*****

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 6. august 1984

om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85

(IV/30.350 - Zinc Producer Group)

(Kun den tyske, den engelske, den franske og den nederlandske tekst er autentiske)

(84/405/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (1), senest aendret ved akten vedroerende Graekenlands tiltraedelse, saerlig artikel 3, stk. 1, og artikel 15, stk. 2,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 20. juli 1982 om at indlede en procedure,

efter hoering af de paagaeldende virksomheder i henhold til artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17, og artikel 3 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF (2) af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17,

efter hoering af Det raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal og

ud fra foelgende betragtninger:

I. FAKTISKE OMSTAENDIGHEDER

A. VIRKSOMHEDERNE

De beroerte virksomheder er foelgende zinkproducenter:

(1) Billiton Nederland BV (i det foelgende benaevnt Billiton) med hjemsted i Haag; Billiton erhvervede den 1. januar 1969 50 % af kapitalen i Kempensche Zinkmaatschappij (KZM) og den 1. marts 1970 de resterende 50 %. Billiton har siden 1971 gennem KZM ejet halvdelen af kapitalen i Budelco BV (Budel), der er et zinkvaerk i Budel, og de resterende 50 % ejes af Australien Overseas Smelting Pty (AOS), der er et datterselskab af Australian Mining & Smelting Europe Ltd (AMSE) (punkt 5).

(2) Metallgesellschaft Aktiengesellschaft (i det foelgende benaevnt MG) med hjemsted i Frankfurt a. Main.

(3) Société Minière et Métallurgie de Penarroya SA (i det foelgende benaevnt Penarroya) er et selskab med hjemsted i Paris; det har majoriteten i Pertusola Sud (Italien).

(4) Preussag Aktiengesellschaft (i det foelgende benaevnt PAG) er et selskab med hjemsted i Berlin og Hannover.

(5) Rio Tinto-Zinc Corporation PLC (i det foelgende benaevnt RTZ) er et selskab med hjemsted i London i den af denne beslutning omhandlede

periode har det haft og/eller har majoriteten af kapitalen i foelgende virksomheder:

- CRS Limited, der er et selskab med hjemsted i Victoria (Australien) og optraeder som holdingselskab;

- Australian Mining and Smelting Limited (AM&S), et yderligere holdingselskab med hjemsted i Melbourne (Australien);

- ISC Limited, et selskab med hjemsted i London;

- CRA Limited, et selskab med hjemsted i Melbourne (Australien);

- Australian Overseas Smelting Limited Pty (AOS) og AM&S Europe Limited (AMSE), der begge er datterselskaber af AM&S; AOS ejer 50 % af kapitalen i Budelco BV (punkt 1); AMSE er AM&S's holdingselskab og staar for RTZ-koncernens aktiviteter naa det europaeiske marked for zink.

- Commonwealth Smelting Limited (CSL), et datterselskab af AMSE med hjemsted i Avonmouth (Det forenede Kongerige).

(6) Union Minière SA (i det foelgende benaevnt UM) er et selskab med hjemsted i Bruxelles; det er moderselskab for foelgende virksomheder:

- Métallurgie Hoboken-Overpelt SA (MHO);

- Société Prayon (SP) - i likvidation;

- Compagnie Royale Asturienne des Mines (CRAM);

- Société Vieille-Montagne (VM).

UM var moderselskab for Société Générale des Minerais (SGM), der i 1981 helt indgik i UM. Nogle af UM's datterselskaber blev foerst erhvervet i den paagaeldende periode. De var inden da uafhaengige virksomheder.

B. PRODUKTET OG MARKEDET FOR DET

(7) Raastof til zinkfremstilling er zinkkoncentrat (zinkblende), der udvindes af zinkmalm, og som leveres fra zinkminerne til zinkvaerkerne (smeltevaerker). I denne malm er - ud over zink - ogsaa indeholdt andre metaller. Gennem forskellige zinkproducerende metoder (udsmeltning) opstaar der af zinkblenden raazink. Denne raazink (zinkmetal) kan fremvise forskellige renhedsgrader; den kaldes da Good Ordinary Brand-GOB-Zink (renhedsgrad 98,5 %) eller »Special High Grade-SHG-Zink« (renhedsgrad 99,995).

Derudover fremstilles der zinkmetal ved forarbejdning af sekundaerzink (zinkstoev, zinkaske, zinkskrot) og gennem genvinding af zinkholdige stoffer.

Raazink videreforarbejdes til halvfabrikata og faerdigvarer og anvendes til legeringer. Det er paa mange omraader muligt at erstatte zink med aluminium eller plast.

(8) Verdensproduktionen af zink udgjorde i 1983 ca. 6,3 mio tons, hvoraf Faellesskabet tegnede sig for ca. 1,3 mio tons. De vigtigste zinkfabrikanter i Faellesskabet opdelt efter produktionskapacitet og faktisk produktion (i 1 000 tons og for 1983, afrundede tal) er foelgende:

1.2.3 // // // // Virksomheder // Kapacitet // Produktion // // // // UM (inkl. MHO, CRAM, VM) // 570 // 390 // MG // 220 // 160 // PAG // 200 // 180 // Penarroya (inkl. Pertusola) // 210 // 170 // RTZ (med alle datterselskaber) // 190 // 190 // Billiton (med Budel) // 90 // 90 // // //

Produktionstallene svarer her ikke noedvendigvis til de relevante salgstal, idet zink ofte produceres til oplagring i afmatningsperioder.

Andre vigtige zinkproducenter befinder sig i Sovjetunionen (produktion i 1983: ca. 1 050 000 tons), Japan (1983: ca. 700 000 tons, USA, Canada og Australien. EF-zinkproducenternes andel af verdensproduktionen har siden 60'erne vaeret konstant med ca. 20 %, medens andelen for zinkrpoducenterne i Japan og oestbloklandene foroegedes i samme tidsrum fra ca. 20 % til 25 %.

(9) Ofte danner zinkvaerker én virksomhed sammen med zinkminer og zinkforarbejdende virksomheder. Af de her omtalte virksomheder var Panarroya, UM og RTZ i det her relevante tidsrum sluttet sammen med zinkminer. Men selv de tilknyttede miner daekkede og daekker kun delvis behovet for zinkmalm. Dette har til foelge, at den europaeiske zinkindustri fortsat er afhaengig af forsyningen fra zinkminer i zinkleverandoerlande uden for EF (Canada, Peru, Australien og Sverige). Saaledes daekkes ca. 65 % af Faellesskabets zinkmalmbehov ved import. Visse zinkvaerker (foerst og fremmest UM og MG) er sluttet sammen med zinkforarbejdende virksomheder.

(10) Zinkblende og zinkmetal leveres i reglen i henhold til langfristede aftaler mellem miner og vaerker, henholdsvis vaerker og forarbejdningsvirksomheder. Minernes zinkblendepris retter sig her efter zinkmetalprisen, minus udsmeltningsprisen (»treatment charge«) til smeltevaerkerne. Denne pris udgoer en procentdel af zinkmetalsalgsprisen.

(11) Principielt blev og bliver priserne for zinkmetal bestemt af udbud og efterspoergsel, og denne pris fastsaettes paa Londons metalboers (London Metal Exchange - LME). Udbudet saettes i forhold til efterspoergslen, hvorved der fremkommer en dagspris (notering). Indtil 1964 henvistes der i leveringsaftalerne vedroerende zinkblende og zinkmetal til denne LME-notering. De saedvanlige daglige udsving i zinkprisen paa boersen foerte i de langfristede leveringsforhold til usikkerhed omkring prisen for zinkmalm eller zinkmetal. Paa grund af zinkmetals substituerbarhed var der fare for, at zinkforbrugerne i tilfaelde af prisstigninger paa LME, der ogsaa kunne fremkaldes gennem spekulationsforretninger, ville gaa over til billigere substitutionsprodukter.

(12) Siden slutningen af 70'erne har de enkelte zinkproducenter selv bestemt zinkprisen, hvilket har betydet, at der paa grund af gennemsigtigheden paa zinkmarkedet og de stort set identiske markedsbetingelser naesten ikke er nogen forskelle i producenternes priser - i det mindste ikke paa laengere sigt. Naar en producent giver meddelelse om sin nye zinkpris, og 5 til 6 andre producenter laegger sig fast paa denne pris, offentliggoeres den i fagtidsskriftet »Metal Bulletin« som den nye »producentpris«.

Den 1. marts 1984 laa prisen for et ton zinkmetal (GOB) paa ca. 1 050 US-dollar.

(13) Zinkindustrien har vaeret praeget af oekonomisk nedgang de senere aar. Stigningen i zinkprisen siden efteraaret 1983 kan imidlertid have medfoert en vis forbedring.

(14) Situationen paa verdensmarkedet for zink overvaages af en zinkstudiegruppe under FN, hvori ud over repraesentanter for virksomhederne tillige deltager medlemsstaterne og Kommissionen. Denne »UN-Zink-Study-Group« forarbejder bl.a. markedsdata, saasom produktion, efterspoergsel, priser o.l., og videregiver disse data til virksomhederne i forarbejdet form, uden at den dog retter henstillinger vedroerende markedsadfaerden. Gruppen gjorde herved ikke andet, end hvad enhver normal handelssammenslutning ville vaere berettiget til under hensyntagen til gaeldende konkurrenceregler. Derudover har Faellesskabets zinkfabrikanter oprettet et forbindelsesudvalg (»Comité de Liaison«), der bl.a. opretholder kontakten til EF-Kommissionen i diskussioner af industripolitisk art. Repraesentanter fra Kommissionen deltog naturligvis i moederne.

C. AFTALEN MELLEM VIRKSOMHEDERNE AF 9. OG 10. JULI 1964

(15) Den 9. og 10. juli 1964 indgik de vigtigste zinkminer og zinkvaerker i den vestlige verden med undtagelse af de japanske, derunder virksomhederne UM, MG, PAG, Penarroya og RTZ, aftale om oprettelse af en »zinkproducentgruppe« (Zinc Producer Group - ZPG), hvori de alle var medlemmer. Initiativet til oprettelsen af ZPG kom fra de canadiske og anglo-australske zinkvirksomheder, medens de kontinentaleuropaeiske fabrikanter kun toevende tilsluttede sig ZPG.

(16) Ifoelge aftalen skulle ZPG's medlemmer saa hurtigt som muligt fastsaette en faelles zinkproducentpris og anvende denne pris i aftalerne med zinkminerne og zinkforbrugerne. Denne zinkproducentpris (»Zinc producer price«) skulle erstatte den davaerende reference i leveringsaftalerne til noteringen paa LME. Producentprisen blev fastsat til 125 £, og det prismaal, der skulle opnaas, blev angivet til 100 £. Den pris, der paa det paagaeldende tidspunkt blev noteret paa LME, udgjorde 140 £.

