*****

RAADETS DIREKTIV

af 15. september 1986

om en saerlig uddannelse til alment praktiserende laege

(86/457/EOEF)

RAADET FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, saerlig artikel 49, 57 og 66,

under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),

under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2),

under henvisning til udtalelse fra Det oekonomiske og sociale Udvalg (3), og

ud fra foelgende betragtninger:

Direktiv 75/362/EOEF (4), senest aendret ved akten vedroerende Spaniens og Portugals tiltraedelse, og direktiv 75/363/EOEF (5), senest aendret ved direktiv 82/76/EOEF (6), vedroerende fri bevaegelighed for laeger indeholder ingen bestemmelser om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for en saerlig uddannelse i almen medicin og heller ingen kriterier for, hvad denne uddannelse skal indeholde;

selv om Raadet ikke den gang oenskede at traeffe foranstaltninger paa dette omraade paa faellesskabsplan, konstaterede det imidlertid, at tendensen i en raekke medlemsstater gik i retning af at laegge stoerre vaegt paa den alment praktiserende laeges rolle og uddannelse; Raadet anmodede derfor Kommissionen om at foretage en naermere analyse af de spoergsmaal, som denne udvikling gav anledning til;

denne tendens har siden fortsat gjort sig gaeldende endog i stigende grad, saaledes at det nu stort set er almindeligt erkendt, at der er behov for en saerlig uddannelse for alment praktiserende laeger, som skal saette dem i stand til bedre at varetage de opgaver, der paahviler dem; disse opgaver, der i hoej grad er baseret paa laegens personlige kendskab til sine patienters miljoe, bestaar i at raadgive disse om sygdomsforebyggelse og om helbredsbeskyttelse paa grundlag af dette kendskab samt i at give dem den relevante behandling;

dette behov for en saerlig uddannelse inden for almen medicin er bl.a. opstaaet som foelge af udviklingen inden for laegevidenskaben, der har medfoert, at afstanden mellem undervisningen og den medicinske forskning paa den ene side og virket som alment praktiserende laege paa den anden side er blevet stadig stoerre, saaledes at det ikke laengere er muligt at give en tilfredsstillende undervisning i vaesentlige aspekter af den almene medicin inden for den traditionelle laegevidenskabelige grunduddannelse i medlemsstaterne;

ud over den umiddelbare fordel for patienterne anerkendes det ligeledes, at en bedre tilpasning af uddannelsen til den alment praktiserende laeges specifikke funktion vil bidrage til at forbedre behandlingssystemet, bl.a. ved at fremme en mere selektiv anvendelse af speciallaeger samt af laboratorier og andre hoejtspecialiserede institutter og afdelinger;

en forbedring af uddannelsen i almen medicin vil kunne hoejne den alment praktiserende laeges betydning;

selv om denne udvikling synes uomgaengelig, forloeber den dog ikke i samme tempo i alle medlemsstater; uden at forcere den igangvaerende udvikling boer det tilstraebes, at der sker en etapevis tilnaermelse med henblik paa at sikre en relevant uddannelse af alle alment praktiserende laeger, der tilgodeser de saerlige krav, som udoevelsen af dette erhverv stiller;

for at sikre en gradvis gennemfoerelse af denne reform er det noedvendigt, at der i hver medlemsstat i foerste fase indfoeres en saerlig uddannelse til alment praktiserende laege, som opfylder visse minimumskrav baade ud fra et kvalitativt og et kvantitativt synspunkt, og som supplerer den minimumsgrunduddannelse, som laeger skal have i medfoer af direktiv 75/363/EOEF; det er ikke afgoerende, om denne uddannelse i almen medicin gives inden for eller uden for rammerne af den nationale medicinske grunduddannelse; i anden fase boer det desuden fastsaettes, at adgangen til at virke som alment praktiserende laege inden for rammerne af en social sikringsordning boer goeres betinget af, at den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege er afsluttet; endelig boer der senere fremsaettes nye forslag med henblik paa at fuldfoere reformen;

dette direktiv beroerer ikke medlemsstaternes ret til selv at udforme deres nationale sociale sikringsordning og til at bestemme, hvilke aktiviteter der skal udoeves inden for rammerne af denne ordning;

koordineringen af de minimumskrav, der stilles for udstedelse af de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege, der indfoeres ved dette direktiv, giver medlemsstaterne mulighed for gensidigt at anerkende disse eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser;

