KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 11. mai 1999

om Italiens støtteordning for foranstaltninger til fordel for beskæftigelsen

(meddelt under nummer K(1999) 1364)

(Kun den italienske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2000/128/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter i overensstemmelse med førnævnte artikler at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger(1) og under hensyn til disse bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFORLØB

(1) Ved brev fra den faste repræsentation nr. 3081 af 7. maj 1997 anmeldte de italienske myndigheder i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3 (tidligere artikel 93, stk. 3), et lovforslag, der siden blev vedtaget af parlamentet (lov nr. 196 af 24. juni 1997), om "Beskæftigelsesfremmende bestemmelser"(2). Da der var tale om et lovforslag, blev det opført i registret over anmeldt støtte N 338/97. Der blev anmodet om yderligere oplysninger ved brev fra Kommissionen nr. 52270 af 4. juni 1997, som de italienske myndigheder besvarede ved brev fra statsministeriet af 11. september 1997 og brev fra Italiens Faste Repræsentation nr. 7224 af 28. oktober 1997. Som følge af disse oplysninger blev analysen udvidet til at omfatte andre støtteordninger i tilknytning til lovpakken. Det drejer sig om lov 863/84, 407/90, 169/91 og 451/94, der indeholder bestemmelser om uddannelses- og arbejdsaftaler. Eftersom den heri omhandlede støtte allerede er blevet ydet, blev ovennævnte love opført i registret over uanmeldt støtte under NN 164/97.

(2) Undersøgelsen af sagen blev suppleret med yderligere brevvekslinger og med møder. For Kommissionens vedkommende: brev nr. 55050 af 6. november 1997 og nr. 51980 af 11. maj 1998; de italienske myndigheder fremsendte brev nr. 2476 af 10. april 1998 og nr. 3656 af 5. juni 1998. Møderne blev afholdt i Rom den 27. november 1997, den 3. marts 1998 og den 8. april 1998.

(3) Ved brev af 17. august 1998 meddelte Kommissionen den italienske regering, at den havde besluttet at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2 (tidligere artikel 93, stk. 2), over for den støtte til ansættelse ved hjælp af tidsbegrænsede uddannelses- og arbejdsaftaler som omhandlet i lov 863/84, 407/90, 169/91 og 451/94, der har været ydet siden november 1995. Ved samme brev meddelte den ligeledes den italienske regering, at den havde besluttet at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, over for støtten til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler som omhandlet i artikel 15 i lov 196/97.

(4) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til de pågældende foranstaltninger.

(5) Den italienske regering fremsatte bemærkninger ved brev af 4. november 1998. Ved brev af 1. februar 1999 anmodede Kommissionen om nærmere og yderligere oplysninger; den italienske regering svarede ved brev af 5. marts 1999.

(6) Ved brev af 11. januar 1999 fremsatte Confederazione Generale dell'Industria Italiana (Confindustria) over for Kommissionen bemærkninger, der blev videregivet til den italienske regering ved brev af 21. januar 1999, hvorved den italienske regering fik mulighed for at fremsætte bemærkninger hertil.

(7) Ved brev af 1. februar 1999 opfordrede Kommissionen ligeledes Confindustria til at forelægge nærmere og yderligere oplysninger, der blev fremsendt ved brev af 22. februar 1999. Ved brev af 31. marts 1999 fremsendte Confindustria de seneste bemærkninger(4).

II. DE ITALIENSKE BESTEMMELSER, SOM ER HJEMMEL FOR STØTTEN

II.1. Uddannelses- og arbejdsaftalerne

(8) Udannelses- og arbejdsaftalerne (herefter benævnt "UAA") blev indført i 1984 ved lov 863/84. Der var tale om tidsbegrænsede aftaler, der omfattede en uddannelsesperiode, med henblik på ansættelse af arbejdsløse på højst 29 år. Ansættelser på grundlag af den salgs aftaler indebar, at arbejdsgiveren i et tidsrum af to år blev fritaget for at betale sociale sikringsbidrag. Denne fritagelse blev anvendt generelt, automatisk, uden forskelsbehandling og på ensartet vis i hele Italien.

(9) Gennemførelsesbestemmelserne for den slags aftaler blev ændret i 1990 ved lov 407/90, hvorved der blev indført en regional differentiering af støtten, ved lov 169/91, hvorved den øvre aldersgrænse for arbejdstagere, der skal ansættes, forhøjes til 32 år, og ved lov 451/94, som indførte en UAA, der er begrænset til et år, og fastsatte en undergrænse for antallet af uddannelsestimer.

(10) I henhold til disse love er UAA en tidsbegrænset aftale om ansættelse af unge mellem 16 og 32 år. Aldersgrænsen kan efter de regionale myndigheders skøn sættes op. Der findes to slags UAA:

- den første vedrører virksomhedsformer, der kræver et højt uddannelsesniveau. Denne aftale har en varighed på højst 24 måneder og skal omfatte mindst 80-130 uddannelsestimer, der skal finde sted på arbejdsstedet, så længe aftalen varer

- den anden kan ikke overstige tolv måneder og omfatter 20 timers uddannelse.

(11) UAA's vigtigste formål er gennem et uddannelsesprogram at bibringe arbejdstageren en bestemt kvalifikation. Uddannelsesprogrammerne udarbejdes almindeligvis af virksomhedskonsortier eller faglige organisationer og godkendes af arbejdsformidlingen, der påtager sig at føre tilsyn med, om arbejdstageren ved uddannelsesforløbets afslutning har modtaget den krævede uddannelse.

(12) Ansættelser i henhold til UAA medfører nedsættelse af de sociale sikringsbidrag. Nedsættelserne for hele aftalens varighed er:

- på 25 %, for så vidt angår de bidrag, der normalt skal betales af virksomheder, der ikke ligger i Syditalien

- på 40 % for virksomheder i handels- og turistsektoren, der har under femten ansatte, og som ikke er beliggende i Syditalien

- på 100 % for håndværksvirksomheder og for virksomheder, der ligger i områder, som har en arbejdsløshedsprocent, der ligger over landsgennemsnittet.

(13) For at kunne drage nytte af disse nedsættelser må virksomhederne ikke i de foregående tolv måneder have foretaget personalindskrænkninger, medmindre de ansættelser, der ydes støtte til, sker for at få arbejdstagere med andre kvalifikationer. Det er endvidere en forudsætning, at mindst 60 % af de arbejdstagere, hvis UAA er udløbet inden for de seneste 24 måneder, har fået forlænget deres ansættelse i virksomheden (ved hjælp af en ikke-tidsbegrænset aftale).

(14) For den anden slags UAA (af et års varighed) er indrømmelse af nævnte fordele desuden betinget af, at arbejdsforholdet omdannes til et ikke-tidsbegrænset arbejdsforhold. Nedsættelserne finder først anvendelse, når der er sket en sådan omdannelse, og for et tidsrum, der svarer til UAA's varighed.

(15) De italienske myndigheder hævder, at der er tale om en støtteordning til fordel for beskæftigelse af unge. Efter deres mening udviser det italienske marked særlige træk, der gør det betimeligt at hæve den i almindelighed for denne kategori gældende aldersgrænse på 25-32 år.

(16) I beslutningen om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for de pågældende foranstaltninger anlagde Kommissionen den betragtning, at støtten til ansættelse gennem UAA ved første øjekast udviser følgende træk:

- den vedrører ikke nødvendigvis ansættelse af kvindelige arbejdstagere, der endnu ikke har fundet beskæftigelse, eller som har mistet den, de havde, idet dette krav ikke findes i den italienske lovgivning

- den bidrager ikke til nettojobskabelse som angivet i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte(5), idet der ikke er nogen forpligtelse til at øge virksomhedens personale, om end der er forbud mod at foretage afskedigelser i løbet af det foregående tidsrum

- den bidrager ikke til ansættelse af visse arbejdstagerkategorier, der har svært ved (igen) at komme ind på arbejdsmarkedet. I betragtning af den meget høje aldersgrænse (32 år), der fastsættes - en grænse, der oven i købet kan forhøjes af de regionale myndigheder - er det nemlig vanskeligt at anlægge den betragtning, at der er tale om kategorien "unge", som hævdet af de italienske myndigheder.

II.2. Omdannelsen af UAA til ikke-tidsbegrænsede aftaler

(17) I artikel 15 i lov 196/97 står der, at virksomheder i områder under mål 1, der ved udløbet af den første slags UAA (to år) omdanner disse til ikke-tidsbegrænsede aftaler, får nedsat deres sociale sikringsbidrag i yderligere et år. Afskediges arbejdstageren i løbet af de tolv måneder, der følger efter udløbet af støtteperioden, skal støtten tilbagebetales.

(18) I den forbindelse bemærkede Kommissionen ved procedurens iværksættelse, at støtten ikke synes at overholde de i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte fastsatte betingelser. På baggrund heraf var Kommissionen nødt til at anse støtten for at være støtte til jobbevarelse, der som indskærpet i nævnte retningslinjer udgør driftsstøtte.

III. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

(19) De interesserede parter, der har fremsat deres bemærkninger som led i proceduren, er repræsenteret af Confederazione Generale dell'Industria Italiana (Confindustria).

