19.

konstaterer, at arbejdsgruppen på grundlag af oplysninger, som den fik stillet til rådighed, fastslog følgende: — den lejekontrakt, hvorved Europa-Parlamentet lejer de to bygninger, indebærer et trepartsforhold, hvor den første part er Europa-Parlamentet selv som lejer af WIC- og SDM-Bygningerne, den anden part er byen Strasbourg som udlejer og den tredje part er SCI-Erasme som privat investor og ejer af bygningerne — der synes ikke at være noget, der tyder på, at der er forekommet ulovlige handlinger i forbindelse med indgåelsen og behandlingen af leje- og tillægskontrakterne, men der er ikke desto mindre tvivl om, hvorvidt princippet om »forsvarlig økonomisk forvaltning«, som er knæsat i finansforordningen, er blevet overholdt fuldt ud — der findes ikke noget absolut pålideligt grundlag for fastsættelse af en passende leje for WIC- og SDM-Bygningerne, når Europa-Parlamentet er den eneste interessent, således som det er tilfældet i Strasbourg, og det er i dette tilfælde ikke hensigtsmæssigt at sammenligne med priserne på kontorarealer i forskellige lande og byer, og dette gjorde det forståeligt nok vanskeligt at fastsætte et rimeligt niveau for den pågældende leje og dermed vurdere, om Europa-Parlamentet har betalt en rimelig leje i årenes løb — en af de vigtigste årsager til, at lejen i årevis er steget, er, at Europa-Parlamentets beslutningstagende organer i 1985 gik med til byen Strasbourgs forslag om at indeksregulere de årlige beløb og dermed satte sig ud over en negativ udtalelse fra kvæstorerne og Budgetudvalget fra 1980 — der er en betydelig forskel mellem, på den ene side, den leje, Europa-Parlamentet betaler til byen Strasbourg for benyttelse af WIC- og SDM-Bygningerne og, på den anden side, de månedlige afdrag, byen Strasbourg betaler til den private investor, og administrationens beregninger viser, at de overskydende betalinger over kontraktens 25 års løbetid — efter fradrag af investeringsomkostninger og udgifter til udførte arbejder — er nået op på mindst 32 000 000 EUR, samt at det på nuværende tidspunkt, hvor man afventer yderligere oplysninger fra byen Strasbourg og SCI-Erasme, ikke kan udelukkes, at de overskydende betalinger også kan komme helt op på 46 000 000 EUR (intern revision) eller knap 60 000 000 EUR (ekstern revision) — først i marts 2006 var der tegn på, at Europa-Parlamentets lejeindbetalinger til byen Strasbourg overstiger byens afdrag til den private investor, mens Europa-Parlamentet indtil da fejlagtigt var gået ud fra, at dets lejeindbetalinger til byen Strasbourg i fuld udstrækning blev betalt videre til SCI-Erasme, hvilket ikke var tilfældet — i hele denne lange periode satte Europa-Parlamentets administration aldrig spørgsmålstegn ved, om lejeindbetalingerne udgjorde en rimelig leje, og kontrollerede aldrig, om de i fuld udstrækning blev sendt videre til SCI-Erasme, men den blev heller ikke informeret herom af byen Strasbourg selv — kun byen Strasbourg kendte til de to forskellige kontraktforhold mellem de tre involverede parter, og kun byen Strasbourg havde siden 1981 været klar over forskellen mellem de to beløb — Europa-Parlamentets administration fik med skrivelse af 29. november 2005 af byen Strasbourg meddelelse om, at forhandlingerne med den private investor ikke var afsluttet, og Europa-Parlamentets administration burde senest da være blevet klar over, at der havde været forhandlinger mellem byen Strasbourg og den private investor — den leje, Europa-Parlamentet betaler for sine bygninger burde dække udgifterne til opførelse, vedligeholdelse og benyttelse, men den burde ikke rumme en fortjenstmargen til værtslandet eller de lokale eller regionale myndigheder; det er på samme måde almindeligt, at al offentlig jord, som stilles til rådighed af værtsmedlemsstaten til at huse en EU-institution, gives til denne institution kvit og frit; det skal dog indrømmes, at dette ikke fremgår af kontrakten på grund af det gode forhold til byen Strasbourg som et formodet ikke-kommercielt orienteret offentligt organ; der findes endvidere ikke nogen retlig bestemmelse, der forbyder en stat eller lokale eller regionale myndigheder at have en fortjeneste; mener dog, at den måde, som byen Strasbourg griber sagen an på, mildest talt er uelegant og i strid med normal praksis for gæstfrihed over for internationale institutioner — byen Strasbourg kendte til Europa-Parlamentets konsekvente udelukkelse af erstatningsklausuler i ejendomskontrakter, men ignorerede bevidst dette, hvilket har rokket ved tillidsforholdet mellem byen og Europa-Parlamentet — byen Strasbourg trak sig beklageligvis ud af trepartsforhandlingerne med Europa-Parlamentet, hvor det endnu en gang var blevet understreget, at der ikke kunne blive tale om erstatning for tab af langtidskontrakten mellem byen Strasbourg og SCI-Erasme, og der blev ikke taget hensyn hertil af byen Strasbourg i de efterfølgende bilaterale forhandlinger med SCI-Erasme;