i henhold til direktiv 75/362/EOEF kan en medlemsstat ikke kraeve, at laeger, der er i besiddelse af eksamensbeviser, der er erhvervet i en anden medlemsstat og anerkendt i henhold til naevnte direktiv, skal gennemgaa en supplerende uddannelse for at kunne arbejde som laege inden for rammerne af en social sikringsordning, selv om den kraever en saadan uddannelse af indehavere af laegevidenskabelige eksamensbeviser, der er erhvervet paa dens eget omraade; denne virkning af direktiv 75/362/EOEF kan ikke, for saa vidt angaar adgangen til at virke som alment praktiserende laege inden for rammerne af en social sikringsordning, saettes ud af kraft foer den 1. januar 1995, som er den dato, hvorefter alle medlemsstater i henhold til naervaerende direktiv kun maa give tilladelse til udoevelse af virksomhed som alment praktiserende laege inden for rammerne af en social sikringsordning til laeger, der har gennemgaaet den saerlige uddannelse inden for almen medicin; laeger, der inden denne dato har etableret sig i almen praksis i henhold til direktiv 75/362/EOEF, skal have ret til fortsat at virke som alment praktiserende laeger inden for rammerne af vaertslandets sociale sikringsordning, selv om de ikke har gennemgaaet en saerlig uddannelse inden for almen medicin -

UDSTEDT FOELGENDE DIREKTIV:

Artikel 1

Hver af de medlemsstater, som paa deres omraade tilbyder det komplette uddannelsesforloeb, der omtales i artikel 1 i direktiv 75/363/EOEF, indfoerer en saerlig uddannelse til alment praktiserende laege, der mindst opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2 og 3 i naervaerende direktiv, saaledes at de foerste eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for denne uddannelse kan udstedes senest den 1. januar 1990.

Artikel 2

1. Den i artikel 1 naevnte saerlige uddannelse til alment praktiserende laege skal mindst opfylde foelgende betingelser:

a) den kan foerst begyndes efter gennemfoerelse og godkendelse af et studium paa mindst seks aar inden for den i artikel 1 i direktiv 75/363/EOEF omhandlede uddannelse;

b) den omfatter mindst to aars heltidsuddannelse og gennemfoeres under tilsyn af de kompetente myndigheder eller organer;

c) den skal i hoejere grad vaere praktisk end teoretisk orienteret; den praktiske del af uddannelsen skal dels finde sted i mindst seks maaneder paa godkendte sygehuse, der raader over egnet udstyr og egnede afdelinger, dels omfatte mindst seks maaneder hos en godkendt alment praktiserende laege eller i et godkendt laegecenter inden for den primaere sundhedstjeneste; uddannelsen sker i samarbejde med andre institutioner eller organer inden for sundhedsomraadet, der beskaeftiger sig med almen medicin; uafhaengigt af ovennaevnte minimumsperioder, kan den praktiske uddannelse dog i en periode paa hoejst seks maaneder gives i andre godkendte institutioner eller organer inden for sundhedsomraadet, der beskaeftiger sig med almen medicin;

d) den omfatter laegens personlige deltagelse i de faglige arbejds- og ansvarsopgaver, der paahviler de personer, med hvem han arbejder.

2. Medlemsstaterne kan udsaette anvendelsen af stk. 1, litra c), vedroerende mindstevarigheden af uddannelsesperioderne indtil senest den 1. januar 1995.

3. Medlemsstaterne goer udstedelsen af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege betinget af besiddelsen af et af de i artikel 3 i direktiv 75/362/EOEF omhandlede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser.

4. Medlemsstaterne udpeger de myndigheder eller organer, der er kompetente til at udstede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege. Artikel 3

Hvis der paa tidspunktet for meddelelsen af dette direktiv i en medlemsstat findes en uddannelse til alment praktiserende laege, der bygger paa erfaringer inden for almen medicin, som laegen har opnaaet i sin egen praksis under tilsyn af en godkendt praktikvejleder, kan medlemsstaten opretholde denne uddannelse paa forsoegsbasis paa betingelse af, at den

- er i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, litra a) og b), og artikel 2, stk. 3;

- er af en varighed, der svarer til det dobbelte af forskellen mellem den varighed, der er omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra b), og summen af de perioder, der omhandles i tredje led;

- omfatter en periode paa et godkendt sygehus, der raader over egnet udstyr og egnede afdelinger, og en periode hos en godkendt alment praktiserende laege eller i et godkendt laegecenter inden for den primaere sundhedstjeneste; fra den 1. januar 1995 skal hver af disse perioder vaere paa mindst seks maaneder.

Artikel 4

Paa grundlag af den indhentede erfaring og under hensyn til udviklingen inden for uddannelsen til alment praktiserende laege forelaegger Kommissionen senest den 1. januar 1996 Raadet en rapport om gennemfoerelsen af artikel 2 og 3 samt passende forslag med henblik paa fortsat harmonisering af uddannelsen til alment praktiserende laege.