III.1. Uddannelses- og arbejdsaftaler

(20) Confindustria bemærker, at den pågældende støtteordning ikke har undergået væsentlige ændringer som følge af efterfølgende lovbestemmelser, og at dens anvendelse stadig er generel. Der skulle angiveligt blot være tale om tilpasninger som følge af de opståede problemers omfang. De ved lov 169/91 og 451/94 indførte ændringer skulle ikke have ændret ordningens "generelle og ensartede præg", eftersom foranstaltningerne finder anvendelse uanset erhvervsgren og geografisk område. Ændringerne skulle ikke have bevirket forandringer med hensyn til de pågældende foranstaltningers automatiske anvendelse uden forskelsbehandling, eftersom de med hensyn til hver enkelt modtagers berettigelse til støtten er objektive, og ikke lader det komme an på et skøn.

(21) Den eneste foranstaltning, der angiveligt skulle kunne ændre støtteforanstaltningens generelle præg, er lov nr. 407/90, på grundlag af hvilken nogle virksomheder i dag indrømmes højere nedsættelser, alt efter hvor de er etableret. Virkningerne af denne ændring skulle være begrænset til, at støtteforanstaltningens ensartethed går tabt, eftersom de øvrige omstændigheder forbliver de samme.

Ifølge Confindustria er det sikkert, at fjernelsen af den regionale graduering, der ville gøre støtteforanstaltningen nytteløs, i betragtning af, at arbejdsløsheden er meget ujævnt fordelt på de forskellige italienske regioner, bør føre til, at sagen henlægges som følge af, at traktatens artikel 87 ikke finder anvendelse. Heraf må følge, at Kommissionens undersøgelse i det væsentlige bør gå på dette aspekt af de nye bestemmelser om uddannelses- og arbejdsaftalerne.

Confindustria er derfor enig med Kommissionen i, at støtten består i den del, der - i forhold til den generelle nedsættelse på 25 % af de sociale sikringsbidrag, som finder anvendelse på hele Italiens område - indebærer en differentieret nedsættelse af de sociale sikringsbidrag til fordel for virksomheder, der arbejder i visse italienske regioner.

(22) Den forskelligartede støttegrad, der fastsættes ud fra virksomhedens størrelse, skulle angiveligt bero på, at nogle virksomheder er finansielt svagere end andre, og på, at disse virksomheder skulle give et forholdsvis større bidrag til jobskabelsen. Disse parametre skulle ifølge Confindustria ikke være tilstrækkelige til at påvise, at støtteforanstaltningen går på udvalgte erhvervsgrene, eftersom alle erhvervsgrene med produktionsvirksomhed behandles ens. De større fordele for servicevirksomheder skulle angiveligt indrømmes ud fra det beskæftigelsesmæssige aspekt og skulle ikke indebære, at nogle virksomheder får fordele i forhold til konkurrerende virksomheder.

(23) Ifølge Confindustria skulle den forskelligartede støttegrad, der fastsættes ud fra virksomhedens størrelse, i øvrigt i samtlige tilfælde være forenelig med EF-bestemmelserne om statsstøtte til små og mellemstore virksomheder(6).

(24) Det anses for umuligt at sondre mellem de tre forhold, der nævnes i punkt 12.1 og 12.3 i Kommissionens brev af 17. august 1998(7), eftersom de forskellige forhold på en vis måde overlapper hinanden. Det vil i praksis ikke være let at fastslå, hvornår der er tale om ansættelse af arbejdsløse, eller sondre mellem denne betingelse og betingelsen om nettojobskabelse.

(25) Det vil ifølge Confindustria ikke være rimeligt at påstå, at uddannelses- og ansættelsesaftalerne ikke tager sigte på nettojobskabelse, blot fordi loven ikke omhandler en forpligtelse til at udvide virksomhedens personale. En sådan påstand falder ifølge Confindustria til jorden ved en objektiv iagttagelse af det italienske arbejdsmarked, hvor uddannelses- og arbejdsaftaler er af grundlæggende betydning.

(26) Med hensyn til aldersgrænsen for kategorierne af unge bemærker Confindustria, at nævnte grænse ikke kan være ens i alle lande. Eurostats statistiske oplysninger om beskæftigelsen i Europa 1995 skulle angiveligt vise, ikke blot at denne teori er rigtig, men også, at Italien med hensyn til den af Kommissionen anfægtede aldersklasse har en højere arbejdsløshedsprocent end det europæiske gennemsnit. Antallet af arbejdsløse i aldersklassen 29-32 er desuden det samme som i aldersklassen 25-29: dette skulle begrunde nødvendigheden af at yde beskæftigelsesstøtte til hele aldersklassen 25-32.

Tabel 1

Arbejdsløsheden i Europa i de forskellige aldersklasser - 1995

(uddrag af oplysningerne fra Confindustria)

>TABELPOSITION>

(27) Confindustria sammenligner ligeledes aldersklasserne 15-29 og 25-34: efter organisationens mening viser nedenstående tabel, at vel er der i regionerne i Norditalien en tydelig forskel mellem arbejdsløshedsprocenten på 49,7 % for aldersklassen 15-24 og den på 40,4 % i aldersklassen 25-34, men denne forskel mindskes betydeligt for regionerne i Syditalien, hvor arbejdsløshedsprocenten er på 45 % for aldersklassen 15-24 og på 45,5 % for aldersklassen 15-34. Dette skulle angiveligt vise, at arbejdsløsheden i Syditalien også er meget høj efter 25-årsalderen.

Tabel 2

Beskæftigelsessøgende mellem 15 og 39 år - procenter i de forskellige aldersklasser og geografisk fordeling

(april 1995)

>TABELPOSITION>

(28) For så vidt angår unge universitetsuddannede med diploma (aldersklasse 25-34), er forskellen mellem arbejdsløshedsprocenten i Italien og det europæiske gennemsnit endnu større: over for et europæisk gennemsnit på 8,9 % ligger arbejdsløshedsprocenten for unge universitetsuddannede med diploma i Italien på 20,4 %.

Tabel 3

Arbejdsløsheden i Europa i de forskellige aldersklasser alt efter studieniveau - 1995

(uddrag af oplysningerne fra Confindustria)

>TABELPOSITION>

(29) Af Confindustrias bemærkninger fremgår det, at ungdomsarbejdsløsheden omfatter en meget stor aldersklasse og især vedrører dem, der har vanskeligt ved at finde en fast stilling på arbejdsmarkedet, selv om de har et universitetsdiploma. Der er tale om en situation, der især vedrører Syditalien, og hvor aldersgrænsen på 25 år synes alt for lav.

(30) Udannelses- og arbejdsaftalerne skulle angiveligt have til formål at give faglige og teoretiske kundskaber med henblik på fremme arbejdstagernes indslusning på arbejdsmarkedet. Den manglende smidighed i retningslinjerne med hensyn til definitionen af kategorien af unge synes uforklarlig. Confindustria anfægter Kommissionens argumenter, når denne definerer uddannelses- og arbejdsaftalerne som driftsstøtte. Den understreger manglen på sammenhæng mellem en (eventuel) udelukkelse af en del af modtagerne (dem på over 25 år) fra kategorien af unge og den kendsgerning, at uddannelses- og arbejdsaftalerne ikke skulle have det krævede sigte og derfor skulle udgøre driftsstøtte.

(31) Confindustria anfører ligeledes, at nogle sociologiske undersøgelser viser, at unge mellem 29 og 32 år har særlig vanskeligt ved at komme ud på arbejdsmarkedet, eftersom arbejdsgiverne almindeligvis er mere interesserede i at ansætte yngre ansøgere, hvis kvalifikationerne i øvrigt er ens. For begge parters vedkommende er der tale om unge, der søger beskæftigelse for første gang: unge med universitetsdiploma eller alle de, der har afsluttet studierne og vil ud på arbejdsmarkedet, er i Italien ofte over 25 år. Universitetsstudierne afsluttes gennemsnitligt i alderen 23-25 år, og mænd skal desuden aftjene deres værnepligt. De statistiske oplysninger fra Confindustria viser, at 75 % af de italienske studerende består laurea i en alder af over 25 år, og at 50 % først når dertil i en alder af 26,8 år.

(32) De statistiske oplysninger om det gennemsnitlige tidsrum, hvor der søges beskæftigelse, skulle vise, at ungdomsarbejdsløsheden ikke er begrænset til dem under 25 år, eftersom antallet af arbejdsløse mellem 25 og 32 år svarer til antallet af arbejdsløse unge under 25 år.

Tabel 4

Aldersfordeling af universitetsuddannede (1995)

(uddrag af oplysningerne fra Confindustria)

>TABELPOSITION>

(33) Confindustria har endvidere anført, at det gennemsnitlige tidsrum, hvor der søges beskæftigelse, øges med alderen. Dette gælder særlig dem, der har bestået laurea, idet de i gennemsnit er arbejdsløse i 14 måneder, hvis de er i aldersklassen 15-24 år, 20 måneder i aldersklassen 25-29 år og 37 måneder i aldersklassen 30-39 år. For så vidt angår det samlede antal beskæftigelsessøgende, varer arbejdsløsheden 24 måneder for aldersklassen 15-24 år. Herefter øges arbejdsløshedsperioden til 36 måneder i aldersklassen 25-29 år og til 37 måneder i aldersklassen 30-39 år.

