*****

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 14. december 1982

vedroerende en procedure i medfoer af EOEF-traktatens artikel 85

(IV/29.629 - Valsevaerksprodukter og zinklegeringer

(Den franske tekst og den tyske tekst er de eneste autentiske)

(82/866/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab,

under henvisning til forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (1), senest aendret ved akten vedroerende Graekenlands tiltraedelse, saerlig artikel 15, stk. 2,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 9. juni 1981 om at indlede en procedure,

efter at have givet de paagaeldende virksomheder lejlighed til at fremsaette deres synspunkter vedroerende Kommissionens klagepunkter i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 og med bestemmelserne i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (2),

efter hoering af Det raadgivende udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal, og

ud fra foelgende betragtninger:

FAKTISKE OMSTAENDIGHEDER

A. Generelle bemaerkninger

a) De paagaeldende produkter er foelgende:

1. Valsevaerksprodukter af ren zink eller titanzink i plader eller i baand til anvendelse inden for bygningsindustrien (beklaedning af mure og tage, tagrender, nedsloebsroer) og inden for den grafiske kunst.

Anvendelsen af valsevaerksprodukter inden for bygningsindustrien varierer betydeligt fra land til land afhaengigt af byggemetoder. I Vesteuropa er det traditionelt Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland, Belgien og Nederlandene, der har det stoerste forbrug.

Der findes for tiden seks valsevaerker af forskellig stoerrelse i EF-landene, der beskaeftiger sig med fremstilling af zinkplader:

- Compagnie royale asturienne des mines (i det foelgende benaevnt CRAM), Frankrig,

- Rheinisches Zinkwalzwerk GmbH & Co. KG (i det foelgende benaevnt RZ), Forbundsrepublikken Tyskland,

- Société des mines et fonderies de la Vieille-Montagne (i det foelgende benaevnt VM), Frankrig,

- Pertusola, Italien,

- Billiton, Nederlandene,

- SAMIM, Italien.

2. Zinklegeringer, som efter trykstoebning hovedsagelig anvendes i automobilindustrien, den elektriske industri og jern- og metalindustrien.

Stoerstedelen af disse legeringer saelges under maerket Zamak (95 % af forbruget i Frankrig).

Da investeringerne i et legeringsanlaeg ikke kraever store kapitalmidler, er der en tendens til, at enhver producent af raazink, som har et overskud af dette metal, investerer i et zinklegeringsanlaeg.

b) De paagaeldende selskaber er foelgende:

- Compagnie royale asturienne des mines (CRAM)

Selv om dette selskab stadig har sit hovedkontor i Belgien, er dets vigtigste aktiviteter henlagt til Frankrig paa vaerket i Auby-lez-Douai (Nord). Virksomheden har desuden interesser i miner, industrivirksomheder og afsaetningsvirksomheder i Spanien, Marokko og Norge.

Den nominelle produktionskapacitet for valset zink (dvs. for et standardprodukt fremstillet af tre arbejdshold) er paa 80 000 tons om aaret. Den reelle kapacitet er paa 52 000 tons om aaret.

For legeringer er den nominelle kapacitet 30 000 tons om aaret.

- Société des mines et fonderies de zinc de la Vielle-Montagne (VM)

Hovedkontoret ligger i Angleur i naerheden af Liège, Belgien, og det har anlaeg i Belgien, Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland og Sverige.

Det er en af verdens stoerste producenter af zink.

Med hensyn til valsevaerksprodukter af zink har virksomheden en aarlig nominel produktionskapacitet paa 70 000 tons. Den aarlige effektive kapacitet er paa 50 000 tons.

- Rheinisches Zinkwalzwerk GmbH & Co. KG (RZ)

Denne virksomhed, som har hovedsaede i Datteln, Forbundsrepublikken Tyskland), indgaar i den internationale koncern Metallgesellschaft.

Den har naesten udelukkende aktiviteter inden for valsevaerksprodukter og formvalsede produkter af zink.

Den har en produktionskapacitet med hensyn til valsevaerksprodukter af zink paa 40 000 tons om aaret.

- Société minière et métallurgique de Penarroya (PYA)

PYA, som har hovedkontor i Paris, Frankrig, er et datterselskab af selskabet IMETAL inden for Rothschild-koncernen. Den har aktiviteter inden for minedrift, metallurgi, raffinering, forarbejdning og kemisk bearbejdning af non-ferrometaller.

Virksomheden indtager foerstepladsen som producent af bly og ottendepladsen som producent af zink i hele verden.

Siden 1971 har virksomheden standset produktionen af valsevaerksprodukter af zink.

Med hensyn til legeringer har virksomheden en aarlig produktionskapacitet paa ca. 15 000 tons.

- Société anonyme de Prayon

Selskabet Prayon er et holdingselskab, der staar for koordineringen af alle dets datterselskabers aktiviteter inden for det metallurgiske, kemiske og kommercielle omraade. I 1977 indstilledes produktionen af valsevaerksprodukter af zink, og virksomheden markedsfoerer i dag valsevaerksprodukter af zink, som formbehandles af CRAM, isaer i Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland.

B. De anfaegtede fremgangsmaader og aftaler

Denne beslutning vedroerer foelgende forskellige former for samordnet praksis og aftaler:

I. Foranstaltninger til beskyttelse af markederne

II. En aftale om gensidige leverancer i tilfaelde af svigtende produktion

III. Rationaliseringsforanstaltninger med henblik paa produktion og salg af valsevaerksprodukter og zinklegeringer

IV. En rationaliseringsaftale.

I. Foranstaltninger til beskyttelse af markederne

I EF-landene var der i 1974, 1975 og 1976 prisforskelle paa valset zink. Producenterne RZ's, CRAM's, og VM's priser var normalt hoejere i Forbundsrepublikken Tyskland og Frankrig end i de oevrige lande, som f.eks. Belgien, Danmark eller Luxembourg. Disse forskelle gjorde sig ligeledes gaeldende i de priser, der praktiseredes i en lang raekke tredjelande.

Til gengaeld var der kun faa og til tider ingen forskelle i de tre producenters priser i ét og samme land.

Forskellene var en tilskyndelse for importoererne, som koebte valsevaerksprodukter af zink i et lavprisland og solgte produkterne i et land, hvor priserne var hoejere. I begyndelsen af 1975 bestilte importoeren af sanitetsartikler, Gebr. Schiltz NV, Aartselaar i Belgien, hos CRAM valsede plader med dimensionerne 2 × 1 og 3 × 1 m for at udnytte mulighederne for en saadan parallelimport. CRAM invendte, at de oenskede dimensioner, som er genstand for almindelig efterspoergsel i Forbundsrepublikken Tyskland og i Frankrig, ikke var efterspurgt i Belgien, og naegtede af denne grund at levere.

Senere forsoegte Schiltz at faa leveret de samme plader ved at give CRAM indtryk af, at pladerne skulle reeksporteres til Egypten.

Paa denne udtrykkelige betingelse accepterede CRAM at levere de bestilte varer og foreslog Schiltz en pris paa 4 350 ffr. pr. leveret ton frit leveret i Antwerpens havn for leverancer bestemt til Egypten og en pris paa 4 455 ffr. pr. ton frit leveret paa lager i Brugge for leverancer bestemt til videresalg i Belgien.