(17) For at sikre producentprisen aftalte ZPG-medlemmerne desuden, at de

- selv ikke laengere skulle saelge zink paa LME og ville forbyde de videreforarbejdende virksomheder at udbyde zink paa LME;

- ville stoette LME-zinkprisen gennem opkoeb af zink, saafremt denne boerspris skulle falde til 85 £, og at de med henblik herpaa ville stille midler til raadighed; og

- om noedvendigt i faellesskab ville gennemfoere indskraenkninger i zinkproduktionen.

(18) Derudover aftalte virksomhederne kun at saelge til endelige aftagere og da kun til disses eget forbrug og at forbyde endelige aftagere at videresaelge samt om noedvendigt i faellesskab at gennemfoere indskraenkninger i salget af zink.

(19) Desuden indgik ZPG-medlemmerne aftale om organisationen og ledelsen af ZPG, om fremtidige moeders form samt om nedsaettelse af flere »underudvalg«, der skulle indsamle data om markedet og foretage markedsobservationer.

(20) Endelig aftalte ZPG-medlemmerne, at de altid ville offentliggoere producentprisen via en prisfoerer (ligesom der aftaltes en rotationsordning for dette prisfoererskab).

(RTZ-protokol af 15. juli 1964 »Draft Minutes of the Zinc Contract Committee held in London on 9th and 10th July 1964« med bilag).

D. GENNEMFOERELSEN AF AFTALEN AF 9. OG 10. JULI 1964

(21) ZPG's medlemmer har moedtes mindst tredive gange indtil 1977 inden for rammerne af ZPG. Under moederne har de indgaaet aftaler om producentprisen, om prisbekendtgoerelse via en prisfoerer, om foranstaltninger til sikring af producentprisen og om begraensninger i zinkproduktionen (herunder investeringskontrol) samt om zinkafsaetningen. Den producentpris, der blev fastlagt ved aftalen af 9. og 10. juli 1964, er blevet aendret mindst tolv gange inden for dette tidsrum.

ZPG's ledelse, styringsudvalget (»Steering Committee«), henviste under saadanne moeder i ZPG til aftalerne af juli 1964 og henstillede til ZPG-medlemmerne at holde sig til aftalerne. I 1972 fremkom ZPG med et dokument med titlen: »Zinc Producer Price Basis - Terms and Definitions (revised 1972)«, hvori er sammenfattet de vaesentligste punkter i aftalerne af juli 1964.

(22) I disse fjorten aar aendredes antallet og sammensaetningen af ZPG's medlemmer. Saaledes blev virksomheden Budel BV medlem ved moedet i ZPG den 2. og 3. september 1964. Paa moedet den 27. november 1968 blev ZPG endog formelt oploest paa foranledning af RTZ, som frygtede virkningerne af den britiske konkurrencelovning, men det naeste moede i ZPG fandt imidlertid allerede sted i marts 1969, uden at der var sket vaesentlige aendringer i forhold til de tidligere moeder. Ligeledes deltog fortsat en repraesentant for RTZ i moederne i ZPG.

I. Gennemfoerelsen af prisaftalen

1. Frem til efteraaret 1977

(23) ZPG-medlemmerne indfoerte fra juli 1964 den paa det tidspunkt aftalte producentpris i deres leveringsaftaler baade med zinkminerne og med zinkforbrugerne. De opnaaede endvidere, at denne pris blev offentliggjort som »zinkproducentprisen« i fagtidsskriftet »Metal Bulletin«, der udgives i London, og dette tidsskrift tjente som »officiel« informationskilde vedroerende den aftalte pris (ZPG-protokol fra moedet den 2. og 3. september 1964).

(24) ZPG's medlemmer overholdt ogsaa i praksis den aftalte producentpris, men ydede lejlighedsvis visse rabatter. Dette foranledigede flere gange ZPG til at opfordre sine medlemmer til mere »prisdisciplin« (saaledes telex fra RTZ af 3. juni 1966).

Fra 1975 blev der ydet flere og flere prisrabatter. Grundene hertil var, at zinkproduktionen ikke var tilpasset markedssituationen, og at producentprisen paa dette tidspunkt laa betydeligt over den paa LME noterede zinkpris (MG's diskussionsoplaeg af 31. oktober 1977). Dermed havde ifoelge diskussionsoplaegget »den i 1964 indfoerte producentpris for foerste gang mistet sin stabiliserende virkning«. I et referat af et direktionsmoede den 31. maj 1977 i MG hedder det, at tiden for producentprisen »foer eller senere vil rinde ud«.

Paa den anden side mente det davaerende UM-datterselskab SP, at producentprisen »under alle omstaendigheder burde bevares« (referat af direktionsmoedet den 16. juni 1977 i MG), og paa direktionsmoedet den 12. juli 1977 i MG blev der »udtrykt forventning om, at den fulde producentpris kan gennemfoeres paa markedet inden udgangen af september 1977«.

(25) Ogsaa AMSE saa i 1977 de vanskeligheder, der ville opstaa som foelge af, at forskellen mellem LME-prisen og producentprisen blev stoerre og stoerre. I en telex af 21. juli 1977 anbefales det at fastholde producentprissystemet samtidig med, at man ophoerer med at give prisnedslag og saaledes mindsker forskellen mellem LME-prisen og producentprisen. En viderefoerelse af producentprissystemet erkendes ganske vist at vaere »lovstridig«, men anses i en telex af 4. august 1977 opsaa for at vaere noedvendig, samtidig med at der gennemfoeres en stoerre koordinering af eventuelle produktionsnedskaeringer hos medlemmer af ZPG.

2. Samordning af prisaendringer

(26) Fra efteraaret 1977 kan der ikke laengere paavises nogen fastsaettelse af producentprisen paa moederne i ZPG.

I diskussionsoplaegget af 31. oktober 1977 fra MG fremfoeres det imidlertid, at den siden 1964 aftalte producentpris ganske vist »i over tolv aar . . . naesten optimalt har loest«problemerne paa zinkmarkedet, men at der imidlertid nu (efteraaret 1977) maa indledes en noedvendig sanering af markedet gennem en »model til et europaeisk prisfoererskab«, der skal forestaas af MG.

MG's aendring af zinkprisen blev i oktober 1977 i loebet af faa dage fulgt af alle de her beroerte virksomheder. Den af MG meddelte pris blev den 2. november 1977 offentliggjort i »Metal Bulletin« som »producentpris«. Det drejede sig her om »de europaeiske virksomheders prisfoererskab« (ifoelge referat af moedet den 8. november 1977 i MG's direktion).

Tilsvarende hedder det i et arbejdsdokument til moedet den 21. november 1977 i MG's direktion, at »den rolle, som prisfoerer, som Metallgesellschaft . . . i de seneste uger har overtaget, . . . for fremtiden . . . (maa) varetages af europaeerne i et stoerre omfang end hidtil«.

I et notat af 5. december 1977 om samtaler med en canadisk zinkfabrikant hedder det saaledes: ». . . (Cominco) ser velvilligt paa et europaeisk prisfoererskab via MG, anbefaler en bedre og hurtigere informationsudveksling via et fagblad . . .«. Desuden anbefales det i referatet af moedet den 31. januar 1978 i MG's direktion, at MG denne gang ikke boer indlede producentprisnedsaettelsen.

I en telex fra AMSE til RTZ af 2. februar 1978 hedder det med hensyn hertil, at AMSE inden ugens udgang forventede en saenkning af producentprisen. Og her maatte Billiton vaere prisfoerende fulgt af de tyske virksomheder. I en telex af 3. februar 1978 hedder det, at AMSE nu havde bragt i erfaring, at »Billiton havde udskudt sin beslutning indtil moedet i Comité de Liaison. I et vist omfang kan dette vaere udtryk for en tilnaermelse til AMSE's standpunkt«. Umiddelbart efter moedet i Comité de Liaison (begyndelsen af februar 1978) blev zinkprisen fra alle de her beroerte virksomheder samlet aendret fra 600 til 550 US $/t.

Denne pris gjaldt til august 1978.

(27) AMSE oenskede i april 1978 at opnaa en hoejere producentpris. I en telex af 12. april 1978 hedder det med hensyn hertil, at AMSE foerst skulle forhoeje priserne, naar tilstraekkeligt mange virksomheder fulgte forhoejelsen, saaledes at »Metal Bulletin« kunne offentliggoere den nye pris. »Desvaerre«, hedder det saaledes videre i telexen, »er udsigterne til, at en forhoejelse af prisen kan krones med held, blevet betydeligt forvaerret, fordi de tyske, hollandske og belgiske producenter sandsynligvis er tilfredse (med den davaerende producentpris)«.

I et referat af moedet den 13. juni 1978 i MG's direktion hedder det, at en forhoejelse af producentprisen i oejeblikket kun var afhaengig af meddelelser herom fra endnu to europaeiske zinkvaerker.

Mellem den 10. og den 21. august 1978 haevede alle de her beroerte virksomheder zinkprisen til samme beloeb (625 US $ (MG-notat af 23. august 1978).

De her beroerte producenter foretog lignende mere eller mindre samtidige prisaendringer mellem den 25. og 27. oktober 1978 og mellem den 16. og 23. januar 1979 (AMSE-telex af 23. januar 1979).

Denne »parallele prisadfaerd« fra producenternes side foranledigede »Metal Bulletin« til foelgende bemaerkning i sin udgave af 31. oktober 1978:

». . . It was just like the good old days. In a little over 48 hours earlier last week no less than seven zinc producers posted $720 per ton by the end of Thursday 26. These were: VM, Asturienne, Penarroya, Preussag, . . . and Metallgesellschaft. On Friday 27th further moves to $720 were announced by . . ., AMSE, . . . .«.

Oversaettelse:

». . . Det var lige som i de gode gamle dage. Paa lidt over 48 timer i begyndelsen af forrige uge havde ikke mindre end syv zinkproducenter ved udgangen af torsdag den 26. meddelt priser paa 720 US $. De syv var: VM, Asturienne, Penarroya, Preussag, . . . og Metallgesellschaft. Fredag den 27. meddelte . . ., AMSE, . . . . priser paa 720 US $.«

Af et Billiton-notat af 26. april 1979 fremgaar det, af tyske, franske og nordamerikanske zinkproducenter den 25. april 1979 moedtes med en repraesentant for Billiton og droeftede den fremtidige producentpris. I notatet anbefales det, at initiativet til prisforhoejelsen denne gang snarere skal komme fra en integreret zinkproducent end fra Billiton, og at Billiton foerst skal meddele en prisforhoejelse, naar en ny pris er offentliggjort i »Metal Bulletin«.