Tabel 5

Beskæftigelsessøgende efter aldersklasse og varighed - 1997-gennemsnit

(uddrag af oplysningerne fra Confindustria)

>TABELPOSITION>

Tabel 6

Gennemsnitligt antal måneder pr. person, hvor der søges beskæftigelse (1997)

(uddrag af oplysningerne fra Confindustria)

>TABELPOSITION>

(34) De statistiske oplysninger fra Confindustria, for så vidt angår personer med laurea i 1992, viser, at over 50 % af dem tre år efter eksamen endnu ikke har fundet fast arbejde, og at 23 % stadig er beskæftigelsessøgende. Det fremgår ligeledes af oplysningerne, at 93 % af de unge under 24 år og 45,7 % af de unge mellem 25 og 34 år bor hos forældrene. Ifølge Confindustria udgør det at være arbejdsløs en hindring for, at unge over 25 år kan få en selvstændig tilværelse.

(35) Med hensyn til, på hvem og hvor de pågældende foranstaltninger finder anvendelse, finder Confindustria, at Kommissionen modsiger sig selv, når den hævder, at de regionale undtagelsesbestemmelser ikke finder anvendelse. Anlægger Kommissionen den betragtning, at støtten består i den yderligere fordel, der indrømmes uddannelses- og arbejdsaftaler, der indgås i betrængte regioner, vil den ikke kunne afslå at benytte den regionale undtagelsesbestemmelse, blot fordi foranstaltningen er generel. Eftersom støtten udgøres af den del af foranstaltningen, der beror på den regionale forskel og særegenhed, over for den generelle foranstaltning, savner Kommissionens påstand(8), ifølge hvilken støtten ikke er begrænset til de områder, der er omfattede af undtagelsesbestemmelsen, eftersom den finder anvendelse i hele Italien, angiveligt så godt som ethvert grundlag. Det bør derfor undersøges, om de i traktatens fastsatte bestemmelser kan finde anvendelse på denne del af støtten.

(36) Confindustria anfører ligeledes, at Kommissionens påstande om, at foranstaltningerne ikke er egnede til at bekæmpe de strukturelle ulemper i mindre udviklede regioner, ikke er tilstrækkeligt begrundede. Tages det i betragtning, at fordelen skal undersøges i lyset af den i artikel 87, stk. 3, fastsatte undtagelsesbestemmelse og ikke i lyset af retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte, finder Confindustria, at der ikke er noget til hinder for, at støtten, der er afpasset efter et meget kostbart erhvervsuddannelsesprogram, der er gradueret efter omfanget af de pågældende strukturelle problemer, kan være omfattet af en undtagelsesbestemmelse.

(37) Arbejdsgiverens forpligtelse til at iværksætte uddannelsesvirksomhed skulle angiveligt udgøre et modstykke til støtten(9). Der er tale om et bidrag, der ikke vedører startinvesteringen, men som giver sig udslag i den finansielle og organisatoriske indsats for at gennemføre uddannelseskurser. I retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte står der, at ydelse af støtte skal ledsages af uddannelse af den pågældende arbejdstager.

(38) Ifølge Confindustria er der ikke tilstrækkelig begrundelse for den tvivl, Kommissionen giver udtryk for, når den hævder, at støtten ikke kan falde ind under de regionale undtagelsesbestemmelser i artikel 87, stk. 3, litra a) og c), da der ikke er tale om investeringsstøtte. Eftersom denne bestemmelse er anført som retsgrundlag i punkt 20 i retningslinjerne for beskæftigelse, forstår Confindustria ikke, hvorfor de pågældende foranstaltninger ikke skulle være omfattet af undtagelsesbestemmelsen på grundlag af denne bestemmelse, blot fordi der ikke er tale om investeringsstøtte. I den foreliggende sag skulle startinvesteringen under alle omstændigheder være erstattet af en finansiel og organisatorisk forpligtelse fra arbejdsgiverens side.

III.2. Støtte til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler

(39) For så vidt angår støtten til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler, bestrider Confindustria, at den anses for at være driftsstøtte. Med hensyn til argumentationen henviser den til de samme bemærkninger, som gælder for udannelses- og arbejdsaftalerne (se betragtning 20-38).

IV. DE ITALIENSKE MYNDIGHEDERS BEMÆRKNINGER

IV.1. Uddannelses- og arbejdsaftaler

(40) Ifølge de italienske myndigheders bemærkninger udgør uddannelses- og arbejdsaftalerne et af de vigtigste redskaber for adgang til arbejdsmarkedet, som er en væsentlig af regeringsstrategien for bekæmpelse af arbejdsløsheden og for fremme af ansættelsen af personer i alderen 16-32 år. Redskabet skulle i øvrigt angiveligt være særlig vigtigt for de områder i Syditalien, der præges af alvorlig underbeskæftigelse. De italienske myndigheder anfører, at uddannelses- og arbejdsaftalerne tager sigte på at fremme indslusningen eller genindslusningen af personer, der som følge af deres alder eller særlige omstændigheder har vanskeligt ved at komme ud på arbejdsmarkedet.

(41) For så vidt angår aldersklassen 16-25 år, mener de italienske myndigheder ikke, at der er problemer med hensyn til de pågældende foranstaltningers forenelighed med traktaten, eftersom denne aldersklasse må betragtes som en betrængt kategori. Derfor stilles der ikke krav om overholdelse af en betingelse om nettojobskabelse i forhold til en referenceperiode.

(42) De italienske myndigheder begrunder desuden de pågældende foranstaltningers anvendelse på aldersklassen 26-32 år med, at denne kategori henhører under kategorier med særlige vanskeligheder: personer i denne aldersklasse er langtidsledige eller kan sammenlignes med unge under 26 år i betragtning af den særlige beskæftigelsessituationen i Italien.

(43) Til støtte for denne argumentation understreger de italienske myndigheder, at aldersklassen 25-32 år ifølge de statistiske oplysninger fra årene 1994-1996 på landsplan viser procenten af personer, der er registreret på arbejdsformidlingens lister, på 34,3 % i 1994, på 33,1 % i 1995 og på 32,8 % i 1996. Med hensyn til Syditalien er procenten højere, idet den er på henholdsvis 39 %, 37 % og 36,4 %. På grundlag af disse statistiske oplysninger er procenten af personer, der er registreret på arbejdsformidlingens lister, i aldersklassen 19-24 år lavere end den, der gælder for aldersklassen 25-32 år, idet den svarer til 31,7 %, 31,1 % og 30,8 % for de samme år. Ved brev af 5. marts 1999 forelagde de italienske myndigheder følgende oplysninger om aldersklasse 25-32 år (tabel 7).

Tabel 7

Procent af registrerede på arbejdsformidlingens lister - aldersklasse 25-32 år

(oplysninger fra de italienske myndigheder)

>TABELPOSITION>

(44) De italienske myndigheder forelægger ligeledes oplysninger om situationen for unge med laurea, hvor gennemsnitsalderen for adgang til arbejdslivet er høj (27 år), og som er koncentreret i aldersklassen 30-34 år. Ved brev af 5. marts 1999 anførte de italienske myndigheder, at alderen for adgang til arbejdslivet angives som tidspunktet for den første ansættelse (tiden for adgang til erhvervslivet skulle angiveligt være tidsrummet mellem eksamensafslutningen og den første ansættelse). De italienske myndigheder understreger desuden, at laurea ikke giver mulighed for at udøve de erhverv, hvor det er nødvendigt med en statseksamen. 42,3 % af kanditaterne er mellem 27 og 34 år, 4,4 % over 35 år og 15,8 % mellem 23 og 24 år. På tidspunktet for undersøgelsen var 33,3 % af de universitetsuddannede med laurea ikke i arbejde. I Syditalien var procenten 46,6 %.

Tabel 8

Alder, hvor laurea bestås - 1995

(uddrag af oplysningerne fra de italienske myndigheder)

>TABELPOSITION>

(45) Med hensyn til aldersklassen 25-39 år er arbejdsløshedsprocenten for universitetsuddannede med laurea ifølge de italienske myndigheder på 12,4 %, hvilket er højere end arbejdsløshedsprocenten for jævnalderen med titolo di scuola media inferiore (10,9 %) eller studentereksamen (10,8 %), og den tid, der anvendes til at løse problemerne i forbindelse med den første indslusning i arbejdslivet, er længere. Ifølge de italienske myndigheder skulle den højere arbejdsløshedsprocent for universitetsuddannede med diploma i det væsentlige skyldes begyndervanskelighederne i forbindelse med indslusningen på arbejdsmarkedet. I de syditalienske regioner skulle vanskelighederne angiveligt være større på grund af de dårligere beskæftigelsesudsigter og en sværere overgang fra skole til arbejdsliv. I disse regioner er arbejdsløshedsprocenten for universitetsuddannede alligevel lavere end den, der gælder for unge med studentereksamen (17,4 % over for 20,7 %).

Tabel 9

Arbejdsløshedsprocent for aldersklassen 25-39 år alt efter beståede eksaminer

(uddrag af oplysninger fra de italienske myndigheder)

>TABELPOSITION>

(46) De italienske myndigheder bemærker, at det tidsrum, som er nødvendigt til beskæftigelsessøgning, er særlig langt for personer mellem 25 og 29 år, og at det af oplysningerne fremgår, at der er en stigende tendens i tidsrummet 1995-1997.

