt - da beslutninger truffet i medfoer af artikel 93, stk. 2, i EOEF-Traktaten har direkte virkning - at aendre de bestaaende nationale stoetteordninger ad lovgivningsvejen (jf. afsnit III, ad 12).

Naevnte forpligtelse kan dog ikke traede i kraft med tilbagevirkende gyldighed i det omfang hvor der i forhold til de tyske modtagervirksomheder er tale om velerhvervede rettigheder i henhold til tysk lovgivning, selv om stoetteudbetalingen finder sted paa et senere tidspunkt, saaledes som det f.eks. kan vaere tilfaeldet med stoette, der ydes i form af skattebegunstigelse (fritagelse for eller aarlig nedsaettelse af beskatningen af virksomhedernes overskud - til gengaeld for industrielle investeringer foretaget i 1990).

Der skal imidlertid tages hensyn til Berlins helt specielle politiske og oekonomiske situation, saaledes som det fremgaar af de argumenter, som de tyske myndigheder har fremfoert under proceduren, og som Kommissionen har anerkendt. Under hensyntagen til bestemmelserne i EOEF-Traktatens artikel 92, stk. 2, litra c), maa det anses for berettiget, at statsstoette, som falder ind under denne beslutning og ydes i henhold til Berlin Foerderungsgesetz, undtages fra forpligtelsen til forhaandsanmeldelse som fastsat i foerste afsnit under punkt 2.2 i rammebestemmelserne. Det foelger heraf, at denne stoette kun er underkastet kravet om aarsrapporter, som er fastsat i andet afsnit af naevnte punkt 2.2 -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

1. Fra den 1. maj 1990 underretter Forbundsrepublikken Tyskland som omhandlet i EOEF-Traktatens artikel 93, stk. 3, Kommissionen om al stoette, der - som led i en af de i bilaget anfoerte stoetteordninger - ydes til projekter, hvor omkostningerne overstiger 12 mio. ECU og som er beregnet til virksomheder, der opererer i motorkoeretoejssektoren som defineret i punkt 2.1 i EF-rammebestemmelserne for statsstoette til motorkoeretoejsindustrien. Saadanne anmeldelser foretages i overensstemmelse med forskrifterne i punkt 2.2 og 2.3. Endvidere indsender Forbundsrepublikken aarsrapporter som fastsat i rammebestemmelserne.

2. Forpligtelsen i henhold til stk. 1 gaelder ud over de stoetteordninger, der er anfoert paa listen i bilaget, (denne liste er ikke udtoemmende), alle andre bestaaende stoetteordninger, som kan komme motorkoeretoejsindustrien til gode.

3. Stoette til virksomheder i motorkoeretoejssektoren i Berlin, der ydes som led i Berlin Foerderungsgesetz, fritages for den i rammebestemmelserne fastsatte forpligtelse til forhaandsanmeldelse, men medtages i de deri foreskrevne aarsrapporter.

Artikel 2

Forbundsrepublikken Tyskland underretter Kommissionen om de foranstaltninger, der traeffes med henblik paa at efterkomme denne beslutning inden to maaneder efter dens meddelelse.

Artikel 3

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 21. februar 1990.

Paa Kommissionens vegne

Leon BRITTAN

Naestformand

(1) Sml. 1987, s. 901.

(1) Dom af 19. juni 1973 i sag 77/72, Capolongo, Sml. 1973, s. 611.

(2) Se s. 6, bl.a. dom af 6. februar 1963 i sag 26/62, Van Gend en Loos, Sml. 1963, og dom af 9. marts 1978 i sag 166/77, Simmenthal, Sml. 1978, s. 629.

(3) Dom af 22. juni 1989 i sag 103/88, Costanzo, (endnu ikke offentliggjort).

(4) Se bl.a. dom af 11. april 1978 i sag 100/77, Kommissionen mod Den Italienske Republik, Sml. 1978, s. 879, og dom af 2. februar 1982 i sag 71/81, Kommissionen mod Kongeriget Belgien, Sml. 1982, s. 175, samt dom af 21. februar 1990 i sag C 74/89, Kommissionen mod Kongeriget Belgien (endnu ikke offentliggjort).