II. Sikring af producentprisen

1. Faelles paavirkning af LME

a) Producenternes tilbageholdenhed med hensyn til salg

(28) Fra 1964 afholdt medlemmerne af ZPG sig fra at saelge zink paa LME. Ganske vist ophoerte ogsaa denne aftale samtidig med ophaevelsen af ZPG i efteraaret 1977, men eftervirkningerne viser sig imidlertid fortsat i et referat af et moede den 14. februar 1978 i MG's direktion, hvori det hedder, at Metallgesellschaft ikke kunne gaa ind for ved forhandlinger med de oevrige zinkfabrikanter at afsaette overskydende zinkmaengder paa LME.

Dette samordnede salg havde til foelge, at LME's lagerbeholdninger af zink skrumpede betydeligt ind, og at der ofte kun blev handlet zink paa LME af ringere kvalitet fra oestbloklande (saaledes Billiton-notatet af 4. juni 1973).

b) S a m o r d n e t p r a k s i s g e n n e m d a t t e r s e l - s k a b e r

(29) Over for de enkelte ZPG-medlemmers tilbageholdenhed med hensyn til salg af zink paa LME stod det aftalte faelles koeb af zink paa LME regulering af zinkudbudet og dermed prisen paa LME:

aa) Merafine

(30) Paa moedet i ZPG den 2. og 3. september 1964 blev ZPG-medlemmerne enige om, at der gennem et selskab i Schweiz, hvortil hvert medlem skulle indbetale 1 £/t af sin zinkproduktion, skulle gennemfoeres stoetteopkoeb paa LME. Alle de her beroerte virksomheder havde frem til sommeren 1965 enten direkte eller indirekte gennem datterselskaber, som de allerede ejede eller senere erhvervede, indbetalt det kraevede beloeb til dette selskab (Merafine S.A.). I juni 1965 optraadte Merafine S.A. for foerste gang paa LME for at stabilisere LME-prisen gennem opkoeb af zink. Indtil november 1968 foretog Merafine S.A. flere gange lignende stoetteopkoeb paa LME. Det saaledes erhvervede zink solgte Merafine S.A. uden for Det europaeiske Faellesskab, f.eks. i Folkerepublikken Kina (Merafine-rapporten af 26. juni 1968).

Paa moedet den 27. november 1968 i ZPG blev Merafine, der i regnskabsaaret 1968 havde en omsaetning paa over 10 mio sfr., oploest. ZPG-medlemmerne aftalte imidlertid, at der skulle stiftes en nyt selskab i Schweiz (Adena Metal S.A.) (aktiekapital i 1970: 12 mio sfr.).

bb) Adena

(31) Aktiengesellschaft Adena Metal S.A. (i det foelgende benaevnte Adena) blev oprettet den 24. januar 1969 i Zuerich. Ved aftale af 30. april 1969 forpligter bl.a. RTZ, UM, Billiton, MG, PAG og Penarroya sig til enten direkte eller via forbundne virksomheder at erhverve aktier i Adena. Adena paa sin side indgik den 27. maj 1969 en aftale med virksomheden Cassamet S.A. i Zuerich, om at Cassamet paa Adenas vegne skulle gennemfoere zinkopkoeb paa LME. Fra juni 1969 og frem til midten af 1973 opkoebte Adena paa ZPG's foranledning zink paa LME for at holde zinkprisen paa det af ZPG oenskede niveau. Adena solgte den koebte zink uden for Det europaeiske Faellesskab (for eksempel til Nordamerika - Adena-dokument af 6. juni 1973).

ZPG-medlemmerne besluttede den 8. marts 1974 at oploese Adena. Den eksisterende kapital blev i tiden derefter udbetalt til de ZPG-medlemmer, der havde deltaget i Adena, herunder alle de her beroerte virksomheder. Adenas og Cassamets slutbalance blev opgjort pr. 31. marts 1976.

c) Producenternes aftale om zinkopkoeb paa LME

(32) ZPG-medlemmerne besluttede paa deres moede den 26. november 1974 at nedsaette et saakaldt »markedsraadgivningsudvalg« (Market Advisory Committee - MAC), som for hvert enkelt ZPG-medlem fastlaegger, hvor meget zink, medlemmet skal opkoebe paa LME (kvote). Ifoelge denne beslutning var der imidlertid givet ZPG-medlemmerne mulighed for enten at skaere deres zinkproduktion ned i overensstemmelse med denne kvote eller at oplagre den producerede zink med en maengde svarende til kvoten, idet de dog under ingen omstaendigheder maatte afsaette zinken paa markedet (Steering Committee-dokument, udateret, for perioden fra den 1. december 1974 til den 28. februar 1975).

(33) Af de her beroerte virksomheder besluttede MG, Billington, RTZ sig for muligheden af opkoeb, mens UM, Penarroya og PAG valgte at nedskaere produktionen. Det blev aftalt, at de virksomheder, der havde valgt sidstnaevnte mulighed, skulle begrunde dette over for offentligheden med en nedgang i salget (protokol over moedet i ZPG den 26. november 1974). Alle virksomhederne skulle i henhold til denne beslutning tage hensyn til MAC's henstillinger, naar de gennemfoerte de valgte muligheder (AMSE-notat af 26. november 1974). Om aarsagen til denne ZPG-beslutning hedder det i et AMSE-notat af 14. januar 1975, at der i november 1974 var frygt for, at der ville ske et skred i nedadgaaende retning af den »frie« zinkpris, hvilket ville have udsat producentprisen for pres.

(34) Ogsaa i 1975 og 1976 indgik alle de her beroerte virksomheder aftale om faelles zinkopkoeb paa LME (ZPG-protokol af 26. februar 1975, UM-notat af 14. marts 1975, og UM-telex af 15. april 1976, AMSE-notat af 9. januar og af 22. april 1976).

I tidsrummet fra november 1974 til juli 1975 trak ZPG over 90 000 tons zink ud af det europaeiske marked for at stoette producentprisen (memorandum af 16. juli 1975). Med hensyn til perioden mellem juli 1975 og oktober 1975 aftalte ZPG-medlemmerne at opkoebe 60 000 tons zink paa det europaeiske zinkmarked.

(35) Endnu i 1977 indgik Billiton, UM, PAG og Penarroya aftale om at opkoebe 75 000 tons nordkoreansk zink, inden den naaede frem til LME og ikke at udbyde den paa det europaeiske marked, hvilket ogsaa blevet gennemfoert i praksis. I et notat af 31. december 1977 fra virksomheden Montanora B.V., som havde gennemfoert opkoebet hedder det hertil:

»The result of the action was that in the period December 1976 to March 1977 the LME three months zinc price ro e nrom £ 373 to £ 458 with positive beneficial effect on the price realisations of European producers. The marked improvement in price to producers was probably in order of about £ 35 per M.I. over the total of producers sales.«

Oversaettelse:

»Resultatet af aktionen var, at LME's tremaaneders zinkpris i tiden fra december 1976 til marts 1977 steg fra 373 til 458 £, hvilket havde en positiv virkning paa de europaeiske producenters prisrealisering. Denne markante forbedring i priserne udgjorde ca. 35 £/t for alle producentsalgs vedkommende.«

2. Begraensninger i zinkproduktionen og i investeringerne

(36) Som aftalt paa moedet den 9. og 10. juli 1964 i ZPG indgik ZPG-medlemmerne i tiden derefter aftaler om begraensning af zinkproduktionen og foerte disse aftaler ud i livet. Produktionsnedskaeringerne havde til formaal, gennem en samordnet nedskaering i zinkudbudet for det foerste at fjerne incitamentet for ZPG-medlemmerne til at udbyde overskydende zink, der ikke kunne saelges til producentprisen, paa LME eller direkte til zinkforbrugerne. Dette ville nemlig have medfoert et fald i LME-noteringen og kunne bringe producentprisen i fare. For det andet skulle produktionsnedskaeringerne have til formaal og til foelge, at der ikke blev solgt overskydende zink paa »hjemmemarkedet« eller i det omraade, der stod under det paagaeldende ZPG-medlems indflydelse, eventuelt til lave priser.

Det stod imidlertid producenterne frit for at undlade at skaere produktionen ned, naar blot de tog den producererede zink paa lager (RTZ-dokument af 19. maj 1966).

(37) Den foerste aftale om faktiske produktionsbegraensninger blev indgaaet den 26. maj 1966, hvorved det var blevet paalagt ZPG's generalforsamling at fastsaette referenceproduktionsmaengder for de enkelte virksomheder (ZPG-dokument af 18. september 1967).

(38) Producenterne blev den 26. juni 1968 enige om, at de ikke skulle opbygge nogle nye zinkkapaciteter, uden at dette forinden var blevet anmeldt til ZPG. De forpligtede sig til at forelaegge den oejeblikkelige produktionssituation (ton produceret zink) for ZPG's generalforsamling til godkendelse. Samtidig besluttede de at skaere deres zinkproduktion lineaert ned med 20 % (tillaeg nr. 1 til protokol over moedet i ZPG).

I 1967 og 1969 til 1972 blev der mellem alle de her beroerte virksomheder indgaaet yderligere aftaler om produktionsbegraensninger (1970: 15 % lineaer nedskaering; Penarroya-notat af 30. oktober 1970), og fra 1974 til 1976. Saaledes angav eksempelvis ZPG for oktober 1975 produktionskvoter, som skulle overholdes af alle de her beroerte virksomheder. Referenceproduktionsmaengden androg eksempelvis i oktober 1975 ca. 20 000 tons for Penarroya/Pertusola og ca. 42 000 tons for RTZ (AMSE) (AMSE-notat af 13. august 1975).

(39) Det kan ikke laengere paavises, at der ved moederne i ZPG er blevet indgaaet aftaler om produktionsbegraensninger for 1977. Af en telex af 4. april 1977 fra AMSE fremgaar det imidlertid, at der fandt en informationsudveksling sted mellem zinkproducenterne om forestaaende produktionsnedskaeringer.

I en protokol over moedet den 13. september 1977 i MG's direktion hedder det, at der ved moederne i zink-studiegruppen (punkt 14) efter al sandsynlighed ikke vil blive indgaaet bindende aftaler om produktionsnedskaeringer, men at der hoejst vil blive tale om henstillinger (for 1978). Af en protokol over moedet den 28. februar 1978 i MG's direktion fremgaar det yderligere, at der skete en informationsudveksling mellem MG og PAG vedroerende de paataenkte produktionsmaengder for zink i 1978.