Det lykkedes saaledes Schiltz i perioden februar til oktober 1976 at faa tilsagn fra CRAM om levering af naesten 2 000 tons valsevaerksprodukter i alt, hvoraf Schiltz straks ekspederede en stor del til sin tyske kunde, Kestermann, medens resten skulle gaa gennem en nederlandsk grossist, virksomheden ROBA, som havde faaet til opgave at levere til en kunde i Tyskland.

CRAM lagde vaegt paa, at klausulen om eksport til Egypten blev overholdt strengt. Saaledes var alle fakturaer og andre dokumenter paategnet »bestemmelsesland Egypten«. Desuden blev Schiltz flere gange i korrespondance mindet om sin forpligtelse, ligesom virksomheden blev opfordret til at bevise, at man havde overholdt klausulen ved at fremsende de relevante dokumenter.

Fra februar til august 1976 blev der saaledes ekspederet ordrer paa ca. 1 000 tons valsevaerksprodukter. Fra den 8. september til den 11. oktober accepterede CRAM fire nye ordrer paa i alt 915 tons.

Den 13. oktober 1976 begyndte CRAM at ekspedere disse nye ordrer med ca. to lastvogne om dagen. Disse leverancer fortsatte indtil den 20. oktober, hvor de blev standset uden nogen forklaring. Indtil da var ca. 220 tons blevet ekspederet i elleve leverancer, hver bestaaende af en lastvognssending paa 20 tons.

Den 8. november 1976 ringede CRAM til Schiltz for at bebrejde denne, at alle eller en del af de varer, der var bestemt til Egypten, var blevet videreekspederet til Forbundsrepublikken Tyskland, og CRAM truede med at standse leverancerne. Fire dage senere, den 12. november, sendte CRAM et telex til Schiltz og rykkede for betaling af de elleve mellemvaerende ifoelge fakturaerne fra oktober, der endnu ikke var blevet betalt, og kraevede beloebet forhoejet med diskontoen samt de paaloebne omkostninger. Telexen fra CRAM fortsaetter som foelger:

»2. De anmodes om at sende os bilagene for eksporten af disse 240 tons til Egypten, saaledes som De forpligtede Dem til i Deres ordreskrivelser af 7. september 1976 og 8. september 1976. Vi bekraefter vores telefoniske oplysninger af 8. november 1976, hvor vi meddelte, at de valsede zinkprodukter, som vi leverede til Dem med henblik paa reeksport til Egypten, helt eller delvis er blevet solgt paa det tyske marked, saaledes som vore repraesentanter i dette land har meddelt os. I betragtning af de saerpriser, som vi beregnede i Deres tilfaelde for at saette Dem i stand til at gaa ind i eksporten til Mellemoesten, er der tale om et tillidsbrud fra Deres side, hvilket begrunder vore ovenfor fremsatte krav.

3. Foerst naar der er fundet en loesning paa punkt 1 og 2, vil vi sammen kunne droefte spoergsmaalet om leverancerne paa 631 tons til Egypten samt 44 tons til Iran . . .«

Fra april til oktober 1976 benyttede Schiltz samme strategi over for RZ (ved at bestille valsevaerksprodukter af zink til levering i Antwerpen med henblik paa reeksport til Egypten). Under foregivende af at ville eksportere til Mellemoesten, isaer til Egypten, bestilte Schiltz successivt hos RZ 1 252 tons valsevaerksprodukter, som efter planen skulle afsaettes i Forbundsrepublikken Tyskland. Disse ordrer blev effektueret af RZ, og varerne sendt til Antwerpen, og priserne var de af denne virksomhed praktiserede priser for salg i Belgien, som i hvert fald i begyndelsen var 19 % lavere end virksomhedens priser paa det tyske marked. Under alle omstaendigheder leverede RZ i begyndelsen til Schiltz til priser, der saa at sige var identiske med CRAM's priser i samme periode for denne virksomheds leverancer til samme mellemhandler.

Ligesom CRAM ville RZ kun levere til Schiltz paa den udtrykkelige betingelse, at leverancerne blev reeksporteret til Mellemoesten, isaer til Egypten (jf. telex fra RZ af 9. april 1976: »Vi tilbyder Dem uden forbindende - og kun til oversoeisk eksport - til . . .« - »med forbehold af accept af bestemmelseslandet, der endnu ikke er angivet«. Endvidere telex af 22. april 1976: »Vi beder Dem venligst som aftalt fremsende dokumentation for eksporten . . .«).

Denne aftale om bestemmelsesland, som for RZ var en vaesentlig betingelse, blev accepteret af Schiltz, eftersom denne virksomhed ved telex af 26. oktober 1976 bekraeftede en ordre paa 550 tons, hvori der stod: »Levering: 1 ton pal. franko Antwerpen havn, dok 130 hos vor befragter »United Stevedoring«. Spoerg efter »John«. Hver palle skal vaere maerket »Genova-Alex«. »Bestemmelsessted: via Genova til Alexandria og Iran«.«

Men i stedet for at blive lastet paa skibe til Mellemoesten blev valsevaerksprodukterne oplagret i Antwerpen for kort tid efter at blive lastet paa lastvogne med bestemmelsessted Tyskland. For at undgaa, at det via udenrigshandelsstatistikken skulle opdages, hvad der var sket med varerne, deklarerede Schiltz varerne i tolden som »plader zinkbeklaedt paa begge sider«.

Paa dette tidspunkt var alle virksomhedens tidligere ordrer endnu ikke blevet effektueret i fuldt omfang, og der forventedes en forsendelse den 28. oktober.

Dette blev den sidste forsendelse. Efter at to af RZ's ansatte havde besoegt Schiltz i Antwerpen den 27. oktober og Kestermann i Herten den 29. oktober havde man nu fundet bevis for, at valsevaerksprodukterne blev reimporteret til Tyskland og RZ besluttede at standse effektueringen af resterende ordrer.

I denne periode fandt der regelmaessige kontakter sted mellem CRAM og RZ vedroerende deres forretnings- og isaer deres prispolitik, som det fremgaar af telex 672/MY/SCN fra RZ til CRAM tirsdag den 26. oktober 1976;

»AEndring af priserne paa halvfabrikata af zink i Forbundsrepublikken Tyskland

Som foelge af kursudviklingen og prisfaldet paa raavarer i tilknytning hertil er den tyske pris paa zinkbaand og -plader nedsat fra 318,20 DM/100 kg til 307,90 DM /100 kg med virkning pr. 26. oktober 1976.

Basistykkelse: 0,70 mm.

Denne pris gaelder for maengder paa mindst 5 tons franko. Den aktuelle prisdifferenciering alt efter de forskellige tykkelser forbliver uaendret. Dette fremsendes til orientering.

Underskrevet: MFG, Meyer, Rheinzink, Datteln.«

II. Aftale mellem CRAM, RZ og VM om gensidige leverancer i tilfaelde af svigtende produktion

Den 5. august 1974, indgik CRAM, RZ og VM en aftale, hvorefter de forpligtede sig til at levere hinanden valsevaerksprodukter af zink, hvis der opstod alvorlige forstyrrelser, som hos en af parterne medfoerte et stort produktionstab, uanset hvad grunden maatte vaere. I medfoer af aftalen forpligter hver af virksomhederne sig i lignende tilfaelde til at bistaa de andre parter med at foretage formvalsning.