Raadet traeffer inden den 1. januar 1997 afgoerelse om disse forslag efter fremgangsmaaderne i traktaten.

Artikel 5

1. Uden at princippet om heltidsuddannelse, jf. artikel 2, stk. 1, litra b), derved anfaegtes, kan medlemsstaterne give tilladelse til, at den saerlige uddannelse til alment praktiserende laege finder sted, foruden paa heltidsbasis, ogsaa paa deltidsbasis, saafremt foelgende saerlige betingelser er opfyldt:

- uddannelsens samlede varighed maa ikke afkortes, fordi den gennemfoeres paa deltidsbasis;

- den ugentlige varighed af deltidsuddannelsen maa ikke vaere under 60 % af den ugentlige varighed af uddannelsen paa heltidsbasis;

- deltidsuddannelsen skal omfatte et vist antal perioder med heltidsuddannelse baade for saa vidt angaar den del, der foregaar paa sygehuse, og for saa vidt angaar den del, der foregaar hos en godkendt alment praktiserende laege eller i et godkendt laegecenter inden for den primaere sundhedstjeneste. Disse heltidsuddannelsesperioder skal vaere af et saadant antal og af en saadan varighed, at der derigennem tilvejebringes et tilstraekkeligt grundlag for en effektiv udoevelse af almen medicinsk praksis.

2. Deltidsuddannelsen skal kvalitativt vaere paa samme niveau som heltidsuddannelsen. Som bevis for gennemfoerelsen af denne uddannelse udstedes det i artikel 1 omhandlede eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis.

Artikel 6

1. Uafhaengigt af de regler for erhvervede rettigheder, de maatte vedtage, kan medlemsstaterne udstede det i artikel 1 omhandlede eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis til en laege, der ikke har gennemfoert den i artikel 2 og 3 omhandlede uddannelse, men som har gennemgaaet en anden supplerende uddannelse, for hvilken de kompetente myndigheder i en medlemsstat har udstedt et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis; dog kan dette eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis kun udstedes af den paagaeldende medlemsstat som bevis for kundskaber, der kvalitativt ligger paa samme niveau som dem, der erhverves ved den i artikel 2 og 3 omhandlede uddannelse.

2. Ved de bestemmelser, der vedtages i overensstemmelse med stk. 1, fastsaetter medlemsstaterne bl.a., i hvilket omfang den supplerende uddannelse, ansoegeren allerede har gennemgaaet, og hans faglige erfaring kan erstatte den i artikel 2 og 3 omhandlede uddannelse.

Medlemsstaterne kan kun udstede det i artikel 1 omhandlede eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, saafremt ansoegeren har mindst seks maaneders erfaring som alment praktiserende laege hos en alment praktiserende laege eller i et laegecenter inden for den primaere sundhedstjeneste som naevnt i artikel 2, stk. 1, litra c).

Artikel 7

1. Fra den 1. januar 1995 skal hver medlemsstat med forbehold af de bestemmelser om erhvervede rettigheder, som den maatte vedtage, goere adgangen til at udoeve virksomhed som alment praktiserende laege inden for rammerne af en social sikringsordning betinget af, at det i artikel 1 omhandlede eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis er erhvervet.

Medlemsstaterne kan imidlertid give dispensation fra dette krav til personer, som er i faerd med at gennemgaa den saerlige uddannelse i almen medicin.

2. Hver medlemsstat fastsaetter naermeree regler for erhvervede rettigheder. Medlemsstaterne skal dog anse retten til at udoeve virksomhed som alment praktiserende laege inden for den nationale socialsikringsordning for at vaere erhvervet, naar en laege, der uden at vaere i besiddelse af det i artikel 1 omhandlede eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, pr. 31. december 1994 besidder denne ret i henhold til direktiv 75/362/EOEF og paa denne dato er etableret paa den paagaeldende medlemsstats omraade i henhold til naevnte direktivs artikel 2 eller artikel 9, stk. 1.

3. Hver medlemsstat kan anvende stk. 1 inden den 1. januar 1995 paa betingelse af, at enhver laege, der i en anden medlemsstat har gennemgaaet den i artikel 1 i direktiv 75/363/EOEF omhandlede uddannelse, indtil den 31. december 1994 under henvisning til artikel 2 eller artikel 9, stk. 1, i direktiv 75/362/EOEF, kan etablere sig paa dens omraade og praktisere inden for rammerne af den nationale socialsikringsordning. 4. Hver medlemsstats kompetente myndigheder udsteder paa begaering en attestation for, at laeger, der er indehavere af de i stk. 2 omhandlede erhvervede rettigheder, har ret til inden for rammerne af den nationale socialsikringsordning at virke som alment praktiserende laeger uden at have erhvervet det i artikel 1 omhandlede eksamensbevis, certifikat eller kvalifikationsbevis.