Tabel 10

Gennemsnitligt antal måneder til beskæftigelsessøgning pr. person (1997)

(uddrag af oplysninger fra de italienske myndigheder)

>TABELPOSITION>

(47) Andre statistiske oplysninger fra de italienske myndigheder viser, at det tidsrum, som er nødvendigt til beskæftigelsessøgning for universitetsuddannede med laurea i Syditalien, stiger fra 36,3 måneder i 1995 til 39 måneder i 1996 og til 44,3 måneder i 1997. På landsplan er dette tidsrum på 26,8 måneder i 1995, 27,9 måneder i 1996 og 28,3 måneder i 1997.

(48) Den rapport om ungdomssituationen for året 1997, der er offentliggjort af Istituto Nazionale di Statistica (Istat) viser, at i aldersklassen 15-24 år erklærer 65 af de arbejdsløse, at det tidsrum, som er nødvendigt til jobsøgning, er på over et år (langtidsledighed), medens 14 % og 19 % erklærer at have søgt i et tidsrum fra seks til 11 måneder eller under seks måneder. Ifølge disse oplysninger vedrører langtidsledigheden 46 % af samtlige arbejdsløse, der har mistet deres job, og 74 % af dem, der er førstegangsbeskæftigelsessøgende. For aldersklassen 25-34 år er langtidsledighedsprocenten på 78 %, medens 15 % af de arbejdsløse erklærer, at jobsøgningen varer under seks måneder, og 11 % mellem seks og 11 måneder. I dette tilfælde vedrører langtidsledigheden 55 % af de arbejdsløse, der har mistet deres job, og 86 % af dem, der er førstegangsbeskæftigelsessøgende.

(49) De italienske myndigheder har endvidere fremlagt statistiske oplysninger om enlige med henblik på at vise, at de bliver boende hos forældrene, og styrke teorien om, at aldersgrænsen for kategorien af unge skal forhøjes. Det fremgår af resultaterne af den statistiske bearbejdelse, at de enlige udgør 29,2 % af befolkningen i aldersklassen 15-24 år for årene 1995, 1996 og 1997. Forhøjes aldersgrænsen for kategorien af unge til 34 år, ændres disse procenter til 36,6 % (1995), 37,1 % (1996) og 37,4 % (1997).

(50) Ifølge en undersøgelse, Censis har foretaget (32. beretning om den sociale tilstand i landet 1998), er familien af væsentlig betydning for, at dens medlemmer kan få dækning for manglerne ved den disponible løn og arbejdet. I 1995 boede 87 % af de unge mellem 20 og 24 år stadig hos deres forældre, og for aldersklassen 25-29 år var der tale om 56 %.

Tabel 11

Procent af enlige i den samlede befolkning

(uddrag af oplysningerne fra de italienske myndigheder)

>TABELPOSITION>

(51) De italienske myndigheder bemærker, at arbejdsløshedsprocenten for 1995 er meget høj for Syditalien og øerne. For aldersklassen 25-39 år overstiger den 50 %, og for de følgende aldersklasser er procenterne klart højere end i Nord- og Mellemitalien.

Tabel 12

Arbejdsløshed for hver aldersklasse og hvert område (Norditalien, Mellemitalien, Syditalien og øerne) - 1995

(uddrag af oplysningerne fra de italienske myndigheder)

>TABELPOSITION>

(52) Årene 1996 og 1997 viser en lignende situation med højere arbejdsløshedsprocenter i Syditalien. Også udviklingen i tiden viser en situation, der er forskellig i Norditalien, Mellemitalien og Syditalien. I de norditalienske regioner er faldet i arbejdsløsheden vedvarende for aldersklasserne 15-19 år (24,2 % i 1995 og 22,7 % i 1997) og 20-24 år (18,1 % i 1995 og 17,3 % i 1997). Mellemitalien præges af en stigende arbejdsløshed i aldersklassen 25-29 år, medens procenten i de syditalienske regeringer kun er faldende for aldersklassen 15-19 år. Arbejdsløshedsprocenten for aldersklassen 24-29 år stiger f.eks. fra 34 % i 1995 til 36,5 % i 1997.

(53) De italienske myndigheder anfører endvidere, at de undersøgelser, der er offentliggjort i den anden rapport om ungdomssituationen, viser, at ud af i alt 2805000 beskæftigelsessøgende i 1997 hører 37 % til i aldersklassen 15-24 år og 38 % i aldersklassen 25-34 år. Alt i alt udgøres 75 % af de beskæftigelsessøgende af personer mellem 15 og 34 år. Et grundlæggende træk er, at 54 % af disse arbejdsløse mellem 15 og 34 år søger beskæftigelse for første gang.

(54) De italienske myndigheder har også fremlagt oplysninger om arbejdsløshedsprocenterne for de enkelte aldersklasser, studieniveauer og områder. De har anført, at i de norditalienske og mellemitalienske regioner er arbejdsløshedsprocenten alt efter studieniveau ikke særlig differentieret, medens der i de syditalienske regioner bemærkes en meget stor forskel: 12,5 % for alle, der har dottorato eller specialisering bag sig, og 34 % for universitetsuddannede med diploma og universitetsstuderende.

Tabel 13

Arbejdsløshedsprocent fordelt på aldersklasser og studieniveauer (1995)

(oplysninger fra de italienske myndigheder)

>TABELPOSITION>

(55) De italienske myndigheder understreger, at arbejdsløshedsprocenternes udvikling i tid viser en stigning i årene 1995, 1996 og 1997 med en meget tydelig tendens i Mellemitalien og Syditalien. Sidstnævnte område udviser desuden en langt større forskel mellem arbejdsløshedsprocenterne alt efter studieniveau.

(56) De italienske myndigheder bemærker ligeledes, at uddannelse, der er gjort tvungen i henhold til uddannelses- og arbejdsaftalerne, skal vurderes som det modstykke, virksomhederne afkræves. Uddannelse skal angiveligt ikke begrænses til det mindstemal af timer, der er fastsat i loven, men skal omfatte praktik på arbejdspladsen. De italienske myndigheder fremhæver, at i mange tilfælde falder uddannelse eller genuddannelse ikke inden for anvendelsesområdet for artikel 87 og 88. Falder foranstaltninger inden for anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, vurderes de til gengæld positivt af Kommissionen.

(57) I den forbindelse har de italienske myndigheder fremlagt oplysninger om beregningen af uddannelsesudgifterne og deres virkning for de fordele, arbejdsgiverne indrømmes: ud af den højest tænkelige fordel (på grundlag af en nedsættelse på 100 % af de sociale sikringsudgifter) pr. år og pr. arbejdstager på 11282256 ITL (5826,80 EUR) udgør den anslåede uddannelsesudgift 1575000 ITL (813,42 EUR). Til dette tal skal angiveligt føjes også udgifterne til den uddannelse, der gives i arbejdstiden.

(58) For så vidt angår den forhøjelse af aldersgrænsen ud over de 32 år, de regionale myndigheder kan foretage, angiver de italienske myndigheder, at situationen er som følger: 35 år for regionen Lazio, 38 år for Calabria, 40 år for Campania, Abruzzo og Sardinien, 45 år for Basilicata, Molise, Publia og Sicilien.

(59) Endelig understreger de italienske myndigheder støttens midlertidige præg, idet denne højst kan vare to år.

IV.2. Støtte til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler

(60) De italienske myndigheder bemærker, at støtteordningen er i overensstemmelse med Fællesskabets retningslinjer, der begunstiger opretholdelse af de oprettede arbejdspladser. Omdannelsen af uddannelses- og arbejdsaftalerne skulle angiveligt svare til nettojobskabelse, eftersom denne omdannelse skulle gøre de usikre arbejdspladser til faste arbejdspladser. De arbejdstagere, der er ansat ved en uddannelses- og arbejdsaftale, burde ikke tælles blandt den pågældende virksomheds personale, når det skal påvises, at der er tale om effektiv jobskabelse. Desuden bemærker de italienske myndigheder, at uden disse foranstaltninger ville arbejdsgiverne benytte andre former for tidsbegrænsede aftaler.

(61) Endelig fremhæver de italienske myndigheder, at denne fortolkning skulle være blevet godtaget af Kommissionen, da den godkendte den ved regional lov (Sicilien) nr. 30 af 7. august 1997 indførte støtteordning(10).

V. VURDERING

V.1. Uddannelses- og arbejdsaftaler

V.1.a) Spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningerne vedrørende uddannelses- og arbejdsaftalerne har præg af støtte

(62) Uddannelses- og arbejdsaftalerne som fastsat ved lov 863/84 udgjorde ikke støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, men en generel foranstaltning. Fordelene var nemlig gældende på ensartet, automatisk vis, uden forskelsbehandling og på grundlag af objektive kriterier for alle virksomheder.

(63) De ved lov 407/90 indførte ændringer af bestemmelserne ændrede foranstaltningernes art. De nye bestemmelser har gradueret de nedsættelser, der indrømmes alt efter virksomhedens etableringssted og erhvervsgren. Derved er nogle virksomheder kommet til at få større nedsættelser end dem, der indrømmes konkurrerende virksomheder.

(64) De selektive nedsættelser, der begunstiger bestemte virksomheder i forhold til andre i den samme medlemsstat, uanset om det sker på individuelt, regionalt eller sektormæssigt plan, udgør for den dels vedkommende, der er differentieret, statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1, der fordrejer konkurrencen og truer med at påvirke samhandelen mellem medlemsstater. Differentieringen er nemlig til fordel for de virksomheder, der arbejder i bestemte områder i Italien, idet den begunstiger dem, i den udstrækning støtten ikke indrømmes virksomheder, der er beliggende i andre områder.