Valsevaerksprodukterne leveres i de kvaliteter, som normalt fremstilles af debitorvirksomheden, og skal forsynes med den anmodende virksomheds maerker (aftalens artikel 3). Denne bistand skal ydes, naar produktionsunderskuddet i den virksomhed, som paakalder sig aftalen, overstiger 20 tons om dagen eller i alt 200 tons (artikel 1), og dette skal ske efter foelgende retningslinjer:

»Artikel 4.2: Hver aftalepart forpligter sig til at levere hoejst 1 500 tons, dog forudsat at virksomhedens egen produktion ikke forstyrres. Naar en enkelt aftalepart lider et produktionstab, kan den kun kraeve, at de manglende maengder leveres i lige store dele af de to oevrige aftaleparter . . .«

»Artikel 4.3: Saafremt to aftaleparter samtidigt rammes af et totalt produktionstab, forpligter den tredje aftalepart sig til at levere hoejst 2 000 tons om maaneden af dette produktionstab og at foretage en ligelig fordeling mellem de to beroerte aftaleparter, medmindre en af disse anmoder om en mindre maengde. I tilfaelde af et partielt produktionstab hos en eller to aftalepart(er), fastsaetter leverandoeren kvoter svarende til de paagaeldende produktionstab . . .«

Bestemmelserne 11.1 og 11.3 fastlaegger paa foelgende maade varigheden af aftalen af 5. august 1974 mellem CRAM, RZ og VM:

- Bestemmelse 11.1: »Naervaerende aftale er gyldig indtil den 31. december 1976 og forlaenges hver gang med et kalenderaar, medmindre den opsiges skriftligt senest seks maaneder foer udgangen af et kalenderaar af en eller to af aftaleparterne.«

- Bestemmelse 11.3: »Saafremt kun en af aftaleparterne opsiger aftalen, forbliven aftalen fortsat i kraft mellem de to oevrige aftaleparter . . .«

Ved udgangen af 1979 havde ingen af de tre virksomheder gjort brug af retten til opsigelse som fastlagt i disse bestemmelser. Et aar senere var parterne stadig bundet af denne aftale.

Allerede foer indgaaelsen af aftalen havde VM i 1972 og 1973 faaet leveret 5 900 tons valsevaerksprodukter af zink fra RZ og 5 502 tons fra CRAM, da der havde vaeret forsinkelser i forbindelse med indkoeringen af et nyt valsevaerk.

(1) EFT nr. 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62.

(2) EFT nr. 127 af 20. 8. 1963, s. 2268/63.

Siden aftalens ikrafttraeden har den vaeret anvendt i foelgende perioder og under foelgende omstaendigheder:

- fra april til juni 1977 tilgik der VM leverancer fra CRAM paa 2 427 tons valset zink som foelge af en produktionsstandsning paa grund af strejke hos VM;

- fra maj til august 1977, stadig paa grund af denne strejke, leverede RZ 850 tons valsevaerksprodukter til VM's tyske datterselskab.

Ifoelge VM blev disse to leverancer effektueret »i overensstemmelse med aanden i den aftale, der blev indgaaet i 1974 mellem de tre parter«; imidlertid skal betingelserne vaere blevet forhandlet saerskilt mellem de paagaeldende parter.

- i 1977 RZ til CRAM som foelge af tekniske vanskeligheder paa denne virksomheds spaltningsanlaeg 550 tons valsevaerksprodukter ifoelge en aftale gaaende ud paa levering af op til 750 tons i alt. Disse leverancer blev standset, saa snart det paagaeldende anlaeg igen var i drift.

III. Rationaliserings-foranstaltninger foretaget i samarbejde mellem CRAM og PYA med henblik paa produktion og salg af valsevaerksprodukter og zinklegeringer

Den 4. maj 1971 indgik CRAM og PYA en aftale om »rationalisering« og koordinering af deres respektive aktiviteter med hensyn til valsevaerksprodukter af zink og zinklegeringer. Aftalen skulle i foerste omgang gaelde for 15 aar. Den skulle dernaest forlaenges stiltiende for fem aar ad gangen, medmindre en af parterne opsagde aftalen med et varsel paa tre aar.

Aftalens formaal var at skabe et snaevert samarbejde mellem to virksomheder, hvis produktion af de af aftalen omfattende produkter finder sted i Frankrig. Samarbejdet omfattede fremstilling af valsevaerksprodukter af zink og zinklegeringer og - for samme produkters vedkommende - investeringer, undersoegelser, udveksling af produkter, distribution.

Med hensyn til produktionen af valsevaerksprodukter af zink omfattede aftalen isaer foelgende bestemmelser:

- Bestemmelse I.2: »PYA forpligter sig til at lade CRAM formvalse, og CRAM forpligter sig til i sin fabrik i Auby for PYA at formvalse en vis maengde zink svarende til salgsbehovet i Frankrig.«

- Bestemmelse I.14: »I denne aftales gyldighedsperiode forpligter PYA sig til, medmindre CRAM ikke ser sig i stand til at opfylde sine forpligtelser, og medmindre andet paa forhaand aftales med CRAM, at afholde sig fra i Frankrig at valse eller lade valse ethvert kvantum zink eller zinklegeringer, som CRAM er rede til at valse efter den kontinuerlige valselinjemetode. PYA forpligter sig ligeledes til at afholde sig fra i Frankrig at importere valsevaerksprodukter af zink eller zinklegeringer, som CRAM maatte kunne levere.

Det foelger heraf, at PYA gradvis afvikler produktionen paa sit valsevaerk i Noyelles-Godault . . ., jf. dog I.12 (1).«

For saa vidt angaar produktionen af legeringer, fastslaas det i indledningen til aftalens punkt III - »PYA's forslag« - at ». . . PYA har oprettet et anlaeg til produktion af legeringer. Dette anlaeg, som begyndte sin virksomhed i begyndelsen af 1971, har i foerste omgang en aarlig produktionskapacitet paa 10 000 tons legeringer; denne maengde svarer til, hvad der i teknisk henseende er et mindstekrav for at faa produktionen i gang. PYA paataenker senere at udvikle sin produktion af legeringer, og virksomhedens maal er gradvis at naa op en markedsandel paa 30 % af det franske marked senest i 1975.

Dette begrundes med oensket om at finde frem til og anspore til en stadig mere avanceret anvendelse af raametal for at forbedre rentabiliteten af hver fransk producents investeringer som led i en harmonisk og langsigtet markedsudvikling.«

Ifoelge aftalen skal CRAM give PYA foelgende modydelse for PYA's tilsagn om at standse produktionen af sine valsevaerksprodukter:

- Bestemmelse II.6: ». . . til gengaeld for standsningen af produktionen paa valsevaerket i Noyelles-Godault vil CRAM ikke udvikle sin produktionskapacitet med hensyn til legeringer, saa laenge produktionen paa PYA's vaerk ikke overstiger 15 000 tons, og CRAM vil om noedvendigt foretage en nedskaering af produktionen paa sit legeringsanlaeg i overensstemmelse med forpligtelsen til at foretage formbearbejdning, hvilket er modydelsen for ordningen med formvalsning.«

- Bestemmelse II.8: »For at sikre fuld udnyttelse af PYA's legeringsanlaeg og for at goere det muligt for CRAM at opfylde kundernes efterspoergsel forpligter CRAM sig til at lade PYA formfremstille, og PYA forpligter sig til at fremstille og levere til CRAM - som led i gennemfoerelsen af en aftale

om formbearbejdning - et kvantum legeringer svarende til forskellen mellem det af CRAM angivne behov med henblik paa salg i Frankrig og produktionen i CRAM's legeringsanlaeg. Dette kvantum begraenses til 5 000 tons om aaret, medmindre andet aftales.