5. Stk. 1 er paa ingen maade til hinder for, at medlemsstaterne paa deres omraade og i henhold til den hergaeldende lovgivning kan give tilladelse til at virke som alment praktiserende laege inden for rammerne af en social sikringsordning til personer, der ikke har erhvervet eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for laegeuddannelse og gennemfoert en saerlig uddannelse i almen medicin i en medlemsstat, men som er indehavere af eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser for en eller begge af disse uddannelser udstedt af et tredjeland.

Artikel 8

1. Hver medlemsstat anerkender til udoevelsen af arbejdet som alment praktiserende laege inden for rammerne af den nationale socialsikringsordning de i artikel 1 naevnte eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er udstedt til medlemsstatens statsborgere af de oevrige medlemsstater i overensstemmelse med artikel 2, 3, 5 og 6.

Endvidere anerkendes de attestationer fra de kompetente myndigheder i Forbundsrepublikken Tyskland, som bekraefter, at kvalifikationsbeviser udstedt af de kompetente myndigheder i Den tyske demokratiske Republik, er ligestillet med de i foerste afsnit naevnte eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser.

2. Hver medlemsstat anerkender de i artikel 7, stk. 4, omhandlede attestationer, der er udstedt til medlemsstatens statsborgere af en anden medlemsstat, og tillaegger paa sit omraade denne attestation samme gyldighed som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som den selv har udstedt, og som giver adgang til at virke som alment praktiserende laege inden for rammerne af den nationale socialsikringsordning.

Artikel 9

De statsborgere i en medlemsstat, som af en medlemsstat har faaet udstedt de i artikel 1 eller i artikel 7, stk. 4, omhandlede eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, har ret til at baere den i den medlemsstat, der er vaertsland, anvendte erhvervsmaessige titel og til at anvende en forkortelse af denne titel.

Artikel 10

1. Med forbehold af artikel 9 sikrer de medlemsstater, der er vaertslande, at de personer, som er omfattet af artikel 8, bevarer retten til at benytte den akademiske titel, og eventuelt en forkortelse af denne, som de retmaessigt har erhvervet i den medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland, og paa denne stats sprog. Vaertslandet kan foreskrive, at der til denne titel foejes navn og adresse paa den institution eller det bedoemmelsesudvalg, der har tildelt den.

2. Saafremt den akademiske titel fra den medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland, i den medlemsstat, der er vaertsland, kan forveksles med en titel, som i denne stat kraever en supplerende uddannelse, som den paagaeldende ikke har gennemgaaet, kan vaertslandet kraeve, at den paagaeldende skal benytte sin titel fra den medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland, i en passende udformning, som angives af vaertslandet.

Artikel 11

Paa grundlag af de indvundne erfaringer og under hensyn til udviklingen i uddannelserne inden for almen medicin forelaegger Kommissionen senest den 1. januar 1997 Raadet en beretning om anvendelsen af dette direktiv og i givet fald passende forslag med henblik paa en relevant uddannelse af alle alment praktiserende laeger, der opfylder de saerlige krav, som udoevelsen af dette erhverv stiller. Raadet traeffer afgoerelse om disse forslag efter de i traktaten fastsatte fremgangsmaader.

Artikel 12

1. Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme dette direktiv. De underretter straks Kommissionen herom.

De underretter ligeledes Kommissionen om ikrafttraedelsesdatoen for de paagaeldende foranstaltninger.

2. Saa snart en medlemsstat har underrettet Kommissionen om ikrafttraedelsesdatoen for de foranstaltninger, som den paagaeldende medlemsstat har truffet i henhold til artikel 1, offentliggoer Kommissionen en passende meddelelse herom i De Europaeiske Faellesskabers Tidende og angiver den officielle benaevnelse paa det eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, der er indfoert af den paagaeldende medlemsstat, og i givet fald den erhvervsmaessige titel.

Artikel 13

Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 15. september 1986.

Paa Raadets vegne

G. HOWE

Formand

(1) EFT nr. C 13 af 15. 1. 1985, s. 3 og

EFT nr. C 125 af 24. 5. 1986, s. 8.

(2) EFT nr. C 36 af 17. 2. 1986, s. 149.

(3) EFT nr. C 218 af 29. 8. 1985, s. 9.

(4) EFT nr. L 167 af 30. 6. 1975, s. 1.

(5) EFT nr. L 167 af 30. 6. 1975, s. 14.

(6) EFT nr. L 43 af 15. 2. 1982, s. 21.