III. Aftaler om markedsopdelingen

1. Markedssituationen i 1964

(40) Zinkproducenterne var i forbindelse med deres beslutning af 9. og 10. juni 1964 om at regulere zinkmarkedet, bl.a. i Europa, klar over, at det, for effektivt at kunne fastsaette en producentpris, ud over en faelles paavirkning af LME og de aftalte produktionsbegraensninger tillige var noedvendigt med en yderligere sikring, der bestod i en beskyttelse af producenternes traditionelle afsaetningsomraader. En indtraengen paa disse afsaetningsomraader ville for det meste kun kunne ske gennem prisen og ville definitivt have sat punktum for producentprisen (RTZ-notat af 16. oktober 1966).

Paa den anden side eksisterede der traditionelle leveringsrelationer tvaers over landegraenserne, eksempelvis fra Belgien og Frankrig til Tyskland. Zinkproducenterne oenskede ikke at lukke for disse traditionelle handelsstroemme.

2. Arten af aftalerne om begraensninger

(41) Aftalerne mellem ZPG-medlemmerne om begraensninger af salget paa en anden producents hjemmemarked blev i reglen ikke som for de andre foranstaltningers vedkommende besluttet paa ZPG's generalforsamling. Tvaertimod drejede det sig om aftaler, der blev indgaaet i tilknytning til (eller uden for) moederne i ZPG, idet ZPG som organisation til regulering af verdensmarkedet for zink i mindre grad beskaeftigede sig med delmarkeder som Det europaeiske Faellesskab.

a) Afskaermning af det tyske marked

(42) Efter at ZPG-medlemmerne paa moedet den 2. og 3. juni 1966 i ZPG generelt havde droeftet situationen paa det europaeiske og primaert paa det tyske zinkmarked med henblik paa importbegraensninger, fandt der derefter flere moeder sted mellem de enkelte virksomheder om begraensninger af importen. Den 9. juni 1966 moedtes de belgiske og tyske zinkproducenter (VM, MG og PAG) »med henblik paa at undgaa unoedvendig konkurrence paa det tyske marked« (RTZ-notat af 10. juni 1966).

Paa et moede den 2. november 1967 i Koeln blev der mellem PAG og MG paa den ene side og VM, MHO, SP, CRAM, Penarroya og Billiton (Budel) paa den anden side indgaaet aftale om kvoter for zinkeksport fra Frankrig, Belgien og Nederlandene til Tyskland, og det blev understreget, at det i foerste raekke er de tyske fabrikanter, der skal daekke zinkbehovet i Forbundsrepublikken Tyskland. Virksomhederne fornyede den 8. og 29. april 1968 denne kvoteordning for 1968 (PAG-notat af 13. marts 1968 og af 10. april 1968 samt UM-notat af 3. maj 1968). Paa lignende maade blev der den 1. august 1968 fastlagt importkvoter for det tyske marked mellem disse virksomheder (PAG-notat af 12. august 1968).

(43) Kontrollen med gennemfoerelsen af denne forpligtelse blev overtaget af VM. Med henblik herpaa gav de paagaeldende virksomheder VM oplysninger om deres eksporttal, mens PAG og MG fremsendte oplysning om de tyske importstatistikker. I tilfaelde af uoverensstemmelser mellem disse to informationskilder undersoegte VM, hvorfra der var sket yderligere eksport ud over de kvoter, der var blevet fastlagt for de franske, belgiske og hollandske producenter (eksempler herpaa er telex af 29. september 1969, 9. marts 1970, 11. november 1970 mellem MG og UM).

(44) Den 20. august 1971, 6. juli 1972 og 21. maj 1973 fandt der mellem Billiton og MG samtaler sted vedroerende salgsbegraensninger fra Billitons side i Tyskland, hvorved Billiton gav loefte om »tilbageholdenhed« paa det tyske marked.

(45) Den 13. september 1971 moedtes bl.a. repraesentanter for Billiton, KZM, MG, PAG, Penarroya og UM, som fastlagde de respektive importkvoter for leverancer af GOB-zink til Forbundsrepublikken Tyskland (i alt hoejst 51 500 tons, Billiton-notat af 16. september 1971). Der fandt yderligere samtaler sted mellem disse virksomheder den 5. juni og 13. december 1972 vedroerende importbegraensninger, og samtidig blev der aftalt eksportbegraensninger for Billiton (KZM), Penarroya og UM.

Lignende samtaler og kontakter om salgsbegraensninger fandt sted den 19. marts 1974, 5. august 1975 og 2. december 1975 mellem PAG, MG og AMSE. I den forbindelse enedes PAG med AMSE om, at AMSE skulle indskraenke sit salg af zink i Forbundsrepublikken Tyskland, eventuelt paa grundlag af en fastlaeggelse af en vis markedsandel i Tyskland mod til gengaeld at faa adgang til raamateriale.

(46) Den 19. september 1975 fastlagde alle de her beroerte virksomheder deres forventede eksportkvoter for zinkleverancer til Tyskland for perioden september til december 1975 (AMSE-notat af 2. oktober 1975).

(47) Ved separate samtaler aftalte PAG, MG og AMSE ogsaa fremover at ville holde hinanden underrettet om udviklingen paa zinkmarkedet i Tyskland (AMSE-notater af 5. august 1975). Samtidig gik PAG og MG imod, at AMSE fik adgang til det tyske marked (UM-notat af 13. august 1975). For AMSE's vedkommende var formaalet med samtalerne at goere opmaerksom paa, at virksomheden fremover ville vaere aktiv paa det tyske marked, selv om der i det mindste med MG havde eksisteret en aftale om, at ISC ikke saelger zink i Tyskland. Disse samtaler melem AMSE og MG henholdsvis PAG medfoerte ogsaa salgsbegraensninger for de tyske virksomheder paa det britiske marked for 1976 (telex af 2. december 1975 fra AMSE til PAG). (48) I begyndelsen af 1976 undersoegte AMSE muligheden af via Billiton at saelge zink inden for Billitons kvote for Tyskland. Over for AMSE gjorde MG opmaerksom paa, at det tidligere var blevet aftalt, at ISC ikke maatte saelge zink i Tyskland og MG ikke i England. Foretog AMSE nu salg af zink i Forbundsrepublikken Tyskland truede MG med tilsvarende modforholdsregler i Det forenede Kongerige (MG-notat af 5. februar 1976). AMSE lod den 1. oktober 1976 MG vide, at AMSE oenskede at drive virksomhed paa det tyske marked, men at man dog ville goere dette meget forsigtigt og ikke gennem priskonkurrence for »ikke at optraede som fredsforstyrrer paa det tyske marked« (MG-notat af 1. oktober 1976).

(49) Ogsaa i marts/april 1977 fandt der samtaler sted mellem MG og AMSE henholdsvis Billiton om salg af zink paa det tyske marked (MG-protokol af 19. april 1977) samt i oktober/november 1977 mellem PAG og AMSE. I den forbindelse gav PAG udtryk for »bekymring« over Billitons adfaerd paa det tyske marked. (AMSE-notat af 4. november 1977).

b) Markedsopdelinger mellem Billiton og RTZ

(50) Billiton og RTZ (CRA) indgik i 1971 en aftale om faelles drift af zinkvaerket »Budelco« i Budel (Holland). I »Heads of Agreement« af 7. maj 1971 mellem de to moderselskaber er der fastlagt en markedsopdeling for Faellesskabet (artikel 2 til 4), samt en kvoteordning for salg uden for det respektive »indflydelsesomraade« (artikel 5 og 6). Alle de davaerende medlemsstater hoerte til Billitons indflydelsesomraade.

Disse »Heads of Agreement« blev paa ny droeftet den 20. december 1972, 6. februar 1973 og 19. april 1973 mellem Billiton og AMSE, C.R.A.'s efterfoelger, og aftalerne blev bekraeftet med hensyn til disse punkter. Saafremt det europaeiske kontinent var blevet aabnet for AMSE, ville dette i oevrigt have udgjort »en overtraedelse af markedsaftalerne mellem de oevrige zinkproducenter i Faellesskabet og Billiton« (Billiton-rapport af 14. februar 1973 og af 13. maj 1973).

(51) I 1974 kunne Billiton imidlertid ikke laengere staa imod det stadig stoerre pres fra AMSE for at saelge zink paa det europaeiske kontinent. I august 1974 blev Billiton og AMSE enige om, at AMSE via Billiton paa det europaeiske kontinent maa saelge 100 tons maanedligt i fjerde kvartal og 150 tons zink maanedligt i 1975 til producentprisen plus 15 £. Den 17. juli 1975 aftalte Billiton og AMSE en aendring af »Heads of Agreement«, hvorved AMSE gennem aftalte afsaetningskvoter fik begraenset adgang til det kontinentaleuropaeiske marked. AMSE fik af Billiton ret til at forsoege at opnaa afsaetningskvoter i det kontinentale Europa fra andre producenter (AMSE-notat af 18. juli 1975).

(52) I august 1975 forhandlede Billiton og AMSE om en andel til AMSE paa kontinentet, som Billiton havde faaet tildelt af de oevrige europaeiske zinkproducenter for Frankrig (15 000 tons) (AMSE-notat af 12. september 1975). Paa samme maade tildelte Billiton AMSE for Tyskland en andel paa 5 000 til 6 000 tons zink. De oevrige europaeiske zinkproducenter skulle imidlertid modregne denne AMSE-andel i Billitons kontingent for Forbundsrepublikken Tyskland (10 000 tons). AMSE maatte ogsaa kun levere til de kunder, der ikke allerede var Billitonkunder (aktnotat Billiton Metall GmbH af 28. januar 1976). Disse aftaler blev ogsaa stort set gennemfoert (AMSE-notat af 20. oktober 1975).

(53) Den 1. oktober 1975 aftalte Billiton og AMSE, at de to virksomheder sammen med de kontinentaleuropaeiske producenter ville forhandle om en forhoejelse af den relevante eksportkvote for zink for 1976 og 1977 (AMSE-dokumt: Marketing in Continental Europe, oktober 1975).

For 1976 udarbejdede Billiton en liste over kunder, som AMSE skulle holde sig vaek fra, over kunder, som muligvis kunne bearbejdes i faellesskab og over kunder, som AMSE alene kunne levere til. AMSE gav Billiton tilladelse til udelukkende for Det forenede Kongerige at levere til noeje angivne zinkforbrugere paa grund af AMSE's egen meget begraensede adgang til det franske og tyske marked (telex af 9. februar 1976 og AMSE-notat af 6. maj 1976)

(54) Ogsaa i 1977 og 1978 kom det til yderligere forhandlinger mellem Billiton og AMSE om kvoter ved salg af zink inden for Faellesskabet. Den sidste kontakt mellem disse virksomheder, hvor der blev forhandlet om gensidige begraensninger af salget, kan paavises for den 27. april 1978 (Billiton-notat af 2. maj 1978)

c) Yderligere markedsopdelinger

(55) Der eksisterede mellem de beroerte virksomheder kvoteaftaler vedroerende graensoeverskridende leverancer af zink inden for Faellesskabet (AMSE-notat af 12. maj 1975 og AMSE-notat af 25. juni 1975, jf. ligeledes de i punkt 50 og 52 naevnte dokumenter).