Denne formbearbejdning ophoerer, den dag, hvor PYA med henblik paa sit eget salg i Frankrig fremstiller et aarligt kvantum paa 15 000 tons.

- Bestemmelse II.11: »CRAM's ordrer til PYA om forarbejdning vil blive beregnet, saaledes at der sikres fuld udnyttelse af PYA's legeringsanlaeg inden for en graense paa 5 000 tons formbearbejdede produkter, for CRAM's regning.«

- Bestemmelse II.15: »I denne aftales gyldighedsperiode forpligter CRAM sig til, medmindre PYA ikke ser sig i stand til at holde sine forpligtelser, og medmindre andet aftales paa forhaand med PYA, at afholde sig fra direkte eller indirekte i Frankrig at fremstille eller lade fremstille ethvert kvantum zinklegeringer, som PYA maatte vaere rede til at fremstille i sit legeringsanlaeg . . .«

Aftalen vedroerer ogsaa parternes investeringer inden for de omraader, der er omfattet af aftalen.

Bestemmelserne I.14 in fine og II.6 som citeret ovenfor, viser tydeligt dette, eftersom de paalaegger PYA, undtagen i en meget hypotetisk og i oevrigt lidet realistisk situation, »gradvis at indstille produktionen paa sit valsevaerk Noyelles-Godault« (I.14), og CRAM »at ikke udvikle sin produktionskapacitet med hensyn til legeringer, saa laenge PYA's anlaeg ikke overstiger 15 000 tons (II.6) « og »om noedvendigt at foretage en nedskaering af produktionen paa sit legeringsanlaeg i overensstemmelse med forpligtelsen til at foretage formbearbejdning, hvilket er modydelsen for ordningen med formvalsning.« (II.6).

Bestemmelsen II.7 supplerer disse bestemmelser, eftersom det heri fastsaettes, at »naar PYA har naaet de i indledningen fastsatte maal, traeffer de to selskaber aftale om oprettelse af ny produktionskapacitet med hensyn til legeringer«.

Med hensyn til valsevaerksprodukter, som er det eneste omraade, hvor en af parterne forpligter sig til at afholde sig fra enhver form for produktion, fastsaettes det i oevrigt i aftalens bestemmelse I.4, at »PYA og CRAM stiller resultaterne af de undersoegelser, som er blevet foretaget af hver af dem med hensyn til zinkvalsning, til raadighed for hinanden. Foelgelig stiller PYA de dokumenter, der er blevet udfaerdiget som led i de undersoegelser, der er foretaget af Ecole des Mines de Paris paa PYA's vegne, til raadighed for CRAM, og CRAM stiller de dokumenter, der er udfaerdiget i Auby og i Liège i forbindelse med de undersoegelser, der er foretaget med hensyn til stoebning, valsning og smoering til raadighed for PYA . . .«.

Aftalen indeholder desuden bestemmelser, der direkte vedroerer produktionsvekslinger med producenter i andre EF-lande.

I medfoer af bestemmelse I.14, forpligter PYA sig nemlig til at afholde sig fra »i Frankrig at importere valsevaerksprodukter af zink eller zinklegeringer, som CRAM maatte vaere i stand til at levere«. Omvendt forpligter CRAM sig til i medfoer af bestemmelse II.15 at afholde sig fra »i Frankrig at importere zinklegeringer, som PYA maatte vaere i stand til at levere«.

I oevrigt vedroerer CRAM's forpligtelse til at levere valsevaerksprodukter til PYA kun de kvanta, der svarer til PYA's »salgsbehov i Frankrig«. Denne begraensning findes i aftalens bestemmelse I.9., hvorefter de »kvanta, som CRAM accepterer at formvalse, svarer til PYA's salgsbehov i Frankrig«.

Imidlertid er disse bestemmelsers raekkevidde begraenset ved bestemmelse I.10, hvor det praeciseres, at »CRAM desuden accepterer, i det omfang virksomheden ser sig i stand hertil, for PYA at formvalse zink bestemt til salg uden for Frankrig paa naermere fastlagte betingelser.

Medmindre andet aftales, afholder PYA sig fra at eksportere til Spanien, Portugal og de portugisiske oversoeiske territorier, Norge eller Sverige, og CRAM afholder sig fra at eksportere til Italien og Graeken- land . . .«.

En lignende begraensning findes i bestemmelsen II.14 for saa vidt angaar legeringer. Det praeciseres i denne bestemmelse, at »PYA, saa vidt virksomheden ser sig i stand hertil, accepterer for CRAM at formfremstille legeringer paa de i II.8 (1) og II.9 (2) fastsatte betingelser med henblik paa CRAM's salg uden for Frankrig, dog forudsat at CRAM ikke eksporterer til Italien og Graekenland, medmindre andet aftales paa forhaand . . .«

Saafremt CRAM ikke var i stand til at levere, skulle PYA desuden respektere reglerne om loyal konkurrence, hvad angaar markedsfoeringen af zink fra andre producenter end CRAM.

IV. Rationaliseringsaftale mellem CRAM og Prayon

Den 1. oktober 1977 indgik CRAM og Société de Prayon-Trooz i Belgien (i det foelgende benaevnt Prayon) en rationaliseringsaftale, hvorefter Prayon forpligtede sig til at daekke samtlige sine behov med hensyn til valsevaerksprodukter af zink hos CRAM som led i en aftale om formvalsning af raazink produceret og leveret af Prayon. Aftalen loeber i foerste omgang over en periode paa 15 aar. Den forlaenges dernaest stiltiende for fem aar ad gangen, medmindre den opsiges af en af parterne med et varsel paa to aar.

For saa vidt angaar CRAM's produktion af valsevaerksprodukter af Zink for Prayons regning og denne virksomheds forpligtelse til udelukkende at forsyne sig hos sin medkontrahent, fastsaetter aftalen foelgende:

- Bestemmelse I.2: »Prayon forpligter sig til at lade CRAM valse, og CRAM forpligter sig til paa sit vaerk i Auby at formvalse mindst 7 000 tons og hoejst 10 000 tons zink om aaret svarende til Prayons normale salgsbehov paa virksomhedens traditionelle markeder. Denne aftale traeder i kraft i sin helhed den 1. januar 1979 . . .«

- Bestemmelse I.3: »Denne formbearbejdning foretages paa de mest favorable kundevilkaar, nemlig: Prayon betaler CRAM et fast beloeb for valsning . . .« (herefter foelger beregningsmetoden for det faste beloeb).

- Bestemmelse I.12: I denne aftales gyldighedsperiode forpligter Prayon sig til, undtagen for saa vidt angaar de tilfaelde, hvor CRAM ikke er konkurrencedygtig, jf. artikel I.9 og I.10, eller for saa vidt CRAM ikke ser sig i stand til at opfylde sine forpligtelser, eller medmindre andet aftales paa forhaand med CRAM, at afholde sig fra direkte eller indirekte at valse, lade valse eller forsyne sig med ethvert kvantum zink eller zinklegeringer, som CRAM maatte vaere indstillet paa at valse i sin kontinuerlige valselinje.«

De tilfaelde af manglende konkurrenceevne hos CRAM, der henvises til i bestemmelse I.12, og hvor Prayon foelgelig fritages for sine forpligtelser, vedroerer for valsevaerksprodukternes vedkommende udelukkende den hypotetiske situation, hvor CRAM ikke maatte tilbyde Prayon betingelser, der kan sammenlignes med denne virksomheds konkurrenters betingelser i forbindelse med forsyninger »med henblik paa Prayons salg uden for sine traditionelle markeder eller ud over sine normale behov« (bestemmelse 1.9).