(65) Støtten fordrejer konkurrencen, eftersom den styrker den finansielle stilling og de handlemuligheder, de støttemodtagende virksomheder har i forhold til deres konkurrenter, som ikke modtager støtte. For så vidt som virkningen kan påvises i samhandelen i EU, skades denne af støtten.

(66) Støtten fordrejer navnlig konkurrencen og påvirker samhandelen mellem medlemsstater, for så vidt som de støttemodtagende virksomheder udfører en del af deres produktion til de andre medlemsstater; uanset om virksomhederne udfører deres varer eller ej, begunstiges den indenlandske produktion, fordi støtten mindsker muligheden for de virksomheder, der er etablerede i andre medlemsstater, for at udføre deres varer til det italienske marked(11).

(67) Af nævnte årsager er de pågældende foranstaltninger principielt forbudt i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 62, stk. 1, og de kan ikke anses for at være forenelige med fællesmarkedet, medmindre én af de heri faste undtagelsesbestemmelser finder anvendelse herpå.

(68) Med hensyn til formen burde ordningen have været anmeldt til Kommissionen på projektstadiet som foreskrevet i artikel 88, stk. 3. Da den italienske regering ikke har anmeldt støtten, er den i henhold til EF-retten ulovlig, eftersom bestemmelserne i traktatens artikel 88, stk. 3, ikke er overholdt, og den kan kun anses for at være forenelig med fællesmarkedet, hvis den kan være omfattet af en i traktaten fastsat undtagelsesbestemmelse.

V.1.b) Spørgsmålet om, hvorvidt uddannelses- og arbejdsaftalerne er forenelige med fællesmarkedet

(69) Da det er fastslået, at de pågældende foranstaltninger udgør statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1, skal Kommissionen vurdere, om de kan erklæres forenelige med fællesmarkedet i medfør af artikel 87, stk. 2 og 3.

(70) Med hensyn til, om de i traktaten fastsatte undtagelsesbestemmelser finder anvendelse, finder Kommissionen, at støtten ikke kan være omfattet af de i artikel 87, stk. 2, fastsatte undtagelsesbestemmelser, eftersom der ikke er tale om støtte af social karakter som omhandlet i artikel 87, stk. 2, litra a), eller om støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder som omhandlet i artikel 87, stk. 2, litra b), eller om støtte, der omhandles i de i artikel 87, stk. 2, litra c), fastsatte bestemmelser. Endvidere kan støtten ikke være omfattet af artikel 87, stk. 3, litra a) og c), da der ikke er tale om investeringsstøtte. Af selvindlysende årsager finder de i artikel 87, stk. 3, litra b) og d), fastsatte undtagelsesbestemmelser heller ikke anvendelse.

(71) I retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte(12) står der, at Kommissionen principielt er velvilligt indstillet over for:

- støtte vedrørende arbejdsløse

- støtte til jobskabelse (netto) i SMV og i de regioner, der er berettigede til støtte med regionalt sigte

eller

- støtte, der tager sigte på at tilskynde til ansættelse af visse kategorier af arbejdstagere, der har særlig vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet, og det gælder på hele det nationale område; i dette tilfælde kræves det blot, at stillingen er ledig som følge af naturlig afgang og ikke som følge af en afskedigelse.

(72) I retningslinjerne fastsættes det desuden, at Kommissionen skal sikre sig, at støtteniveauet ikke overstiger det, som er nødvendigt for at tilskynde til jobskabelse, og at der er sikkerhed for, at den nyoprettede arbejdsplads opretholdes i et vist stykke tid.

(73) Det anføres ligeledes i retningslinjerne, at Kommissionen også kan godkende støtte til jobbevarelse på betingelse af, at denne er begrænset til de regioner, der er omfattet af den i artikel 87, stk. 3, litra a), fastsatte undtagelsesbestemmelse, og overholder betingelserne for driftsstøtte. I disse regler står der, at den slags støtte skal være tidsbegrænset og nedtrappelig, tage sigte på at overvinde de strukturelle svagheder og fremme en bæredygtig udvikling under overholdelse af reglerne for de følsomme erhvervsgrene.

(74) På grundlag af de oplysninger, der er fremkommet som led i nærværende procedure, finder Kommissionen, at støtten til ansættelse gennem uddannelses- og arbejdsaftaler er præget af følgende:

- den vedrører ikke udelukkende ansættelse af arbejdstagere, der søger beskæftigelse for første gang, eller som er blevet arbejdsløse, fordi de har mistet det job, de havde, idet dette krav ikke er medtaget i den italienske lovgivning

- den tager ikke sigte på nettojobskabelse, som angivet i retningslinjerne for beskæftigelse(13), selv om det er forbudt at foretage afskedigelser i løbet af det foregående tidsrum

- den tager sigte på ansættelse af visse arbejdstagerkategorier, der har vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet. I betragtning af den meget høje aldersgrænse (32 år), der er fastsat, er det nødvendigt at vurdere, om bemærkningerne fra de italienske myndigheder og fra andre interesserede parter om definitionen af vanskeligt stillede kategorier kan sættes i forbindelse med bestemmelserne i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte. Afgrænsningen af aldersklassen "unge" bliver således af afgørende betydning for, om ordningen er forenelig med fællesmarkedet.

(75) Den pågældende støtteordning tager sigte på arbejdstagere i aldersklassen 16-32 år, der ifølge de italienske myndigheder må anses for at omfatte betrængte kategorier, der har vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet, eftersom de svarer til kategorien af unge og kategorien af langtidsledige.

(76) Kommissionen skal bemærke, at der i retningslinjerne ikke findes nogen aldersgrænse i definitionen af kategorien af unge. Som allerede angivet i forbindelse med iværksættelsen af proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for de pågældende foranstaltninger(14) skal Kommissionen bemærke, at såvel de foranstaltninger, der allerede er iværksat på EF-plan til fordel for unge, som de, der sædvanligvis fremmes af medlemsstaterne, vedrører unge under 25 år(15). Denne retningslinje er ligeledes knæsat af Det Internationale Arbejdsbureau (ILO), som i sin rapport om beskæftigelsen af de unge definerer disse som hørende til gruppen mellem 15 og 24 år(16). I rapporten anføres det, at definitionen af unge er meget vekslende fra land til land alt efter kulturelle og institutionelle forhold. I industrilandene og i de østeuropæiske lande med overgangsøkonomi svarer den nedre aldersgrænse almindeligvis til alderen ved undervisningspligtens ophør. Derimod er den øvre grænse mere vekslende(17).

(77) De statistiske oplysninger fra de italienske myndigheder og fra Confindustria viser, at det italienske arbejdsmarked er præget af arbejdsløshedsprocenter, der forbliver høje også ud over aldersklassen 20-24 år.

(78) Selv om arbejdsløshedssituationen er alvorligere i Syditalien, kan det ikke hævdes, at procenten af beskæftigelsessøgende er højere i aldersklassen 25-34 år end i aldersklassen 15-24 år. I den forbindelse skal Kommissionen også bemærke, at de af Confindustria angivne procenter for disse to aldersklasser ikke svarer til de forelagte oplysninger (tabel 2). Af tabel 2, men også af tabel 12, fremgår det tværtimod, at procenten af beskæftigelsessøgende falder stærkt i aldersklassen 25-29 år i forhold til aldersklassen 20-24 år. Der er tale om en foreteelse, der gælder hele Italien, og som også bekræftes af andre statistiske oplysninger (tabel 1), hvori ledighedsprocenten i Italien sammenlignes med det europæiske gennemsnit.

(79) I oplysningerne fra de italienske myndigheder (tabel 7) angives der en procent af registrerede arbejdsløse i aldersklassen 25-32 år, der er højere end for aldersklassen 19-24 år. Oplysningerne viser i øvrigt højere ledighedsprocenter end de beregninger, der er foretaget af Eurostat (tabel 1). Forskellen skyldes, at Eurostats statistiske oplysninger lægger ILO's definition af arbejdsløshed til grund, hvor der tages tre kriterier i betragtning: man skal være uden arbejde, være aktivt beskæftigelsessøgende og være rede til at påbegynde jobbet i løbet af to uger. Disse kriterier anvendes derimod ikke ved registrering på arbejdsformidlingens lister i Italien, hvor der ofte forekommer personer, som ikke aktivt søger beskæftigelse (f.eks. studerende, der endnu ikke har afsluttet deres studier).

(80) Ifølge Kommissionen skal oplysningerne om arbejdsløshedsprocenterne, også med hensyn til deres udvikling i tid, ses på baggrund af andre oplysninger, nemlig om det gennemsnitlige tidsrum, i hvilket de arbejdsløse søger beskæftigelse, og om gennemsnitsalderen for beståelse af "laurea".