(56) Da AMSE i 1974 og 1975 i stadig stoerre omfang forsoegte af afsaette zink i de oevrige medlemstater, saa virksomheden sig derfor tvunget til at foere samtaler med »de europaeiske producenter« for at faa deres samtykke til at faa adgang til markedet (AMSE-notat af 9. juli 1975). Disse samtaler fandt sted i tiden derefter.

UM og Penarroya gav kun toevende deres tilslutning til salg af AMSE-zink paa kontinentet. Penarroya meddelte, at virksomheden havde til hensigt nu ogsaa at saelge zink i Det forenede Kongerige, men at den imidlertid ikke havde til hensigt at forstyrre det britiske marked alt for meget (AMSE-notat ag 24. januar 1974). I februar 1975 droeftede de to virksomheder (AMSE og Penarroya) hver af afsaette 1 000 tons zink i 1975 paa modpartens hjemmemarked.

(57) De oevrige samtaler mellem AMSE og Penarroya henholdsvis UM og AMSE's salg af zink i Frankrig og Belgien fremgaar af dokumenterne fra AMSE af 28. juli 1975, 31. juli 1975, 6. august 1975 og 27. august 1975 samt af UM's moedeprotokol af 21. august 1975 og notat af 13. august 1975).

(58) Kontakterne mellem AMSE og Penarroya, UM, PAG, MG og Billiton vedroerende AMSE's salg af zink paa det europaeiske kontinent fortsatte ogsaa i 1976 (MG-notat af 5. februar 1976, AMSE-notat af 28. januar 1976).

(1) EFT nr. 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62.

(2) EFT nr. 127 af 20. 8. 1963, s. 2268/63.

(1) Sml. 1982, s. 1575.

(1) G.J. Stigler, The Kinky Oligopoly, Demand Curve and Rigid Prices, Journal of Political Economy, bin LV, 1947, s. 431.

(1) Sml. 1975, s. 1663, navnlig s. 1908, 1935.

(2) Sml. 1981, s. 2021, navnlig s. 2031.

(1) Sml. 1980, s. 2229.

(1) EFT nr. L 319 af 29. 11. 1974, s. 1.

(59) I perioden mellem 24. oktober og 4. november 1977 tog AMSE paa ny kontakt med Billitòn, PAG og Penarroya paa grund af det paataenkte salg af zink uden for Det forenede Kongerige; samtidig klagede PAG og Penarroya over Billitons og AMSE's markedsfoering af zink uden for det respektive hjemmermarked.

E. VIRKNINGER AF AFTALERNE

(60) Aftalen vedroerende producentprisen og dens gennemfoerelse i praksis har ganske vist mindsket virkningerne af uberegnelige udsving i noteringen af zink paa LME for minerne, zinkvaerkerne og forbrugerne. Men paa den anden side medfoerte den aftalte producentpris ulemper for de virksomheder, der ikke var tilknyttet miner eller zinkforarbejdende virksomheder, fordi de fik virkningerne af en ikke-markedsrigtig fastsat pris at maerke. Saaledes beklagede de europaeiske zinkvaerker sig allerede i september 1967 over »den svaere byrde, som blev paalagt zinkvaerkerne gennem opretholdelsen af producentprissystemet og de strenge produktionsbegraensninger samtidig med de haemmende markedsforhold« (ZPG-notat af 20. september 1967).

(61) Gennem paavirkningen af LME og de smaa maengder samt de middelmaadige kvaliteter, der blev handlet der, var det i vidt omfang gjort umuligt for forbrugerne at undgaa en hoej producentpris, som det var tilfaeldet i aarene 1975 til 1977. Derudover afspejlede den manipulerede LME-notering gennem det knappe udbud af zink aldrig den »markedsrigtige« pris.

Netop ogsaa efter pres fra zinkforbrugerne saa ZPG-medlemmerne sig ofte tvunget til efter nogen tid at saenke den kunstigt hoeje producentpris (jf. AMSE-telex af 3. februar 1971 og 27. oktober 1972), eller i det mindste ikke at forhoeje prisen til det »egentligt« af ZPG oenskede niveau (RTZ-notat af 28. september 1966).

(62) Derudover forsoegte ZPG-medlemmerne gennem deres magt paa udbudssiden ogsaa at tvinge priser igennem, der laa langt fra, hvad markedet i sig selv ville have vaeret villig til at betale (AMSE-telex af 25. februar 1974).

Saa snart det imidlertid viste sig, at den aftalte pris blev underbudt af uafhaengige zinkforhandlere eller af zinkproducenter, gav ZPG-medlemmerne udtryk for »afsky og bestyrtelse« (AMSE-skrivelse af 19. september 1973).

(63) Trods disse aftaler og deres praktiske gennemfoerelse maa det imidlertid konstateres, at det ikke lykkedes for ZPG-medlemmerne fuldstaendig at udelukke konkurrencen, hvilket ZPG-medlemmernes lejlighedes underbud eller den lejlighedsvise tilsidesaettelse af deres forpligtelser med hensyn til produktions- og eksportkvoter beviser.

F. PROCEDURE

(64) Kommissionen indledte i 1977 de foerste undersoegelser paa grundlag af ZPG's virksomhed. Mellem den 14. juni 1978 og den 30. juli 1980 har den gennemfoert i alt 19 kontrolundersoegelser i medfoer af artikel 14 i forordning nr. 17 i alle de beroerte virksomheder.

Disse kontroller foerte til en sag ved Domstolen (sag 155/79), hvori der blev afsagt dom den 18. maj 1982 (1). Kommissionen afventede resultatet af dommen inden den indledte proceduren efter traktaktens artikel 85.

(65) Efter indledning af den formelle procedure for Kommissionen den 20. juli 1982 og meddelelsen af klagepunkterne fik de beroerte virksomheder lejlighed til at faa indsigt i samtlige Kommissionens akter vedroerende produren og faa udfaerdiget kopier, bortset fra interne dokumenter fra Kommissionens tjenestegrene samt de af virksomhederne som forretningshemmeligheder angivne dokumenter.

II. RETLIG VURDERING

ARTIKEL 85, STK. 1

A. KONKURRENCEBEGRAENSNINGERNE

I. Aftalen om producentprisen og de sikrende foranstaltninger

1. Producentprisen

(66) Aftalen om en producentpris, som virksomhederne Billiton, MG, PAG, Penarroya, RTZ og UM indgik, indskraenkede deres frihed til at aftale en koebspris for zinkblende med zinkminerne og til i overensstemmelse med deres egne oekonomiske interesser at fastsaette en salgspris for zink over for aftagerne af zinkmetal. Denne aftale kunne begraense og havde til formaal at begraense priskonkurrencen inden for Det europaeiske Faellesskab, og det er i den forbindelse

uden betydning, om producentprisen i kontakterne med zinkminerne (med fradrag af udsmeltningsprisen) eller med aftagerne af zinkmetallet konsekvent blev overholdt, eller om der lejlighedsvis blev givet afslag i prisen. Det afgoerende er, at den aftalte producentpris altid tjente som reference for den faktiske prisaftale i henholdsvis kontrakterne om koeb af zinkblende og om levering af zinkmetal. Producentprisaftalen influerede dermed paa virksomhedernes prisadfaerd, i hvert fald altid indirekte.

2. Forbudet mod videresalg, produktionsbegraensningen og investeringsanmeldelsen

(67) Aftalen om at paalaegge zinkaftagerne forbud mod videresalg (punkt 18), at holde produktionen inden for visse maengder, der blev fastlagt og tildelt i Faellesskab (punkt 36 til 39), samt at anmelde ZPG's investeringer (punkt 38) er ligeledes en konkurrencebegraensning. Dels blev producenterne derved forpligtet til paa deres side at paalaegge andre virksomheder (zinkaftagerne) begraensninger i deres oekonomiske virksomhed (forbud mod videreslag), dels begraensede de deres egen oekonomiske handlefrihed gennem aftalerne.

(68) For saa vidt som der var pligt til at anmelde forestaaende investeringer til ZPG's generalforsamling, som derpaa droeftede disse forslag, udgjorde ogsaa dette en begraensning af den oekonomiske handlefrihed: Anmeldelsespligten i handlefrihed med investeringer, hvor projektet kun blev droeftet af konkurenterne, gik langt videre end en acceptabel udveksling af oplysninger, hvor det kun er den forventede udvikling paa markederne og i produktionskapaciteten, der droeftes, uden at der traeffes foranstaltninger, som kan mindske virksomhedernes handlefrihed og ansvar med hensyn til deres investeringspolitik. Det samme gaelder for udvekslingen af oplysninger eller om henstillinger om produktionsnedskaeringer (punkt 39). En saadan adfaerd maa betragtes som samordnet praksis.

(69) I den forbindelse er virksomhedernes anbringender om, at aftalen om indfoerelse af et forbud mod videresalg, produktionskvoterne og investeringsanmeldelserne ikke havde haft nogen virkning i praksis, uden betydning. De gentagne aftaler om produktionskvoter for de enkelte aar i protokollerne over ZPG-moederne tyder paa, at virksomhederne i praksis ogsaa stort set har holdt sig til dem, for ellers havde det vaeret overfloedigt af tildele saadanne kvoter paa ny. I protokollerne om aftalerne om produktionskvoterne staar der heller intet om, at ZPG-medlemmerne ikke har holdt sig til aftalerne. Naar Penarroya goer gaeldende, at virksomheden ikke nedsatte produktionen i overensstemmelse med kvoterne, men endog til dels oegede den, skal det paapeges, at ZPG-beslutningen gav mulighed for at producere ubegraenset, men at zinket skulle laegges paa lager. Penarroyas henvisning til stoerre produktionstal i 1974 og 1976 er derfor i saa henseende irrelevant.

(70) Hvad angaar forbudet mod videreslag, maa det konstateres, at denne forpligtelse gentages i 1972 i et ZPG-dokument (punkt 17). Havde denne forpligtelse faktisk ikke haft nogen virkning i praksis, havde det vaeret meningsloest at gentage den otte aar efter indgaaelsen.