RETLIG VURDERING

I. Foranstaltningerne til beskyttelse af markederne (1976)

1. Faelles aktion med henblik paa beskyttelse af det tyske marked

Der er flere ting, der viser, at CRAM og RZ i hvert fald fra 1976 og indtil de begyndte at levere valsevaerksprodukter af zink til Schiltz med Egypten som angivet bestemmelsesland, samordnede deres praksis med det hovedsigte at beskytte det tyske marked, for saa vidt angaar afsaetningen af disse produkter.

Det er inden for samme korte periode indtil den 21. oktober 1976 (hvor CRAM indstillede leverancerne) og den 29. oktober 1976 (hvor RZ indstillede leverancerne), at disse to producenter lagde pres paa Schiltz for at faa ham til at standse eksporten til Forbundsrepublikken Tyskland.

Det er godtgjort, at RZ den 21. oktober 1976, hvor CRAM indstillede leverancerne uden synlig grund, havde bebejdet Schiltz ikke at overholde bestemmelsen om eksport til Egypten, og det er umuligt at se dette sammenfald af dato som et tilfaeldigt sammentraef, eftersom det kan konstateres, at RZ den 26. oktober 1976 ved en telex meddelte CRAM, at virksomheden nedsatte priserne med ca. 3 % paa det tyske marked, og denne meddelelse har ingen mening blandt konkurrenter, medmindre der er tale om en samordnet indsats for at bekaempe paralleleksport paa dette marked. I denne anledning kom RZ ind paa spoergsmaalet om direkte leverancer fra CRAM, som kunne have forklaret en saadan telex, men indholdet og tonen i telexen giver absolut intet holdepunkt for at antage, at formaalet var at faa CRAM til at nedsaette sine priser paa leverancer til RZ, og den illusoriske karakter af dette argument kommer helt klart til udtryk, naar man ser, at der i telexen tales om en prissaenkning for kurante tykkelser, og at CRAM aldrig har leveret andet til RZ end helt tynde produkter, og da kun i meget begraensede maengder.

Endelig er det karakteristisk, at CRAM ventede med at stille paakrav til Schiltz om betaling af de udestaaende fordringer, indtil RZ's undersoegelse hos Schiltz og Kestermann var afsluttet, dvs. indtil den 8. november 1976.

De her konstaterede forhold synes kun at kunne forklares ved, at der har foregaaet en udveksling af oplysninger mellem CRAM og RZ med henblik paa en parallel og ensartet adfaerd over for Schiltz. Dette er en samordnet praksis, som gaar ud paa at beskytte det tyske markeds prisniveau ved isaer at forhindre paralleleksport eller genindfoersel af valsevaerksprodukter, der stammer fra Forbundsrepublikken Tyskland. En saadan samordnet praksis falder ind under artikel 85, eftersom der er tale om en hel klar paavirkning af handelen mellem medlemsstater.

2. Forpligtelse til videresalg til et bestemt land

Bestemmelsen om, at Schiltz skulle eksportere de af CRAM og RZ leverede valsevaerksprodukter af zink til Egypten, er i hele sit indhold en begraensning af konkurrencen. Denne bestemmelse begraenser nemlig videreforhandlerens frihed til af afsaette varerne, hvor han vil, og bidrager til at goere det muligt for de to producenter at hindre parallelimport inden for faellesmarkedet. Det skal bemaerkes, at RZ' og CRAM's salgspriser i forhold til Schiltz for salg til Egypten var naesten identiske med eller laa meget taet op ad de priser, de praktiserede for salg til Belgien. Bestemmelsen om eksport til Egypten skulle saaledes fremfor alt tjene som et middel til beskyttelse af de paagaeldende producenters respektive markeder, isaer det tyske marked, som er det mest saarbare paa grund af de hoeje priser og distributionsnettet.

Bestemmelsen om eksport til Egypten havde ligeledes konkurrencebegraensende virkning, eftersom leverandoererne straks og definitivt standsede de aftalemaessige leverancer og naegtede at udfoere allerede modtagne supplerende ordrer, saa snart det viste sig, at denne bestemmelse ikke blev overholdt, og at varerne blev videresolgt i Tyskland. RZ' holdning er helt entydig, og det samme gaelder for CRAM, som paaberaabte sig forsinket betaling fra Schiltz' side, men som ventede 17 dage med at rejse dette spoergsmaal over for Schiltz efter sin pludselige standsning af leverancerne, uden at Schiltz blev sat i mora.

Den konkurrencebegraensning, der foelger af forpligtelsen til at videresaelge i et bestemt land, kan i sig selv paavirke handelen mellem medlemsstater maerkbart, eftersom videresaelgeren har sin virksomhed i faellesmarkedet, hvor han frit maa kunne afsaette varerne, hvor han oensker det, alt afhaengigt af omstaendighederne og isaer de priser, der tilbydes ham; i dette tilfaelde var et saadant videresalg fra Belgien til Forbundsrepublikken Tyskland samt til Frankrig uden problemer i betragtning af at disse to landes prisniveau var tydeligt hoejere.

Endelig kan artikel 85, stk. 3, ikke finde anvendelse i dette tilfaelde, for det foerste fordi der ikke er anmodet herom, men ogsaa fordi der ikke ses at vaere nogen af de i denne bestemmelse omhandlede fordele forbundet med en aftale, hvis eneste formaal i realiteten er at beskytte producenternes respektive markeder. Selv om det ikke er udelukket, at en bestemmelse om videresalg i et tredjeland under visse omstaendigheder kan vaere genstand for en fritagelse, maa denne mulighed udelukkes i den foreliggende sag, naar der tages hensyn til den mellem RZ og CRAM praktiserede pris.

Under disse omstaendigheder falder bestemmelser om videresalg i et mellem paa den ene side CRAM og Schiltz og paa den anden side RZ og Schiltz aftalt land saaledes ind under traktatens artikel 85.

II. Aftalen mellem CRAM, RZ og VM om

gensidige leverancer

1. Aftalen af 5. august 1974, hvorved CRAM, RZ og VM forpligtede sig til at levere valsevaerksprodukter af zink til hinanden, hvis der skulle opstaa behov herfor, er en konkurrencebegraensning baade i sit maal og i sin virkning, fordi den - i hvert fald i de situationer, der er forudset i aftalen, og som faktisk er opstaaet - fratager parterne deres selvstaendige adfaerd og deres mulighed for individuelt at tilpasse sig forholdene; hver part giver i henhold til aftalen afkald paa at benytte sig af de andre parters produktionsstandsninger eller -begraensninger ved at oege det direkte salg til kundekredsen, hvorved denne part samtidig beskytter sig mod en lignende risiko i det modsatte tilfaelde.

Aftalen ville have kunnet og vil stadig kunne tvinge parterne til at levere hinanden betydelige maengder.

En aftale af saa generel raekkevidde og af saa lang varighed erstatter konkurrencen mellem parterne med gensidig bistand og bidrager til at forhindre enhver aendring i deres respektive stilling paa markedet, eftersom aftalen jo vedvarende fornys ved stiltiende overenskomst.