(81) Med hensyn til det første forhold, dvs. det gennemsnitlige tidsrum, i hvilket der søges beskæftigelse, må det bemærkes, at dette øges med alderen og når op på 37 måneder i aldersklassen 30-39 år (tabel 6). Disse oplysninger kan delvis forklare arbejdsløshedens strukturelle natur. De italienske myndigheder har understreget dette særtræk ved det italienske arbejdsmarked, som i øvrigt er mere fremtrædende i Syditalien, hvor arbejdsløshedsprocenten er højere (tabel 11). Med hensyn til de forskellige aldersklasser har de italienske myndigheder anført resultaterne i Istats anden rapport om ungdommens kår for 1997 (se betragtning 48). Af rapporten fremgår det bl.a., at 65 % af de arbejdsløse i aldersklasse 15-24 år erklærer, at de har søgt i beskæftigelse i over et år (langtidsledighed); denne procent stiger til 68 i aldersklassen 25-34 år. Ud fra disse oplysninger må Kommissionen derfor mene, at denne foreteelse skal behandles som strukturel arbejdsløshed og ikke ved en forhøjelse af aldersgrænsen i definitionen af kategorien af unge.

(82) Langtidsledigheden (over et år) er et af de vigtigste træk ved den strukturelle arbejdsløshed, og den er taget i betragtning i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte. Sammen med de unge udgør de langtidsledige nemlig en af de vanskeligt stillede kategorier, der omhandles i retningslinjerne. En situation med overflod af ung arbejdskraft, der undertiden er højtuddannet (laurea), forværrer yderligere de langtidslediges vilkår. Den langtidsledige er nemlig ofte mindre kvalificeret eller besidder færdigheder, der i stigende grad forældes, hvorved han på arbejdsmarkedet forfordeles i konkurrencen med de unge beskæftigelsessøgende, der ofte er bedre kvalificerede.

(83) Med hensyn til de unge med laurea angives der i oplysningerne fra de italienske myndigheder og fra Confindustria en ret høj alder for beståelse af Laurea. I de statistiske oplysninger om alderen for beståelse af laurea angives det, at procenten af personer, der består laurea, er i stigning indtil 25-årsalderen og i nedgang efter 26-årsalderen (tabel 8). Størstedelen består laurea i 24-årsalderen (11,8 %), 25-årsalderen (18,8 %), 26-årsalderen (18,7 %) eller 27-årsalderen (14,3 %). Den ret høje alder ved beståelse af laurea bevirker en sen indslusning på arbejdsmarkeder. Sammenligner man den italienske situation med situationen i de øvrige medlemsstater, bemærkes det, at gennemsnitsalderen er 26,8 år i Italien mod et europæiske gennemsnit på 25,7 år.

(84) Anlægges der den betragtning, at aldersgrænsen for kategorien af unge er 24 år, er det sikkert, at en stor del af dem, der har bestået laurea, ikke kan være omfattet af de foranstaltninger til indslusning på arbejdsmarkedet, der tager sigte på denne kategori. Kun de, der består laurea i 23-årsalderen eller før, dvs. 4 %, vil kunne være omfattet af disse foranstaltninger, der er begrænset til personer på op til 24 år. De, der består laurea i 24-årsalderen, dvs. 11,8 %, vil kun have meget kort tid til at udnytte disse foranstaltninger. I den forbindelse er det nyttigt at huske på de italienske myndigheders betragtninger over den kendsgerning, at gennemsnitsalderen for adgang til arbejdslivet er på 27 år for personer, der har bestået laurea. Der er tale om den alder, som kendetegner den første ansættelse, idet det tidsrum, der anvendes til at opnå adgang til arbejdet, er tiden mellem beståelsen af laurea og den første beskæftigelse. Der er således tale om et tidsrum med beskæftigelsessøgning, der overstiger et år, for alle dem, der består laurea i en alder af 23 år og derunder, 24 år, 25 år og 26 år. Denne foreteelse har ret alvorlige følger for den erhvervsmæssige tilværelse for en ung, der har bestået laurea, eftersom en forlænget arbejdsløshedsperiode i begyndelsen af den erhvervsmæssige tilværelse som understreget af ILO kan få varige følger for beskæftigelsesudsigterne. Den vurdering, ILO har foretaget, går på indslusning på arbejdsmarkedet af unge op til 24 år og går ud fra, at arbejdsløshed i begyndelsen af en persons karriere varigt kan skade produktionsevnen(18). I betragtning af alderen for beståelse af laurea rykkes den kritiske alder nemlig for dem, der har bestået laurea, og svarer ikke længere til aldersklassen 20-24 år.

(85) På baggrund af ovenstående anlægger Kommissionen den betragtning, at de statistiske oplysninger og den institutionelle forhold i forbindelse med studiernes varighed kan berettige til en udvidelse af kategorien af unge, således at den kommer til at omfatte aldersklassen 25-29 år, men kun når det gælder personer, der har bestået laurea.

(86) Kommissionen skal anføre, at støtten til ansættelse gennem uddannelses- og arbejdsaftaler omfatter to elementer, som er positive for det italienske arbejdsmarked, der præges af en alvorlig strukturel situation og af vanskeligheder med indslusning af kategorien af ungen på dette marked. Det første element udgøres af den i uddannelses- og arbejdsaftalerne omhandlede uddannelsesvirksomhed, medens det andet består af den betingelse i ordningen, ifølge hvilken ansættelse ved hjælp af en uddannelses- og arbejdsaftale ikke tillades, når virksomheden ikke har beholdt mindst 50 % af de arbejdstagere, hvis uddannelses- og arbejdsaftale er udløbet inden for de 24 forgående måneder. Denne betingelse ser ud til at være en yderligere tilskyndelse for virksomhederne til at sikre opretholdelse af arbejdspladserne i et længere tidsrum.

(87) Med hensyn til modstykket, der udgøres af den uddannelse, arbejdsgiveren står for, må dette tages i betragtning ved vurderingen af intensiteten af den støtte, der indrømmes arbejdsgiverne. Der er nemlig tale om en finansiering og organisatorisk forpligtelse, der under ingen omstændigheder må forveksles med en nyinvestering. Denne defineres i retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte(19) som en investering i anlægsaktiver i forbindelse med oprettelse af en ny virksomhed, udvidelse af en bestående virksomhed eller igangsættelse af en aktivitet, der medfører en gennemgribende ændring i en bestående virksomheds produkt eller produktionsproces. Støtte til jobskabelse i forbindelse med en nyinvestering udgør en form for ydelse af investeringsstøtte, der har hjemmel i retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte.

(88) Den i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte fastsatte betingelse, ifølge hvilken den besatte stilling skal være blevet ledig som følge af naturlig afgang og ikke ved afskedigelse(20) er desuden opfyldt, eftersom den italienske lovgivning udtrykkeligt stiller som betingelse, at der ikke er foretaget afskedigelser. I overensstemmelse med retningslinjerne skal det derfor ikke kræves, at der for de dårligt stillede kategorier skal være tale om nettojobskabelse.

(89) For så vidt angår støttens selektive præg, skal Kommissionen bemærke, at de italienske myndigheder kun giver den differentierede del af støtten, der overstiger en 25 % nedsættelse af de sociale sikringsbidrag, til visse kategorier af virksomheder. Disse virksomheder differentieres i forhold til de andre alt efter erhvervsgren og størrelse. Desuden er også støttens intensitet vekslende alt efter beliggenhed på det nationale område. Støtten ydes nemlig med vekslende intensitet alt efter beliggenhed til virksomheder i handels- og turistsektoren med under 15 ansatte, til håndværksvirksomheder og til alle virksomheder, der ligger i områder, som har en arbejdsløshedsprocent over landsgennemsnittet. Disse foranstaltninger kan ikke anses for at være generelle foranstaltninger, eftersom de ikke anvendes ensartet på hele erhvervslivet, men begunstiger visse virksomheder og visse erhvervsgrene(21).

(90) Det samlede niveau for støtte til den enkelte virksomhed afhænger endelig direkte af antallet af nyansatte. I den forbindelse har de italienske myndigheder vurderet, at den højeste støtte, der kan komme på tale (den samlede nedsættelse på 100 % af de sociale sikringsydelser, dvs. 25 % i form af den generelle foranstaltning, der finder anvendelse på hele det italienske område, og højst 75 % som yderligere nedsættelse) pr. år og pr. nyansat arbejdstager, heri ikke medregnet uddannelsesudgifter, andrager 9707256 ITL (5013,38 EUR). Det beløb skulle andrage 7280442 ITL (3760,03 EUR) for de virksomheder, der er berettiget til den yderligere nedsættelse på højst 75 %, og 2426814 ITL (1253,34 EUR) for virksomheder, der kun er berettigede til den yderligere nedsættelse på 15 %, altså i alt 40 % (se betragtning 12).

(91) Kommissionen anlægger den betragtning, at kun hvor der gennem uddannelses- og arbejdsaftaler er tale om støtte til ansættelse af arbejdstagere, der har særlig vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet - dvs. unge under 25 år, unge på op 29 år, der har bestået laurea, og langtidsledige (personer, der har været arbejdsløse i over et år) - eller støtte til jobskabelse, overstiger støtteintensiteten ikke, hvad der er nødvendigt for at fremme jobskabelsen under hensyn til den uddannelse, der er tvungen i henhold til uddannelses- og arbejdsaftalerne, og til arbejdsløshedssituationen, der er særlig alvorlig i Italien. Kommissionens grundlag for at slutte, at støttebeløbet ikke overstiger, hvad der er nødvendigt for at fremme jobskabelsen, udgøres også af forholdet mellem de sociale sikringsbidrag, som nedsættelserne vedrører, og arbejdstagernes lønninger samt af gradueringen af foranstaltningen alt efter de pågældende regioners særegenheder.