(71) Endelig er det, for at artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, imidlertid tilstraekkeligt, at konkurrencebegraensningerne er tilsigtede. Det er ikke noedvendigt, at maalet ogsaa helt eller delvis naas, at konkurrencebegraensningen altsaa ogsaa gennemfoeres. Hertil kommer, at alene aftalen om indfoerelsen af forbudet mod videresalg, produktionsbegraensningen og investeringskontrollen samt udvekslingen af oplysninger og henstillingerne om produktionsnedskaeringer bevirkede, at virksomhedernes konkurrencemaessige og oekonomiske handlefrihed blev indskraenket, fordi de maatte befrygte, at de i tilfaelde af brud paa aftalerne maatte staa til ansvar over for ZPG.

3. Begraensningen af zinksalget paa LME og af zinkopkoebet.

(72) Virksomhedernes gensidige forpligtelse til ikke selv at saelge zink paa LME og i givet fald opkoebe zink, allerede inden det naaede frem til LME, eller selv eller gennem tredjevirksomhed at gennemfoere kursstoetteopkoeb paa LME, udgoer ligeledes en konkurrencebegraensning. Den havde til formaal og til foelge, at LME-prisen for zink blev paavirket, saa den ikke fjernede sig alt for langt fra producentprisen. Dette skulle lette det pres, markedet lagde paa ZPG-medlemmerne for at faa dem til at aendre producentprisen. Virksomhederne tilpassede saaledes LME-prisen, der var dannet af udbud og efterspoergsel, til den aftalte producentpris. Dette bevirkede, at konkurrencepresset fra LME-noteringen svaekkedes.

4. Virksomhedernes begrundelse for deres adfaerd

(73) Alle de her beroerte virksomheder goer gaeldende, at man med aftalen om producentprisen og de sikrende foranstaltninger for det foerste ville saenke de ofte urimeligt hoeje zinknoteringer paa LME, for det andet forhindre store udsving i priserne og prisstigninger i spekulationsoejemed paa LME samt statshandelslandenes prisdumping, og for det tredje, at producentprisen i aarevis ikke havde fjernet sig alt for langt fra LME-noteringen for zink; den var »markedsrigtig«, og aftalerne havde saaledes ingen konkurrencebegraensende virkninger. Hertil skal foelgende bemaerkes:

Virksomheder maa kun imoedegaa vanskelige markedssituationer eller konjunkturbestemte krisesituationer med midler, med midler, der falder inden for rammerne af normal konkurrence. Aftalen om koebs- og salgspriser mellem konkurrenter er ikke noget egnet middel til bekaempelse af angiveligt vanskelige markedsforhold. Heller ikke angivelig overkapacitet berettiger virskomheder til at overtraede EOEF-traktatens konkurrenceregler. Selv afvaergelse af angivelig brug af dumping goer det ikke berettiget at foretage pris- og markedsregulerende indgreb med interne aftaler mellem konkurrenter.

Virksomhedernes anbringender er ogsaa lidet overbevisende, fordi foranstaltninger, der rent faktisk traeffes for at bekaempe vanskelige markedssituationer, normalt ikke loeber over mere end ti aar. Desuden laa den aftalte producentpris i laengere tid over LME-prisen. LME-prisen kan heller ikke benyttes som bevis for, at producentprisen var »markedsrigtig«, fordi ogsaa den var blevet paavirket af virksomhederne. Paa grund af ZPG-medlemmernes adfaerd blev der gennem LME kun handlet marginale maengder zink og ikke repraesentative zinkkvaliteter.

(74) For saa vidt som virksomhederne goer gaeldende, at myndighederne i medlemsstaterne og tillige Kommissionens tjenestegrene havde kendskab til prisaftalerne og de sikrende foranstaltninger, og at myndigheder i enkelte medlemstater endog udtrykkelig havde sagt god for dem, maa det fastslaas, at den omstaendighed, at myndigheder i medlemsstaterne har kendskab til og deltager i eller godkender prisaftaler, ikke kan beskytte saadanne aftaler mod anvendelsen af konkurrencereglerne i EOEF-traktaten.

Kommissionen var bekendt med eksistensen af en zinkproducentpris og med nedskaeringer i produktionen. Paa intet tidspunkt var det de paagaeldende tjenestemaend ved Kommissionen bekendt, at producentprisen saavel som nedskaeringerne i produktionen var aftalt i hjemmlighed. Er en »producentpris« offentliggjort i fagpressen kan man principielt ikke gaa ud fra, at dette noedvendigvis medfoerer en overtraedelse af artikel 85. Medlemmerne af en handelssammenslutning kan i denne sammenslutning erkende, at der er overkapacitet uden at vaere noedt til at indgaa hemmelige aftaler om produktionsnedskaeringer. Forsoegene paa i det foreliggende tilfaelde at antyde, at en offentlig myndighed fordi den var bekendt med, hvad der foregik, skulle have kendskab til det hele, maa afvises.

Noget lignende kan formentlig siges om en eventuel deltagelse af myndighederne i medlemsstaterne. Under alle omstaendigheder kan virksomheder ikke beskytte sig mod anvendelsen af konkurrencereglerne blot med paastanden om, at en eller anden statslig myndighed var bekendt med eller endog havde godkendt brugen af en producentpris.

II. Samordningen af prisaendringer

(75) Da det europaeiske producentprissystem, der anvendtes i henhold til 1964-aftalen, traadte ud at kraft i 1977, opstod en situation, hvor der ikke syntes at vaere nogen naturlig prisfoerer, som kunne handle uafhaengigt af konkurrenterne i forvisning om, at de naesten helt sikkert ville foelge efter. Det er endvidere paavist, at MG internt droeftede behovet af at etablere »en model til et europaeisk prisfoererskab«, hvilket er en antydning af, at nogle af virksomhederne forsoegte at erstatte de ophaevde aftaler med en slags styret prisfoererskab.

Situationen i den foreliggende sag synes at have vaeret mest kendetegnet ved omstaendigheder, der kunne resultere i, hvad man i oekonomisk teori kalder et »barometer prisfoererskab« (1). Dette ophaever ikke virksomhedernes mulighed for »uafhaengigt at afgoere, hvilken politik (de har til hensigt) at foere paa det faelles, marked«. Under saadanne omstaendigheder er en adfaerd med parallel prisfastsaettelse i et oligpol, der producerer homogene produkter, ikke i sig selv tilstraekkeligt bevis paa samordnet praksis. Tilstraekkeligt bevis kan imidlertid bestaa i en kombination af parallel prisfastsaettelse og andre forhold, som kontakter mellem virksomheder om oenskede prisaendringer, inden aendringerne foretages eller udveksling af oplysninger, der forstaerker kontakter af denne art.

(76) I det foreliggende tilfaelde er der visse tegn paa, at mellem oktober 1977 og april 1979 haabede MG at gaa ud over et »barometer prisfoererskab«, at der var kontakter mellem andere virksomheder, og at prisaendringer fandt sted efter saadanne kontakter. Dette er imidlertid utilstraekkeligt til, at de paagaeldende virksomheders parallelle adfaerd kan karakteriseres som vaerende en samordnet praksis efter artikel 85.

III. Markedsopdeling

(77) Aftalerne mellem UM, Penarroya, Billiton, AMSE, PAG og MG om kun at levere noeje og i faellesskab fastlagte zinkmaengder til den anden producents traditionelle afsaetningsomraade (punkt 55) samt at fastlaegge eksportkvoter for det tyske marked (punkt 42 til 49) udgoer en begraensning af afsaetningen af zink og en opdeling af markederne som anfoert i artikel 85, stk. 1. Saadanne aftaler er udtrykkelig naevnt i artikel 85, stk. 1, litra c), som eksempler paa forbudte konkurrencebegraensninger. Det samme gaelder for aftalerne om begraensning af eksporten til Tyskland mellem MG og RTZ direkte eller indirekte gennem RTZ-datterselskaberne ISC og AMSE, for aftalerne mellem MG og Billiton samt mellem MG og PAG med RTZ (punkt 47). Disse begraensninger af eksporten til Tyskland var i hvert enkelt tilfaelde forbundet med en aftale om gensidighed, hvorefter henholdsvis MG og PAG heller ikke maatte levere til den bundne virksomheds hjemmermarked (dvs. Billiton-Holland, henholdsvis ISC og AMSE-Det forenede Kongerige). Saerlig tydelig er en saadan markedsopdeling ogsaa i tilfaeldet Budel mellem henholdsvis AMSE og CRA (begge datterselskaber af RTZ) og Billiton i »Heads of Agreement« (punkt 50).

(78) De problemer, AMSE havde fra 1974, da virksomheden forsoegte at levere zink til det europaeiske kontinent (punkt 55 til 59), viser ligeledes, at der forlaa markedsopdelinger saavel mellem de kontinentaleuropaeiske producenter indbyrdes som mellem dem og RTZ. Virksomhederne aftalte baade leveringsbegraensning for RTZ paa det europaeiske kontinent og begraensninger af de kontinentaleuropaeiske producenters eksport til Det forenede Kongerige (punkt 56).

(79) Dermed er det fastslaaet, at alle de her beroerte virksomheder ville begraense og har begraenset konkurrencen som foelge af leveringer af zink over graenserne. Ganske vist maa det erkendes, at RTZ fra 1974 gennem sit datterselskab AMSE og dettes indtraengen paa det kontinentaleuropaeiske zinkmarked har gjort de mellem de oevrige zinkproducenter bestaaende eksportkvoter saerdeles uholdbare. Denne indtraengen paa det kontinentaleuropaeiske marked skete dog ogsaa i henhold aftale og ifoelge aftalen om maksimumskvoter.

(80) Selv om det kan paavisses, at de her beroerte virksomheder har haft nye »samtaler«, »forhandlinger« eller »kontakter« om salg af zink paa den anden virksomheds hjemmermarked, kan der dog for saa vidt ikke tales om »aftaler« om markedsopdelinger. Disse samtaler, forhandlinger og kontakter er imidlertid en »direkte« optagelse af kontakt mellem virksomhederne, der havde til formaal at regulere leveringerne af zink over graenserne og dermed konkurrencen. En saadan optagelse af kontakt, der skulle »paavirke« den ene konkurrent i forbindelse med hans zinkeksport eller i det mindste orientere den anden konkurrent om saadanne leverancer, saa han kan indrette sig herpaa i sin egen markedsadfaerd, er dog i det mindste en samordnet praksis. Ogsaa i saa henseende har virksomhederne bevidst erstattet den med risici forbundne konkurrence med et praktisk samarbejde (jf. EF-Domstolens dom i de forenede sager 40 til 48, 50, 54 til 56, 111, 113 og 114/73, suiker-Unie (1), Zuechner-sagen 172/80 (2).