I selve det oejeblik en af parterne lettest kan traenge ind paa den anden parts marked - i betragtning af at de paagaeldende produkter er naesten identiske, naar man ser bort fra forskelligt maerke - skal den foerste part i stedet unddrage en del af sin produktion en normal afsaetning for at levere den til den anden part. Det er aftalens formaal, at den anden part placeres i et afhaengighedsforhold, saaledes at han aldrig benytter de varer, han har modtaget i medfoer af aftalen, til at paafoere den foerste part konkurrence.

Denne begraensning kan paavirke handelen mellem medlemsstater, eftersom den vedroerer den adfaerd, som de tre stoerste europaeiske producenter af valsevaerksprodukter af zink med hjemsted i to forskellige medlemsstater, anvender over for hinanden.

2. Selv om der ikke kan indroemmes fritagelse i medfoer af artikel 85, stk. 3, da der ikke foreligger nogen anmeldelse, er der grund til at understrege, at de grundlaeggende betingelser for en saadan fritagelse ikke er opfyldt.

Parterne har fastholdt, at aftalen blev indgaaet paa et tidspunkt, hvor de var ved at saette ultramoderne valsningsanlaeg i drift, der i driftsmaessig henseende var meget foelsomme, isaer i indkoeringsperioden, og at aftalen foelgelig var noedvendig for at sikre forsyningerne til videreforhandlerne, i tilfaelde af at et af de nye anlaeg broed sammen.

(1) Den bestemmelse, der henvises til, vedroerer det eventuelle forhold, at CRAM naegter at valse visse zinkprodukter og zinklegeringer, hvor efterspoergslen er alt for ringe til, at produktionen findes oekonomisk forsvarlig.

Kommissionen benaegter ikke rigtigheden af Pejlighedsvise leverancer mellem konkurrenter. Hvad angaar eventuelle aftaler paa et ikke-eksklusivt og tidsbegraenset grundlag, som tager sigte paa leverancer mellem konkurrenter for at garantere forsyninger, skoenner Kommissionen, at saadanne aftaler under visse omstaendigheder kan undersoeges for saa vidt angaar deres forenelighed eller mulighed for fritagelse. I den foreliggende sag er muligheden for fritagelse fuldstaendig udelukket. Forbedringen af produktionen kan heller ikke anerkendes, eftersom det drejer sig om investeringer, der allerede er foretaget. Hertil kommer, at en aftale af saa stor raekkevidde og saa lang varighed under ingen omstaendigheder ville have vaeret noedvendig for at imoedegaa risikoen for driftsuheld som foelge af manglende erfaring med hensyn til driften af nye anlaeg. Forbedringen af distributionen ud fra et forsyningssikkerhedsmaessigt synspunkt kan heller ikke anerkendes. En leveringsudygtig producents kundekreds ville blot kunne organisere de leverancer der blev anmodet om, uden at opstille et nyt improviseret salgsnet, saaledes som parterne har haevdet.

III. Foranstaltninger aftalt mellem CRAM og PYA vedroerende produktion, forsyning og salg af valsevaerksprodukter og legeringer af zink

A. Konkurrencebegraensninger

1. Produktion

Aftalen af 4. maj 1971 indeholder konkurrencebegraensende bestemmelser, for saa vidt angaar produktionen af valsevaerksprodukter og legeringer.

PYA's forpligtelse (artikel I.14) til at afholde sig fra at fremstille valsevaerksprodukter af zink aendrer udbudsstrukturen i faellesmarkedet ved at reducere antallet af producenter paa det franske marked fra tre til to, idet de resterende to producenter, CRAM og VM, tegner sig for mere end halvdelen af produktionen i EF.

Som svar paa Kommissionens klagepunkter er det, hvad dette punkt angaar, blevet haevdet, at PYA af andre grunde saa sig noedsaget til at opgive produktionen af valsevaerksprodukter af zink. Det kan imidlertid konstateres, at der ved den paagaeldende aftale skabes en direkte og indiskutabel sammenhaeng mellem paa den ene side denne standsning af produktionen, koblet sammen med en forpligtelse til i mindst 15 aar (aftalens mindste loebetid) at afholde sig fra at genoptage produktionen, og paa den anden side CRAM's forpligtelser som naevnt i det foelgende med hensyn til legeringer, og hvilke forpligtelser man i oevrigt kun kan forestille sig som en gensidighedsforanstaltning. Det er i oevrigt saaledes, den franske konkurrencekommission fortolkede aftalen i en udtalelse af 8. februar 1979.

Paa sin side gav CRAM (artikel II.6) afkald paa selv at fastsaette stoerrelsen af sin produktion af zinklegeringer ved at forpligte sig til ikke at udvikle sin produktionskapacitet og endog om noedvendigt at nedskaere sin produktion, indtil PYA's produktion af legeringer havde naaet 15 000 tons om aaret.

Paa lignende maade medfoerer CRAM's og PYA's gensidige forpligtelse (artikel II.7) til at opnaa enighed om opfoerelse af ny produktionskapacitet med hensyn til legeringer, naar PYA har naaet sit maal paa 15 000 tons om aaret (30 % af det davaerende franske marked), at parterne fratages deres normale frihed til selv at fastlaegge deres adfaerd i saa henseende.

De forskellige bestemmelser, der naevnes i det foelgende, har saaledes til formaal at begraense konkurrencen paa markedet i almindelighed og mellem parterne selv i produktionsmaessig henseende.

2. Forsyning og salg

Aftalen af 4. maj 1971 indeholder ligeledes begraensninger med hensyn til indkoeb og salg, som i realiteten falder noeje sammen med de foregaaende.

Dels forpligter PYA sig med hensyn til sit salg i Frankrig (artikel I.2) til kun at indkoebe valsevaerksprodukter af zink hos CRAM, som forpligter sig til at levere til PYA. Med hensyn til sit salg af det samme produkt uden for Frankrig er PYA forpligtet til (artikel (artikel I.10) at give CRAM praeference, hvis denne virksomhed kan yde samme vilkaar som konkurrenterne, hvilket paa trods af denne formildende omstaendighed begraenser virksomhedens forsyningsfrihed. I de to tilfaelde kan CRAM's forpligtelse til at levere til PYA have til virkning at begraense virksomhedens egne muligheder for at eksportere.

Selv om det antages, at CRAM ikke ville vaere i stand til at levere, i hvilket tilfaelde PYA er frit stillet med hensyn til at skaffe sig forsyninger fra andre producenter, foerer PYA's forpligtelse (artikel I.13) til at »overholde reglerne om loyal konkurrence« i markedsfoeringen af valsevaerksprodukter fra andre virksomheder helt klart til, at CRAM's konkurrencemaessige stilling ikke forringes, ligesom det med tilstraekkelig klarhed fremgaar, at CRAM forventer det samme fra PYA med hensyn til markedsfoeringen af de valsevaerksprodukter, som CRAM selv maatte levere til denne virksomhed.

Det forbud, der er paalagt CRAM (artikel I.10) mod at eksportere til Graekenland og Italien, fuldender systemet af begraensninger med hensyn til valsevaerksprodukter, selv om denne eksport ganske vist kun vil kunne vaere af begraenset omfang. For saa vidt angaar zinklegeringer, forpligter CRAM (artikel II.8) sig til at bestille op til 5 000 tons hos PYA (som forpligter sig til at levere dem) for at goere det muligt for denne virksomhed at naa op paa en aarlig produktion paa 15 000 tons. Selv om denne bestemmelse kun er en side af CRAM's ovenfor naevnte forpligtelse til eventuelt at reducere sin egen produktion (artikel II.6), betyder den, at én virksomhed koeber sine forsyninger hos en konkurrent paa vilkaar, der udelukker enhver konkurrence.