(92) På grundlag af ovenstående analyse konkluderer Kommissionen, at kun hvor der er tale om jobskabelse og i de foregående punkt anførte tilfælde er støtten i overensstemmelse med retningslinjerne herfor og kan derfor være omfattet af den for nævnte støttetype fastsatte undtagelsesbestemmelse.

(93) Kommissionen anlægger imidlertid den betragtning, at støtte til ansættelse gennem uddannelses- og arbejdsaftaler udgør støtte til jobbevarelse, når der ikke er tale om ansættelse af arbejdstagere, der har særlig vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet - dvs. unge under 25 år, unge på op til 29 år, der har bestået laurea, samt langtidsledige (personer, der har været arbejdsløse i over et år) - eller når den ikke tager sigte på jobskabelse.

(94) Eftersom der ifølge retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte ved støtte til jobbevarelse forstås støtte til en virksomhed, der skal tilskynde denne til ikke at afskedige sine ansatte(22), er der i foreliggende tilfælde ikke tale om støtte til virksomheder med henblik på at tilskynde disse til ikke at afskedige deres ansatte arbejdstagere, idet støtten ydes til ansættelse gennem en uddannelses- og arbejdsaftale. Da det ikke stilles som betingelse, at der oprettes nye arbejdspladser, men ordningen tværtimod udtrykkeligt kræver, at der ikke er foretaget afskedigelser, kan denne støtte tilskynde virksomhederne til at erstatte arbejdstagere, der selv tager deres afsked. Den tilskynder derfor til opretholdelse af antallet af ansatte uden dog at føre til jobskabelse. Støtten kan derfor betragtes som støtte til jobbevarelse, der på grundlag af retningslinjerne for beskæftigelsesstøtten sidestilles med driftsstøtte.

(95) Den slags støtte kan tillades, når den i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 87, stk. 2, litra b), har til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder. På disse betingelser kan støtte tiljobbevarelse tillades i regioner, der er omfattet af artikel 87, stk. 3, litra c), dvs. at den skal fremme den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse.

(96) Kommissionen skal først og fremmest anføre, at støtten til jobbevarelse ikke er begrænset til områder, der er omfattet af traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), eftersom den finder anvendelse på hele det italienske område. Desuden er den hverken nedtrappelig eller tidsbegrænset. Med hensyn til dens mulighed for at hjælpe virksomhederne med at overvinde de strukturelle handicap og fremme en bæredygtig udvikling har Kommissionen tidligere flere gange advaret den italienske regering mod farerne ved den slags generelle foranstaltninger. Kommissionens negative holdning bygger på den overbevisning, at den slags foranstaltninger har meget skadelige virkninger for konkurrencen og for samhandelen, uden at Fællesskabets interesse, for så vidt angår den bæredygtig udvikling og fjernelse af de strukturelle handicap, i tilstrækkelig grad tilgodeses.

V.2. Støtte til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler

V.2.a) Arten af støtten til foranstaltningerne til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler

(97) Da der er tale om en etårig forlængelse af den samme støtte som til uddannelses- og arbejdsaftaler, og da støtten er endnu mere selektiv, idet den er tidsbegrænset til områder under mål 1, er den analyse af støtten, der er foretaget i punkt V.1.a), endnu mere relevant over for denne støtte.

(98) Det fremgår derfor af de allerede anstillede betragtninger, at de pågældende foranstaltninger kan påvirke samhandelen i Fællesskabet. I betragtning af støtteelementerne i disse foranstaltninger må det konkluderes, at den pågældende støtte falder inden for anvendelsesområdet for EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 62, stk. 1, idet den udgør statsstøtte, som fordrejer konkurrencen og påvirker samhandelen i EF og ikke kan anses for forenelig med fællesmarkedet, medmindre én af undtagelsesbestemmelserne finder anvendelse herpå.

V.2.b) Spørgsmålet om, hvorvidt støtten er forenelig med fællesmarkedet

(99) Efter at have påvist, at de pågældende foranstaltninger udgør statsstøtte, som omhandlet i artikel 87, stk. 1, skal Kommissionen vurdere, om den kan erklæres for forenelig med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, stk. 2 og 3.

(100) Med hensyn til, om de i traktaten fastsatte undtagelsesbestemmelser finder anvendelse, gælder de i nærværende beslutning, afsnit V.1.b) (se betragtning 69-96) anførte bemærkninger også for denne støtte, eftersom der er tale om samme slags.

(101) I retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte står der, at støtte til jobskabelse går ud på at skaffe beskæftigelse til arbejdstagere, der endnu ikke har nogen, eller som har mistet den, de havde, og at der ved jobskabelse forstås nettojobskabelse, dvs. oprettelse af en yderligere arbejdsplads i forhold til antallet af arbejdspladser (gennemsnit for et vist tidsrum) i den pågældende virksomhed.

(102) I samme retningslinjer anføres det også, at Kommissionen vil være opmærksom på bestemmelserne i ansættelsesaftalen, såsom bl.a. en bestemmelse om ansættelse uden tidsbegrænsning eller for et tilstrækkeligt langt tidsrum.

(103) Omdannelse af tidsbegrænsede uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler skaber ikke yderligere arbejdspladser, eftersom arbejdspladserne allerede er oprettede, om end de ikke er faste.

(104) Som tidligere bemærket af Kommissionen(23) kan foranstaltningerne til omdannelse af tidsbegrænsede aftaler og udannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler ikke sidestilles med jobskabelse eller jobbevarelse. De er nemlig særprægede ved, at de går ud på at skabe jobsikkerhed. Værditilvæksten består derfor i "nettojobskabelse af faste arbejdspladser", som er et begreb, der ikke fandtes tidligere.

(105) Kommissionen skal anføre, at der i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte, på trods af, at disse ikke omhandler den slags støtte, henvises til begrebet jobsikkerhed som noget positivt. Arbejdsaftalens bestemmelser vurderes derfor af Kommissionen, som kun er positivt indstillet over for dem, når de kan sikre en vis jobsikkerhed.

(106) I nogle tilfælde ser Kommissionen altså positivt på visse støtteforanstaltninger vedrørende omdannelse af tidsbegrænsede arbejdspladser til ikke-tidsbegrænsede arbejdspladser. Som anført i retningslinjerne er denne positive vurdering dog afhængig af, at følgende to forpligtelser er opfyldt:

- der må ikke være foretaget afskedigelser i de sidste tolv måneder inden omdannelsen

- antallet af arbejdspladser skal øges i forhold til det antal arbejdspladser, virksomheden havde de sidste seks måneder inden omdannelsen, fraregnet det antal arbejdspladser, der omdannes.

(107) Herved kan Kommissionen sikre, at støtten ud over at skabe jobsikkerhed indebærer en værditilvækst, der består i nettoskabelse af faste arbejdspladser, der ikke fandtes forinden, og således påse, at der ikke blot er tale om erstatning af en ansat, der er afskediget eller gået på pension.

(108) I lyset af ovenstående anlægger Kommissionen den betragtning, at forpligtelsen til nettojobskabelse i det foreliggende tilfælde kun opfyldes, dersom antallet af ansatte beregnes uden at medregne de arbejdspladser, der oprettes ved tidsbegrænsede aftaler, eller som ikke skaber en vis jobsikkerhed.

(109) På grundlag af ovenstående betragtninger kan Kommissionen derfor fastslå, at kun den støtte til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler, der opfylder forpligtelsen til at øge antallet af arbejdspladser i forhold til det antal, virksomheden havde (beregnet som et gennemsnit i et vist tidsrum inden omdannelsen), er i overensstemmelse med bestemmelserne i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte og således kan være omfattet af undtagelsesbestemmelsen til fordel for den slags støtte. Antallet af ansatte skal beregnes uden de arbejdstagere, der er ansat ved tidsbegrænsede aftaler, eller som ikke er fastansatte.

(110) Kommissionen mener, at støttens intensitet skal beregnes under hensyntagen til den støtte, der er ydet i tidsrummet inden omdannelsen. I dette tidsrum har arbejdsgiverne nemlig nydt godt af støtten til den arbejdstager, hvis arbejdsaftale siden er blevet omdannet. Der er således tale om en samlet støtteperiode på tre år for hver nyoprettet arbejdsplads. Kommissionen finder, at denne intensitet kun i ovennævnte tilfælde står i rimeligt forhold til formålet, i betragtning af at de nyoprettede arbejdspladser ikke er tidsbegrænsede, og arbejdsløshedssituationen i de pågældende områder er særlig alvorlig. Af de i forbindelse med støtten til uddannelses- og arbejdsaftalerne tidligere anførte årsager finder Kommissionen, at støtteintensiteten ikke overskrider, hvad der er nødvendigt for at tilskynde til jobskabelse.

(111) I den forbindelse anlægger Kommissionen den betragtning, at de øvrige tilfælde af omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler, der ikke overholder forpligtelsen til at øge antallet af arbejdspladser i forhold til det antal, virksomheden havde, udgør støtte til jobbevarelse. Som anført i retningslinjerne er denne støtte at betragte som driftsstøtte. Af de i forbindelse med støtten til uddannelses- og arbejdsaftaler tidligere anførte årsager mener Kommissionen, at denne støtte ikke opfylder betingelserne for ydelse af driftsstøtte.