(81) For saa vidt som virksomhederne goer gaeldende, at man ud fra de naevnte dokumenter ikke kan slutte, at der forelaa aftaler, fordi det mest drejer sig om enkelte virksomheders interne notater, og at, saafremt der havde foreligget aftaler, disse aftaler ikke havde haft nogen praktisk betydning,fordi virksomhederne i egen interesse alligevel stort set havde begraenset sig til deres traditionelle hjemmermarked, og fordi aftalerne de facto ikke var blevet anvendt i praksis skal foelgende bemaerkes:

At dokumenterne kun er enkelte virksomheders interne notater, giver ingen anledning til at tvivle paa rigtigheden af det, der staar heri, og dette saa meget mere som der i forskellige virksomheders interne notater samstemmende berettes om aftaler eller samtaler om eksportkontingentering (punkt 52 og 53 og 56 til 59). Naar det i dokumenterne anfoeres, at en virksomhed (RTZ) i aarevis forsoegte at overtale de andre beroerte virksomheder til at give RTZ tilladelse til at levere zink til deres hjemmemarkeder, og sidstnaevnte ogsaa indroemmede visse importmaengder, er dette netop et bevis for, at der forelaa aftaler om importbegraensninger. »Indroemmelsen« af importkvoter omfatter forbudet mod at overskride disse maengder og er dermed ogsaa et indirekte, aftalt eksportforbud.

Af akterne fremgaar det ogsaa , at virksomhederne i princippet holdt sig til de aftalte »kvoter«.

(82) Endvidere skulle det for at konstatere, at aftalte importbegraensninger er konkurrencebegraensninger i den i artikel 85 anfoerte betydning , ikke vaere noedvendigt at paavise, at disse begraensninger ogsaa blev gennemfoert i praksis. Virksomhedernes anbringender kan derfor ikke anses som relevante.

IV. Ansvaret for overtraedelserne

(83) De her beroerte virksomheder har enten selv, gennem datterselskaber, der var bundet af instruktioner, eller gennem virksomheder, de kontrollerede, deltaget i de imod konkurrencereglerne stridende aftaler og former for samordnet praksis. Moder-, datterselskaber og kontrollerede virksomheder skal i den forbindelse betragtes som en oekonomisk enhed, og moderselskabet baerer her ansvaret for datterselskabets adfaerd.

Naar Billiton og UM senere har indlemmet virksomheder i deres virksomhedsomraade, der var selvstaendige, da aftalerne blev indgaaet (KZM og Budel for Billitons vedkommende, VM og Asturienne for UM's vedkommende) maa den overtagende virksomhed baere ansvaret for den overtagne virksomheds adfaerd. Dette fremgaar af, at eksempelvis ZPG til Billiton henfoerte alle omkostninger og alt udbytte, som tilfaldt henholdsvis KZM og Budel gennem deres kapitalinteresser i Adena (punkt 31). Derfor kan Billitons argument, nemlig at Billiton foerst fra 1971 gennem den fuldstaendige overtagelse af KZM havde deltaget i ZPG og ZPG's aftaler, ikke godtages.

(84) ZPG maa betragtes som et verdensomspaendende kartel, der altid har haft sine hovedinteresser uden for Det europaeiske Faellesskab. Foruden de her beroerte virksomheder har en lang raekke andre virksomheder deltaget, som ikke havde og ikke har noget datterselskab med hjemsted i Faellesskabet, eler som ikke i vaesentligt omfang eller kun sporadisk leverede til Faellesskabet. For ZPG, der regulerede ca. 80 % af verdensmarkedet for zink, var Det europaeiske Faellesskabs marked ogsaa kun et delmarked (punkt 8). Det var virksomheder uden for Faellesskabet, der gav anstoedet til og var drivkraften bag ZPG. I en MG-rapport af 3. juli 1964 om oprettelsen af ZPG tales der endog om et »diktat« fra de engelske, australske og canadiske virksomheder. Disse tredjelandsvirksomheder havde dog paa grund af zinkmarkedets struktur heller ikke uden de begraensende aftaler bidraget vaesentligt til en forbedring af den konkurrencemaessige situation i Faellesskabet. Deres deltagelse i ZPG havde derfor kun indirekte indvirkning paa Faellesskabet.

Artikel 85 boer derfor kun finde anvendelse paa de virksomheder, der direkte greb ind i den konkurrencemaessige situation i Faellesskabet.

B. PAAVIRKNINGEN AF SAMHANDELEN MELLEM MEDLEMSSTATERNE

(85) Aftalerne om markedsopdeling kunne i sig selv direkte paavirke handelen mellem medlemsstaterne. De havde til formaal at forhindre leveringerne af zink mellem medlemsstaterne eller at holde dem inden for noeje fastlagte graenser. Prisaftalerne og samordningen af de forestaaende prisaendringer hos alle de her beroerte virksomheder paavirkede varehandelen mellem medlemsstaterne, for saa vidt som de paa forhaand skulle udelukke og ogsaa udelukkede priskonkurrence over graenserne som foelge af zinkleveringer. Det samme gaelder for aftalen om at paalaegge aftagerne et forbud mod videresalg samt for den faelles paavirkning af zinkboersprisen paa LME. Produktions- og investeringskontrollen eller -begraensningerne var ligeledes egnet til at fratage virksomhederne muligheden for og incitamentet til at afsaette zink, der var fremstillet, men ikke kunne afsaettes i én medlemsstat, i en anden medlemsstat.

Alle de her beroerte virksomheders aftaler og former for samordnet praksis havde til formaal og til foelge at indfoere en kunstig adskillelse og afskaermning af medlemsstaternes markeder.

ARTIKEL 85, STK. 3

(86) En erklaering om fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, kan i henhold til artikel 4, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 17 kun afgives, naar aftaler, vedtagelser og samordnet praksis af den i traktatens artikel 85, stk. 1, omhandlede art, er blevet anmeldt til Kommissionen. En saadan anmeldelse har ikke fundet sted, og der er dermed alene af denne grund ikke mulighed for en fritagelse.

(87) For saa vidt som virksomhederne goer gaeldende,at producentprisaftalen har medvirket til at forbedre produktionen og afsaetningen af zink, at den har haft fordele saavel for forbrugerne (paa grund af den angiveligt opnaaede prisstabilitet) som for medlemsstaterne (inflationsdaempende virkning), og at Kommissionen derfor trods den manglende anmeldelse ved vurderingen af forholdet maa tage hensyn til disse fordele og i henhold til artikel 85, stk. 3, foretage en vurdering, som om anmeldelse havde fundet sted, skal foelgende bemaerkes: Af de under punkt 60 anfoerte grunde forekommer det meget tvivlsomt, om aftalerne og den samordnede praksis overhovedet har bragt naevnevaerdige fordele. Dette spoergsmaal kan man imidlertid alt taget i betragtning lade staa hen. I det foreliggende tilfaelde maatte den angivelige samfundsoekonomiske nytte af kartelaftalerne nemlig vurderes under hensyn til principperne og maalene i EOEF-traktaten. Da den aftalte producentpris, udvekslingen af oplysninger om prisaendringerne, den faelles paavirkning af zinkboersprisen paa LME, produktions- og investeringskontrollen samt markedsopdelingerne og eksportbegraensningerne i foerste raekke havde til formaal at svaekke konkurrencen mellem deltagerne og afskaerme de nationale markeder i Faellesskabet, havde der, selv om de forskellige aftaler og fremgangsmaader var blevet anmeldt, under ingen omstaendigheder kunnet indroemmes fritagelse. Mangelen paa anmeldelse er under alle omstaendigheder fatal, og kan ikke betragtes paa en »som om« (»as if«) basis: Sag 30/78 Distillers Company Ltd mod Kommissionen (1).

ARTIKEL 15, STK. 2, I FORORDNING NR. 17

A. FORSAET

(88) For alle virksomhedernes vedkommende var overtraedelselserne forsaetlige. Ikke blot ville virksomhederne begaa de enkelte overtraedelser, men de var sig endog bevidst, at de kunne overtraede konkurrenceregler.

B. OVERTRAEDELSERNES VARIGHED

I. Overtraedelsernes begyndelse

(89) Overtraedelserne i form af aftaler om fastsaettelse af zinkproducentprisen, om paavirkningen af LME, om indskraenkning af og kontrol med zinkproduktionen og investeringerne samt om opdeling af markederne begyndte ved afslutningen af det foerste ZPG-moede, altsaa den 10. juli 1964. I den forbindelse er det uden betydning, om disse overtraedelser foerst senere blev omsat til praksis.

(90) For virksomhederne MG, PAG, Penarroya, RTZ og UM begynder overtraedelsen derfor den 10. juli 1964. Den omstaendighed, at RTZ foerst ved Det forenede Kongeriges tiltraedelse af Faellesskabet blev en virksomhed inden for EF, kan intet aendre herved, idet de principielle virkninger af handlingerne kunne foeles inden for det paa det tidspunkt bestaaende Faellesskab.

(91) For Billiton, der haefter fuldt ud for de overtagne virksomheder KZM's og Budels adfaerd, begynder overtraedelsen med KZM's optagelse i ZPG, dvs. den 3. september 1964.

II. Overtraedelsernes ophoer

(92) Virksomhederne har ikke bragt overtraedelserne til ophoer efter aftale paa en bestemt dato. Tvaertimod broed ZPG sammen, fordi enkelte virksomheder efterhaanden ikke laengere holdt sig til alle aftaler, og der dermed til slut ikke laengere var det noedvendige sammenhold mellem virksomhederne. Derfor er det vanskeligt at fastlaa, noejagtigt hvornaar overtraedelserne ophoerte. For at lade tvivlen komme virksomhederne til gode, betragtes overtraedelserne derfor som ophoert med aftalernes og samordningernes sidste paaviselige paavirkning.

1. Fastsaettelse af producentprisen for zink

(93) Ifoelge egne oplysninger aendrede MG foerste gang zinkprisen uafhaengigt og uden samordning i oktober 1977 (punkt 22). Deraf kan det konkluderes, at de her beroerte virksomheders forudgaaende prissamordninger indtil da havde konkurrencebegraensende virkninger. Dette underbygges ogsaa af Penarroyas anbringende, hvorefter »Penarroya med udgangen af 1977, dvs. efter af ZPG havde indstillet sin virksomhed, indtog en uafhaengig stilling«.

(94) Producentprisaftalens ophoer inden for ZPG kan derfor saettes til oktober 1977.

2. Aftale om paavirkning af LME

(95) Gennemfoerte foranstaltninger med henblik paa paavirkning og virkningerne heraf kan for alle de her beroerte virksomheders vedkommende konstateres indtil april 1976 (punkt 34). Virksomhederne Billiton, PAG, Penarroya og UM har ved deres faelles opkoeb af nordkoreansk zink foerst bragt overtraedelsen til ophoer ved udgangen af 1977 (punkt 35).