Mere generelt giver CRAM PYA praeference med hensyn til enhver leverance af legeringer, og dette i hele aftalens gyldighedsperiode (artikel II.15).

Disse bestemmelser, der skal ses i sammenhaeng med bestemmelserne vedroerende produktionen (jf. afsnit A 1 nedenfor), indebaerer en forpligtelse for parterne til i forbindelse med salg af legeringer at afholde sig fra at foere en konkurrencefremmende politik, der kan skade maalsaetninger vedroerende harmonisering af virksomhedernes produktion og forretningspolitik, hvilket tydeligt fremgaar af aftalen af 4. maj 1971 (jf. isaer indledningens artikel I.3).

De forskellige bestemmelser ovenfor skal derfor betragtes som havende til formaal at begraense konkurrencen mellem parterne for de paagaeldende to typer produkter, for saa vidt angaar forsyning og distribution.

B. Paavirkning af handelen mellem medlemsstater

Bestemmelserne ovenfor vedroerende produktion samt salg til Graekenland og Italien kan maerkbart paavirke parternes mulighed for at eksportere i faellesmarkedet; bestemmelserne vedroerende gensidige forsyninger begraenser parternes frihed til baade at importere fra og og eksportere til faellesmarkedet, i hvert fald paa fuldt forsvarlige konkurrencemaessige vilkaar for saa vidt angaar CRAM's forpligtelse til at levere valsevaerksprodukter til PYA.

Hvad legeringerne angaar, skal det understreges, at angivelsen i aftalen (artikel II.8 in fine), hvorefter PYAs aarlige produktion paa 15 000 tons skulle anvendes »til virksomhedens eget salg i Frankrig«, ikke har til foelge at begraense produktionskapacitetsnedskaeringen eller den af CRAM indroemmede produktion til afsaetningen paa det franske marked.

Det samme gaelder den gensidige forpligtelse (artikel II.7) til at traeffe naermere aftale om kapaciteten, naar PYA har naaet denne maalsaetning paa 15 000 tons om aaret; det er usandsynligt, at en saadan aftale kun kan vedroere den kapacitet, der er bestemt til afsaetning i Frankrig, medens virksomhederne bevarer deres frihed med hensyn til den kapacitet, der er bestemt til eksport.

For saa vidt angaar PYA's forpligtelse til kun at forsyne sig med valsevaerksprodukter hos CRAM, har henvisningen (artikel I.2) til PYA's »salgsbehov i Frankrig« ikke yderligere til foelge at stille PYA frit med hensyn til at skaffe sig forsyninger uden for Frankrig. Men som en ekstra sikkerhedsforanstaltning forbyder artikel I.14. (i slutningen af foerste afsnit) udtrykkeligt at goere dette, medmindre CRAM er forhindret i at levere som naevnt ovenfor.

C. Anvendelse at artikel 85, stk. 3

Da aftalen af 4. maj 1971 ikke er blevet anmeldt, kan der ikke gives fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3.

I denne henseende skal Kommissionen dog anfoere, at det ikke forekommer den udelukket, at den, hvis nogle af de noedvendige eller urimelige bestemmelser var blevet opgivet eller aendret, ville have kunnet lade de essentielle bestemmelser i den paagaeldende aftale vaere omfattet af artikel 85, stk. 1, i et begraenset tidsrum, for saa vidt disse bestemmelser bidrog til at forbedre produktionen eller distributionen, samtidig med at PYA kunne traenge ind paa markedet for legeringer og samtidig fortsaette med at optraede som videreforhandler paa markedet for valsevaerksprodukter.

Men under denne forudsaetning ville Kommissionen, i betragtning af omstaendighederne i denne sag, ikke have fundet det absolut noedvendigt, jf. artikel 85, stk. 3, at de midlertidig tilladte begraensninger skulle vaere genstand for en aftale mellem parterne for en periode af 15 aar med mulighed for forlaengelse for fem aar ad gangen.

Kommissionen ville desuden ikke have anset de bestemmelser for absolut noedvendige, som vedroerer

- PYA's forpligtelse til at give CRAM fortrinsret paa lige vilkaar for saa vidt angaar salgsbehovene uden for Frankrig;

- forbudet mod, at CRAM eksporterer valsevaerksprodukter til Italien;

- forbudet mod, PYA importerer valsevaerksprodukter til Frankrig, medmindre CRAM er ude af stand til at levere.

IV. Rationaliseringsaftale mellem CRAM og Prayon

1. Ved skrivelse af 17. juni 1981 kritiserede Kommissionen CRAM og Prayon for sidstnaevntes forpligtelse inden for rammerne af aftalen af 1. oktober 1977 til at opgive sin egen produktion af valsevaerksprodukter af zink. Det er af virksomhedernes svar paa meddelelsen om klagepunkterne samt af de mundtlige forklaringer klart fremgaaet, at Prayons beslutning om at indstille driften paa sit valsevaerk er uafhaengig af indgaaelsen af aftalen af 1. oktober 1977 og laa forud for denne, idet Prayon havde indstillet driften paa sit valsevaerk af rentabilitetsmaessige og industripolitiske grunde.

Paa denne baggrund maa klagepunktet vedroerende forpligtelsen til at standse produktionen af valsevaerksprodukter af zink frafaldes.

2. Aftalen af 1. oktober 1977 indeholder imidlertid andre bestemmelser, der er konkurrencebegraensende.

Forpligtelsen til at overdrage CRAM formvalsningen for egen regning af 7 000 til 10 000 tons zink om aaret paa betingelser svarende til »CRAM's mest begunstigede kunde« (betingelser noejagtigt fastlagt i aftalen) kan forhindre Prayon i eventuelt at indgaa mere fordelagtige handeler med en anden producent i faellesmarkedet.

Med hensyn til Prayons forsyninger af valsevaerksprodukter »ud over sine normale behov« (dvs. hoejst 10 000 tons zink om aaret) eller for at goere det muligt for Prayon at levere »uden for dennes traditionelle markeder« er virksomheden ligeledes forpligtet til kun at henvende sig til CRAM (artikel I.12 i aftalen). Det er kun i disse to situationer, at CRAM mister sin praeference, hvis virksomheden ikke tilbyder vilkaar, der kan sammenlignes med enhver anden virksomheds. Trods denne formildende omstaendighed er denne bestemmelse en konkurrencebegraensning, idet den yderligere befaester Prayons afhaengighed af CRAM.

Disse begraensninger er maerkbare og kan paavirke handelen mellem medlemsstater i betragtning af de paagaeldende virksomheders stoerrelse og deres betydning som eksportvirksomheder.

3. Der er ikke anmodet om en erklaering i medfoer af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, om dispensation fra bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, og den ville i oevrigt heller ikke kunne indroemmes.

Ifoelge parterne var aftalens formaal at goere det muligt for Prayon at forblive paa markedet for valsevaerksprodukter paa trods af lukningen af virksomhedens valseanlaeg. CRAM's forpligtelse til at fremstille valsevaerksprodukter for Prayon garanterede, at denne fik forsyninger, der med hensyn til maengde, kvalitet og betingelser gjorde det muligt for denne at fortsaette med at forhandle dette produkt. Den eksklusivitet og den praeference, som Prayon indroemmede CRAM, var noedvendig for at sikre CRAM's kontinuitet i sin afsaetning og goere det muligt for denne virksomhed at traeffe visse tekniske og kommercielle dispositioner.