VI. KONKLUSIONER

(112) Kommissionen konstaterer, at Italien har overtrådt artikel 88, stk. 3, ved at yde uanmeldt støtte til ansættelse ved hjælp af uddannelses- og arbejdsaftaler, der omhandles i lov 863/84, 407/90, 169/91 og 451/94, og som er ydet siden november 1995.

(113) På grundlag af analysen i nærværende beslutnings afsnit V.1.a) og V.1.b) konstaterer Kommissionen, at kun den støtte til ansættelse af arbejdstagere, der på ansættelsestidspunktet endnu ikke havde fundet et job, eller som havde mistet det, de havde, og hvis ansættelse har bidraget til nettoskabelse af nye arbejdspladser i de pågældende virksomheder, er forenelig med fællesmarkedet.

(114) Støtten til arbejdstagere, der har særlig vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet, dvs. efter at de har mistet deres arbejde, er ligeledes forenelig med fællesmarkedet. Det drejer sig om personer, der i betragtning af deres egenskaber står svagt i arbejdsmarkedets udvælgelsessystem. Det gælder især unge under 25 år, personer på 29 og derunder, der har bestået laurea, langtidsledige (over et års arbejdsløshed). For at kunne udnytte lettelserne må arbejdsgiverne dog ikke have foretaget afskedigelser i de foregående tolv måneder, og de skal endvidere (ved ikke-tidsbegrænsede ansættelsesaftaler) have beholdt mindst 60 % af de arbejdstagere, hvis uddannelsesaftale er udløbet i løbet af de 24 foregående måneder.

(115) De foranstaltninger, der overholder "de minimis"-reglen(24), falder ikke inden for anvendelsesområdet for artikel 87. I henhold til nævnte regel må det samlede beløb for alle foranstaltninger til fordel for virksomheder, der har ansat arbejdstagere ved hjælp af en uddannelses- og arbejdsaftale, ikke overstige 100000 EUR for et tidsrum af tre år. Som anført i Kommissionens meddelelse om "de minimis"-støtte finder nævnte regel ikke anvendelse på erhvervsgrene, der henhører under EKSF, skibsbygnings- og transportsektoren, samt på støtte til udgifter i forbindelse med landbrug eller fiskeri.

(116) Al støtte til ansættelse ved hjælp af uddannelses- og arbejdsaftaler, der ikke overholder de i betragtning 113-115 anførte betingelser, er uforenelige med fællesmarkedet og skal derfor tilbagesøges.

(117) Kommissionen konstaterer, at Italien har overtrådt artikel 88, stk. 3, ved at udbetale støtte til den i artikel 15 i lov 196/97 omhandlede omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler.

(118) På grundlag af analysen i nærværende beslutnings afsnit V.2.a) og V.2.b), betragtning 97-111, konstaterer Kommissionen, at kun den støtte til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler, der overholder forpligtelsen til at forøge antallet af arbejdspladser i forhold til det gennemsnitlige antal arbejdspladser i virksomheden i tidsrummet inden omdannelsen, er forenelige med fællesmarkedet. Personalet skal beregnes uden de arbejdstagere, der er ansat ved ikke-tidsbegrænsede aftaler, eller som ikke er fastansatte (se betragtning 106).

(119) De foranstaltninger, der overholder "de minimis"-reglen(25), falder ikke inden for anvendelsesområdet for artikel 87. For sådanne foranstaltninger gælder samme betragtninger som de, der gælder for uddannelses- og arbejdsaftalerne (se betragtning 115).

(120) Al støtte til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler, der ikke overholder de anførte betingelser, er uforenelige med fællesmarkedet og skal derfor tilbagesøges.

(121) Er der ulovligt ydet støtte, der ikke er forenelig med fællesmarkedet, kræver Kommissionen, at den pågældende medlemsstat forlanger, at modtagerne(26) betaler støtten tilbage, således at den oprindelige situation genoprettes. Dette gælder for den støtte, der ved nærværende beslutning erklæres uforenelig med fællesmarkedet, og som skal tilbagebetales af modtagerne.

(122) Tilbagesøgningen skal ske i overensstemmelse med national ret. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt. Renterne beregnes på basis af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtteforbindelse for regionalstøtte -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

1. Den støtte, som Italien siden november 1995 ulovligt har ydet til ansættelse af arbejdstagere i henhold til de i lov 863/84, 407/90, 169/91 og 451/94 omhandlede uddannelses- og arbejdsaftaler, er forenelige med fællesmarkedet og med EØS-aftalen, på betingelse af, at de vedrører:

- oprettelse af nye arbejdspladser i den støttemodtagende virksomhed til fordel for arbejdstagere, der endnu ikke har fundet et job, eller som har mistet det, de havde, som omhandlet i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte

- ansættelse af arbejdstagere, der har særlig vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet. Ved arbejdstagere, der har særlig vanskeligt ved (igen) at komme ud på arbejdsmarkedet, forstås i nærværende beslutning unge under 25 år, personer på 29 år og derunder, der har bestået laurea, langtidsledige, dvs. personer, der har været arbejdsløse i mindst et år.

2. Støtte, der er ydet i forbindelse med uddannelses- og arbejdsaftaler, og som ikke opfylder de i stk. 1 omhandlede betingelser, er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

1. Den støtte, som Italien i henhold til artikel 15 i lov nr. 196/97 har ydet til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler, er forenelig med fællesmarkedet og med EØS-aftalen, dersom den opfylder nettojobskabelsesbetingelsen som omhandlet i Fællesskabets retningslinjer for beskæftigelsesstøtte.

Antallet af virksomhedernes ansatte beregnes uden de arbejdspladser, der omdannes, og de arbejdspladser, der oprettes ved tidsbegrænsede aftaler, eller hvor der ikke er tilstrækkelig jobsikkerhed.

2. Støtte til omdannelse af uddannelses- og arbejdsaftaler til ikke-tidsbegrænsede aftaler, der ikke opfylder den i stk. 1 omhandlede betingelse, er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 3

Italien træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge støtte, som ikke opfylder de i artikel 1 og 2 omhandlede betingelser, og som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne.

Tilbagesøgningen skal ske i overensstemmelse med national lovgivning. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt. Renterne beregnes på basis af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtte.

Artikel 4

Italien underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 5

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.

Udfærdiget i Bruxelles, den 11. mai 1999.

På Kommissionens vegne

Karel VAN MIERT

Medlem af Kommissionen

(1) EFT C 384 af 10.12.1998, s. 11.

(2) Den italienske lovtidende nr. 154 af 4. juli 1997.

(3) Se fodnote 1.

(4) Disse oplysninger består udelukkende i oversendelse af officielle statistiske oplysninger, der er offentliggjort af Istituto nazionale di Statistica (ISTAT "Forze di lavoro metia 1997" og "Formmazione universitaria e mercato del lavoro" og fra OECD (Uno sguardo sull'educazione, 1997-udgaven). Confindustrias bidrag vedrører udelukkende diagrammer i forbindelse med disse oplysninger.

(5) EFT C 334 af 12.12.1995, s. 4.

(6) EFT C 213 af 23.7.1996, s. 4.

(7) Se fodnote 1.

(8) Punkt 12.6 i Kommissionens brev af 17. august 1998 (se fodnote 1).

(9) Som støtte for denne påstand henviser Confindustria til De Europæiske Fællesskabers Domstols dom af 17. september 1980, Philip Morris mod Kommissionen, sag 730/79, Saml. 1980, s. 2671.

(10) Statsstøttesag N 692/97.

(11) Dom af 13. juli 1988 i sag 102/87, Saml. 1988, s. 4067.

(12) Se fodnote 5.

(13) Se fodnote 5.

(14) Se fodnote 1.

(15) Punkt 12.3 i Kommissionens brev af 17. august 1998 (se fodnote 1).

(16) ILO's rapport om beskæftigelse af unge, der er udarbejdet til konferencen for ministrene for ungdomsanliggender, den 8.-12. august 1998, Lissabon, punkt 1.1.

(17) Sammesteds.

(18) ILO's rapport om beskæftigelse af unge, der er udarbejdet til konferencen for ministrene for ungdomsanliggender, den 8.-12. august 1998, Lissabon, punkt 1.5 (se fodnote 16).

(19) EFT C 74 af 10.3.1998, s. 9.

(20) Se fodnote 5.

(21) På grundlag af den første opgørelse over statsstøtte i Det Europæiske Fællesskab (1988) defineres generelle foranstaltninger som statslige foranstaltninger, der finder ensartet anvendelse på hele erhvervslivet, og som ikke begunstiger bestemte virksomheder eller erhvervsgrene, KOM(88) 945.

(22) Se fodnote 5.

(23) Se statsstøttesag N 692/97.

(24) Meddelelse fra Kommissionen om "de minimis"-støtte (EFT C 68 af 6.3.1996).

(25) Se fodnote 24.

(26) Meddelelse fra Kommissionen af 24. november 1983 (EFT C 318 af 24.11.1983, s. 3). Jf. også Domstolens domme af 12. juli 1973, Kommissionen mod Tyskland, sag 70-72, Saml. 1973, s. 813, og af 24. februar 1987, Deufil mod Kommissionen, sag 310/85, Saml. 1987, s. 901.