3. Begraensning af og kontrol med produktionen og investeringerne

(96) Bindende aftaler om produktions- og investeringsbegraensninger af kan for alle de her beroerte virksomheder vedkommende paavises indtil udgangen af 1975 (punkt 38). Samordninger blandt alle virksomhederne (i form af henstillinger) heraf kan konstateres indtil efteraaret 1977, og individuelle samordninger mellem MG og PAG kan konstateres indtil april 1978 (punkt 39).

4. Opdeling af markederne

(97) Den generelle aftale og den gensidige aftale mellem de beroerte virksomheder om at respektere hjemmemarkeder gjaldt indtil udgangen af 1976 (punkt 58); to- og flersidige aftaler herom blev indgaaet saa sent som april 1978 mellem Billiton og AMSE. Da det ikke kan paavises, hvor laenge disse aftaler havde konkurrencebegraensende virkninger, maa overtraedelsens ophoer for Billitons og RTZ's vedkommende saettes til april 1978 (punkt 54).

C. GENTAGEN OVERTRAEDELSE

(98) Overtraedelserne har ikke form af aftaler eller samordnet praksis, der blev vedtaget fra gang til gang. Foranstaltningerne byggede alle paa den grundlaeggende aftale af 9. og 10. juli 1964. I sidste instans fandt de kun sted som led i en efter den foreliggende situation tilpasset gennemfoerelse af denne grundlaeggende aftale. AEndringer i forbindelse med gennemfoerelsen (for eksempel oploesningen af firmaet Merafine med henblik paa oprettelse af firmaet Adena eller aendringen af en paa forhaand aftalt producentpris med henblik paa samordning i forbindelse med prisaendringer) kan ikke give anledning til nogen anden vurdering. Fra 1964 indtil de under punkt 93 til 97 naevnte tidspunkter tilrettelagde de paagaeldende zinkproducenter deres adfaerd efter den grundlaeggende beslutning af 9. og 10. juli 1964. Overtraedelserne af artikel 85 er saaledes gentagne overtraedelser som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2988/74 (1) anfoerte betydning.

D. OVERTRAEDELSERNES GROVHED

(99) Principielt er de af virksomhederne begaaede overtraedelser, nemlig den direkte og indirekte fastsaettelse af koebs- og salgspriserne og de oevrige forretningsbetingelser, indskraenkningen af og kontrollen med produktion, afsaetning og investeringer samt markedsopdelingen at betragte som saerligt alvorlige overtraedelser. Det fremgaar allerede af, at de er naevnt som eksempler i artikel 85. De var rettet mod Faellesskabets grundlaeggende principper.

I det foreliggende tilfaelde maa der dog tages hensyn til foelgende: Virksomhederne har i realiteten forsoegt at fjerne de negative virkninger af uberegnelige svingninger i zinkboersnoteringen. Alle de her beroerte virksomheder (med undtagelse af RTZ) har kun tilsluttet sig ZPG for ikke at isolere sig fra verdensmarkedet for zink, som de i hoej grad var afhaengige af. Endvidere var det almindeligt kendt, at der forelaa en zinkproducentpris, og det er korrekt, at virksomhederne derfor kunne gaa ud fra, at deres adfaerd, for saa vidt som den var kendt, ikke ville udgoere nogen alvorlig overtraedelse.

(100) Med hensyn til indskraenkningen af og kontrollen med produktionen og investeringerne er det muligvis korrekt, naar virksomhederne goer gaeldende, at disse aftaler kun har tjent til at forhindre et for stort udbud af zink. Selv om det her drejer sig om maengdemaessige aftaler, der hverken paa mellemlang eller lang sigt har medfoert en bedre struktur paa udbudssiden, maa det erkendes, at aftalerne skulle hjaelpe virksomhederne ud af en vanskelig oekonomisk situation. Endvidere var de paagaeldende produktionsnedskaeringer ikke af en saadan stoerrelsesorden, at de fuldstaendig ville have udelukket konkurrence. Det er muligvis ogsaa korrekt, at disse aftaler ikke altid blev gennemfoert i fuldt omfang.

(101) Aftalerne om opdelingen af markederne var i foerste raekke blot en skriftlig konstatering af den faktiske situation i 1964, hvor der kun i begraenset omfang blev solgt zink over medlemsstaternes graenser.

(102) I aarene fra 1974 forholdt virksomhederne sig ogsaa snarere henholdende over fra eksportpresset fra Det forenede Kongerige og lukkede ikke helt det kontinentale europaeiske marked for import fra Det forenede Kongerige. I forbindelse med disse aftaler tillod ogsaa RTZ kompensationsleverancer til Det forenede Kongerige. Aftalerne resulterede saaledes ikke i en fuldstaendig afskaermning af de nationale markeder, men »kanaliserende« kun tilgangen af zink. Denne blot »afdaempede« begraensende virkning goer, at den paagaeldende overtraedelse fremtraeder med mindre vaegt.

(103) Generelt har aftalerne aldrig resulteret i en fuldstaendig udelukkelse af konkurrencen. Det var ikke mindst den fortsat herskende resterende konkurrence, der fik kartellet til at falde fra hinanden.

(104) Som formildende omstaendigheder maa der for de enkelte virksomheders vedkommende ogsaa tages hensyn til, at

- MG havde medansvaret for afskaffelsen af systemet med producentprisfastsaettelse (punkt 36),

- Billiton kun spillede en underordnet rolle inden for ZPG og gennem faellesforetagendet Budel og det salgspres, der herfra blev udoevet paa zinkmarkedet, medvirkede til, at aftalerne om markedsopdeling broed sammen,

- PAG ved gennemfoerelsen af aftalerne stort set har forholdt sig passiv og snarere kan betragtes som »medloeber« inden for ZPG,

- RTZ gennem sin indtraengen paa det kontinetaleuropaeiske marked foerst svaekkede de konkurrencebegraensende virkninger af de foreliggende markedsaftaler og i den efterfoelgende tid bragte dem fuldstaedigt til fald.

Derudover tager Kommissionen hensyn til den vanskelige oekonomiske situation, som praeger Faellesskabets zinkindustri i almindelighed og en af de beroerte virksomheder i saerdeleshed. Endvidere har alle de beroerte virksomheder efter meddelelsen af klagepunkterne bidraget til sagens opklaring.

Ved en vurdering af alle disse omstaendigheder kommer Kommissionen til den konklusion, at der i det foreliggende tilfaelde ikke boer idoemmes boeder af den stoerrelse, der normalt ville have vaeret passende i betragtning af overtraedelsernes art og varighed,

Hvad angaar stoerrelsen af de boeder, der idoemmes de forskellige beroerte virksomheder, tager Kommissionen - i betragtning af forskellene i virksomhedernes vertikale integration - ikke hensyn til omsaetningens vaerdi men til vaerdien af zinkmetalproduktionen -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

1. Virksomhederne

- Billiton Nederland B.V.,

- Metalgesellschaft Aktiengesellschaft,

- Société Minière et Métallurgie de Penarroya S.A.,

- Preussag Aktiengesellschaft,

- Rio Tinto Zink Corporation PLC,

- Union Minière S.A.,

har overtraadet EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved direkte eller indirekte gennem virksomheder, der var afhaengige eller blev kontrolleret af dem, eller som de havde erhvervet, i perioden fra 10. juli 1964 indtil

- oktober 1977 at aftale en zinkproducentpris,

- april 1976 i faellesskab at paavirke boersprisen for zink paa metalboersen i London,

- efteraaret 1977 i faellesskab at traeffe aftale eller gennemfoere samordninger med henblik paa begraensning af produktion og investeringer,

- udgangen af 1976 at have aftalt indbyrdes at respektere de oevrige deltagende virksomheders hjemmemarkeder,

at have gennemfoert disse aftaler i praksis.

2. Virksomhederne Metallgesellschaft og Preussag har desuden overtraadt artikel 85, stk. 1, ved at viderefoere aftalerne om produktionsbegraensninger ud, over det ovennaevnte tidspunkt indtil april 1978, og Billiton og RTZ ved at, viderefoere aftalerne om markedsopdeling indtil april 1978.

Artikel 2

For de i artikel 1, stk. 1 og 2, anfoerte overtraedelser paalaegges foelgende boeder:

a) Billiton Nederland B.E. en boede paa 350 000, trehundrede og halvtrestusind, ECU svarende til 885 157 hfl.,

b) Metallgesellschaft Aktiengesellschaft en boede paa 500 000, femhundredetusind, ECU svarende til 1 120 165 DM.,

c) Société Minière et Métallurgie de Penarroya S.A. en boede paa 500 000, femhundredetusind ECU svarende til 3 437 800 ffr.,

d) Preussag aktiengesellschaft en boede paa 500 000 femhundredetusind ECU svarende til 1 120 165 DM,

e) Rio Tinto Zinc Corporation PLC en boede paa 500 000 femhundredetusind ECU svarende til 294 758,50 £,

f) Union Minière S.A. en boede paa 950 000 ECU svarende til 43 063 310 bfr. Artikel 3

De i artikel 2 fastsatte boeder indbetales paa Kommissionen for De europaeiske Faellesskabers nedennaevnte konti inden tre maaneder efter meddelelsen af denne beslutning.

a) AMRO Bank, Amsterdam, nr. 41.60.95.518;

b) og d) Sal. Oppenheim & Cie, Koeln, nr. 260/00/64910;

c) Société Générale, Paris, nr. 5.770.006.5;

e) Lloyds Bank Ltd, London, nr. 108.63.41;

f) Banque Bruxelles-Lambert, Bruxelles, nr. 310-0231000-32.

Artikel 4

a) Billiton Nederland B.V.

PO Box 436 (Dr. van Zeelandstraat 1)

NL-2260 AK Leidschendam;

b) Metallgesellschaft A.G.

Reuterweg 14

D-6000 Frankfurt A. Main;

c) Société Minière et Métallurgique de Penarroya

Tour Maine-Montparnasse

33, av. du Maine

F-75755 Paris Cedex 15;

d) Preussag A.G.

Leibnizufer 9

Postfach 4827

D-3000 Hannover 1;

e) The Rio Tinto Zinc Corporation PLC Po Box 133

6 St James's Square

UK-London SW1Y 4LD;

f) Union Minière

Avenue Louise, 54 boîte 10

B-1050 Bruxelles.

Denne beslutning kan tvangsfuldbyrdes i henhold til EOEF-traktatens artikel 192.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 6. august 1984.

Paa Kommissionens vegne

Frans ANDRIESSEN

Medlem af Kommissionen