I det foreliggende tilfaelde er disse forpligtelser i betragtning af deres varighed ikke absolut noedvendige for at naa aftalens maal; der er ikke noget element i denne aftale, der taler for en indledende periode paa 15 aar med mulighed for viderefoerelse for fem aar ad gangen, medmindre aftalen opsiges med to aars varsel. En saa lang varighed ville eventuelt kunne forsvares, hvis det drejede sig om aftaler, der fra leverandoerens side kraevede store investeringer, og som vedroerte et saerligt produkt, som koeberen kun vanskeligt ville kunne skaffe sig andre steder paa markedet. Men dels udnyttede CRAM ikke sit nye valseanlaegs kapacitet, dels var der mindst to andre producenter, der fremstillede de af aftalen omfattede valsevaerksprodukter.

ANVENDELSE AF ARTIKEL 15, STK. 2, I FORORDNING NR. 17

I medfoer af artikel 15, stk. 2, kan Kommissionen ved beslutning paalaegge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder boeder paa mindst 1 000 og hoejst 1 000 000 regningsenheder, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10 % af omsaetningen i det sidste regnskabsaar i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtraedelsen, saafremt de forsaetligt eller uagtsomt overtraeder bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1. Ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal der tages hensyn til baade overtraedelsens grovhed og dens varighed.

Kommissionen skoenner, at der boer paalaegges virksomhederne CRAM og RZ boeder for at have deltaget i den samordnede praksis med henblik paa at beskytte det tyske marked mod de af Schiltz gennemfoerte parallelimporter af valsevaerksprodukter.

Ved at deltage i denne samordnede praksis har disse to virksomheder forsaetligt eller i det mindste uagtsomt overtraadt bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. De vidste eller burde have vidst, at en forhindring af paralleleksporter er en grov overtraedelse af artikel 85, stk. 1, som fastslaaet i en raekke af Domstolens domme og ved Kommissionens beslutninger.

Hvad angaar overtraedelsens grovhed er det klart, at virksomhederne CRAM og RZ med denne samordnede praksis har forsoegt at hindre virkeliggoerelsen af et af EOEF-traktatens vaesentlige maal, nemlig oprettelsen af et enhedsmarked mellem Faellesskabets medlemsstater. For saa vidt angaar overtraedelsens varighed er denne begyndt senest den 21. oktober 1976 og fortsatte i det mindste til den 29. oktober 1976, som det er blevet paavist ovenfor.

Hvad angaar boedernes stoerrelse, boer der tages hensyn til den korte varighed af den samordnede praksis, selv om det drejer sig om en grov overtraedelse.

De to virksomheder har i lige grad ansvar for den samordnede praksis; der boer dog tages hensyn til deres respektive stoerrelse -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

1. Den faelles aktion, som CRAM og RZ i 1976 blev enige om med henblik paa at beskytte det tyske marked mod Schiltz' parallelimport af valsevaerksprodukter, er en overtraedelse af traktatens artikel 85.

2. Den bestemmelse, der i 1976 blev aftalt mellem paa den ene side CRAM og Schiltz og paa den anden side RZ og Schiltz, og som paalagde sidstnaevnte at videresaelge valsevaerksprodukter af zink i et bestemt land med det formaal at begraense parallelimport inden for Faellesskabet, er en overtraedelse af traktatens artikel 85.

Artikel 2

1. For den i artikel 1, stk. 1, omhandlede overtraedelse paalaegges nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:

- CRAM en boede paa 400 000 fire hundrede tusinde ECU, dvs. 2 625 000 ffr.,

- Rheinische Zinkwalzwerk GmbH & Co., en boede paa 500 000 fem hundrede tusinde ECU, dvs. 1 157 230 DM.

2. Disse boeder skal indbetales

- af CRAM paa Kommissionens konto nr. 5770-006-5 i Société Générale de Paris,

- af RZ paa Kommissionens konto nr. 64910 i Sal Oppenheim, Koeln,

senest tre maaneder fra meddelelsen af denne beslutning.

Artikel 3

Aftalen om gensidige leverancer af 5. august 1974 mellem CRAM, RZ og VM er en overtraedelse af traktatens artikel 85.

Artikel 4

Foelgende bestemmelser i aftalen af 4. maj 1971 mellem CRAM og PYA er overtraedelser af traktatens artikel 85:

1. PYA's forpligtelse til at afholde sig fra at fremstille valsevaerksprodukter af zink (artikel I.14).

2. CRAM's forpligtelse til ikke at udvikle sin produktionskapacitet med hensyn til zinklegeringer, saa laenge PYA's kapacitet ikke overstiger 15 000 tons om aaret, og til eventuelt at begraense sin egen produktion ved for egen regning at lade PYA fremstille indtil 5 000 tons om aaret (artikel II.6 og 8).

3. CRAM's og PYA's gensidige forpligtelse til at traeffe aftale om indfoerelse af ny produktionskapacitet med hensyn til legeringer, naar PYAs produktion er naaet op paa 15 000 tons om aaret (artikel II.7).

4. PYA's forpligtelse til kun at koebe forsyninger af valsevaerksproddukter hos CRAM, for saa vidt angaar en del (salg i Frankrig) af sine behov (artikel I.2), til derudover at give denne virksomhed praeference ved i oevrigt enslydende betingelser (artikel I.10), og til »at overholde reglerne om loyal konkurrence« ved salg af valsevaerksprodukter fra andre virksomheder, saafremt CRAM ikke maatte se sig i stand til at levere (artikel I.13); forbudet mod, at CRAM eksporterer valsevaerksprodukter til Graekenland og Italien (artikel I.10), og mod at PYA importerer valsevaerksprodukter, medmindre CRAM ude af stand til at levere (artikel I.14).

5. CRAM's forpligtelse til at give PYA praeference i forbindelse med enhver leverance af legeringer.

Artikel 5

Den eksklusivitet, som Prayon indroemmer CRAM i deres aftale af 1. oktober 1977, for saa vidt angaar formvalsning op til en vis maengde, og den praeference under i oevrigt lige vilkaar, som forbeholdes denne virksomhed ud over denne maengde eller med henblik paa ekstraordinaert salg, er en overtraedelse af traktatens artikel 85.

Artikel 6

De i artikel 7 naevnte parter ophoerer straks med de konstaterede overtraedelser og afholder sig i fremtiden fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme virkning.

Artikel 7

Denne beslutning er rettet til:

1. For alle artiklernes vedkommende:

Compagnie royale asturienne des mines

42, Avenue Gabriel

F-Paris Cedex 08. 2. For artikel 1 2 og 3's vedkommende:

Rheinisches Zinkwalzwerk GmbH & Co.

Bahnhofstrasse 90

D-4354 Datteln.

3. For artikel 3's vedkommende:

Société des mines et fonderies de zinc de la Vieille- Montagne SA

B-4900 Angleur, Liège.

4. For artikel 4's vedkommende:

Penarroya SA

Tour Maine Montparnasse

33, avenue du Maine

F-75755 Paris.

5. For artikel 5's vedkommende:

Société de Prayon SA

144, rue J. Wauters

B-4130 Engis.

Denne beslutning kan tvangsfuldbyrdes i overensstemmelse med artikel 192 i traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 14. december 1982.

Paa Kommissionens vegne

Frans ANDRIESSEN

Medlem af Kommissionen