*****

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 19. februar 1986

om foreneligheden med faellesmarkedet af stoette ydet i seks arbejdsmarkedsregioner i henhold til den tyske forbundsstats og delstaternes faelles regionaludviklingsprogram (Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur«)

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(87/15/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk. 2, foerste afsnit,

efter i henhold til ovennaevnte artikel at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger og under henvisning til disse bemaerkninger, samt

ud fra foelgende betragtninger:

I

(1) Forbundsstatens og delstaternes faelles regionaludviklingsprogram, Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur«, der blev indfoert ved lov af 6. oktober 1969 (1), finansieres af forbundsstaten og delstaterne med halvdelen hver. Ifoelge lovens § 1, stk. 2, kan der under denne ordning ydes stoette i »Zonenrandgebiet« (et baelte langs Forbundsrepublikken Tysklands graense mod DDR, Tjekkoslovakiet og OEstersoeen) og i omraader, hvor

- den oekonomiske aktivitet ligger vaesentligt under eller truer med at falde til vaesentligt under landsgennemsnittet, eller

- hvor de fremherskende erhvervsgrene er ramt eller truet af strukturaendringer, der har eller ventes at ville faa betydelige negative virkninger for omraadet.

Ifoelge 1969-lovens § 4 skal der for programmets gennemfoerelse opstilles en rammeplan, som hvert aar revideres for at tilpasse den til udviklingen. I praksis vedtages hvert aar en ny rammeplan.

I henhold til afsnit II, punkt 1.2. i 13. og 14. rammeplan - som Kommissionen ogsaa er i faerd med at undersoege (2) - kan der under dette stoetteprogram ydes stoette til »investeringer i industrien af saerlig nationaloekonomisk betydning«.

Punkt 1.2.1. indeholder foelgende definition paa »investeringer af saerlig nationaloekonomisk betydning«:

»Industriinvesteringer er af saerlig nationaloekonomisk betydning, naar de ved at skabe yderligere indtaegtskilder direkte og vedvarende kan foere til en ikke ubetydelig foroegelse af den samlede indkomst i den paagaeldende region (primaereffekten). Denne betingelse kan anses at vaere opfyldt, naar den stoettemodtagende virksomhed fortrinsvis fremstiller produkter eller udfoerer tjenesteydelser af en saadan art, at de normalt ogsaa kan afsaettes uden for den paagaeldende region«.

Ifoelge punkt 2.3.2. i rammeplanerne bestaar den offentlige stoette dels i investeringsstoette i henhold til § 1 i Investitionszulagengesetz (1) og dels i et investeringstilskud, saaledes at forskellen mellem investeringsstoetten og den gaeldende maksimale stoettesats kan daekkes ved investeringstilskud.

Stoetten ydes fortrinsvis i prioriterede omraader (»Schwerpunktorte«) inden for de enkelte stoetteomraader. Uden for »Zonenrandgebiet« kan der ydes investeringsstoette til oprettelse eller udvidelse af en virksomhed i saerligt prioriterede omraader (»B-Schwerpunkte«) paa indtil 20 % (svarende til en nettosubventionsaekvivalent paa 16,7 %) og i »C-Schwerpunkte« paa indtil 15 % (svarende til en nettosubventionsaekvivalent paa 13 %). Uden for de prioriterede omraader kan der kun ydes investeringsstoette til oprettelse eller udvidelse af virksomheder, naar saerlige betingelser er opfyldt, og den maksimale stoettesats er normalt 10 % (nettosubventionsaekvivalent 9,3 %). Denne stoettesats kan undtagelsesvis forhoejes til 15 % ved investeringer med saerlig store strukturvirkninger. Til omstilling eller gennemgribende rationalisering i en virksomhed kan der ydes stoette paa maksimalt 10 %.

I omraader uden for »Zonenrandgebiet«, der er klassificeret som turistomraader, kan der i henhold til rammeplanen ydes stoette paa indtil 15 % til investeringer i forbindelse med oprettelse, udvidelse, omstilling eller rationalisering af virksomheder i turistbranchen.

(2) Denne beslutning vedroerer stoette ydet i henhold til Gemeinschaftsaufgabe i seks arbejdsmarkedsregioner, nemlig Alfeld, Holzminden-Hoexter, Kleve-Emmerich, Landsberg, Miesbach og Itzehoe. Den maksimale stoettesats i disse arbejdsmarkedsregioner udgoer med undtagelse af Kleve-Emmerich og Miesbach 15 %. I Kleve-Emmerich er den maksimale stoettesats 20 %. I Miesbach-regionen findes der intet saerligt prioriteret omraade (»Schwerpunktort«), og den maksimale stoettesats vil derfor normalt ligge paa 10 %. Baggrunden for Kommissionens beslutning er foelgende:

I den 10. rammeplan blev der gennemfoert en gennemgribende revision af klassificeringen af stoetteomraaderne under Gemeinschaftsaufgabe. Hele Forbundsrepublikken Tyskland blev paa basis af en undersoegelse af pendlingsmoenstre fra 1979 opdelt i 179 arbejdsmarkedsregioner efter en ny, praecis definition, hvor graenserne blev trukket paa kommuneplan. Hver arbejdsmarkedsregion blev bedoemt ud fra fem kriterier - nemlig den forventede udvikling i udbud af og efterspoergsel efter beskaeftigelse i arbejdsmakedsregionen (arbejdskraftreservekoefficienten), den gennemsnitlige arbejdsloeshedsprocent i aarene 1976-80, loensummen pr. arbejdstager i 1978, bruttonationalproduktet per capita i 1978 samt en indikator for infrastrukturerne. Tallene for disse indikatorer blev sammenfattet i en beskaeftigelsesindikator, en indkomstindikator og en infrastrukturindikator, hvoraf der blev udledt et samlet indekstal ved at vaegte beskaeftigelsesindikatoren og indkomstindikatoren med hver 40 % og infrastrukturindikatoren med 20 %. Der blev derefter opstillet en liste over de 179 arbejdsmarkedsregioner, klassificeret i rangorden efter deres indekstal. De omraader, hvis indekstal laa under en bestemt taerskelvaerdi (i alt 73 arbejdsmarkedsregioner) blev klassificeret som Gemeinschaftsaufgabe-omraader. Disse 73 regioner, hvori ogsaa indgaar »Zonenrandgebiet«, tegner sig tilsammen for 29,77 % af landets befolkning.

Ved skrivelse af 6. november 1981 indledte Kommissionen proceduren efter artikel 93, stk. 2, mod ydelse af regionalstoette i 15 af de 73 klassificerede arbejdsmarkedsregioner, deriblandt arbejdsmarkedsregionerne Itzehoe, Alfeld, Kleve-Emmerich, Holzminden-Hoexter, Landsberg am Lech og Miesbach. Kommissionens indsigelser mod denne stoette beroede paa disse omraaders relativt gunstige oekonomiske situation, saavel set i forhold til Forbundsrepublikken Tyskland som helhed som i en faellesskabssammenhaeng.

I 1983 erklaerede den tyske forbundsregering sig rede til efter en overgangsperiode, der strakte sig indtil 31. december 1984, at udelukke syv arbejdsmarkedsregioner (2) fra stoetteprogrammet. Kommissionen trak til gengaeld sine indsigelser mod fire af de oevrige omraader tilbage.

Hvad angaar klassificeringen af de ovennaevnte seks arbejdsmarkedsregioner, erklaerede Kommissionen sig ved skrivelse af 20. juni 1983 desuden rede til at godkende stoette hertil og meddelte, at den inden udgangen af 1984 ville traeffe endelig beslutning om, hvorvidt stoetten i disse omraader var forenelig med det faelles marked.

Som svar paa denne skrivelse af 20. juni 1983 gav den tyske regering ved skrivelse af 29. juli 1983 (3) fra forbundsoekonoministeren til det kompetente medlem af Kommissionen, en ny, detaljeret redegoerelse for sin principielle holdning. Forbundsregeringen anfoerte bl.a. foelgende:

»Planlaegningsudvalget har nu foretaget en aendring af 12. rammeplan i overensstemmelse med sin beslutning af 16. marts 1983. Den maa imidlertid konstatere, at Kommissionen har meddelt sin godkendelse med det forbehold, at klassificeringen af de seks oevrige regioner maa anses som foreloebig«.

Efter at den tyske forbundsregering havde foretaget de aftalte aendringer i 12. rammeplan, stillede Kommissionen den procedure, den havde indledt mod 10. og 11. rammeplan, i bero og godkendte 12. rammeplans ikrafttraedelse. Forbundsregeringen fik meddelelse herom ved skrivelse af 18. november 1983.

(3) Med henblik paa sin endelige beslutning om, hvorvidt stoetten i de seks arbejdsmarkedsregioner var forenelig med det faelles marked, fremsatte Kommissionen den 1. august 1984 over for forbundsregeringen en begaering om oplysninger om disse omraaders socio-oekonomiske situation. I en skrivelse af 14. november 1984 bebudede forbundsoekonoministeren en revision af klassificeringen af stoetteomraader under Gemeinschaftsaufgabe, der skulle traede i kraft pr. 1. januar 1986. Under henvisning til denne nye klassificering og den davaerende mangel paa paalidelige og aktuelle oplysninger anmodede han Kommissionen om at udskyde sin endelige beslutning til 1. januar 1986. De oplysninger, Kommissionen havde anmodet om i august, blev imidlertid ikke meddelt.

Kommissionen besluttede at fortsaette sin undersoegelse af de seks arbejdsmarkedsregioner paa basis af de foreliggende tal. Foerst sammenlignede den bruttonationalproduktet pr. indbygger i 1978 og den gennemsnitlige aarlige arbejdsloeshedsprocent i femaarsperioden 1979-83 i disse regioner med gennemsnitstallene for Faellesskabet. Dernaest sammenholdt Kommissionen disse regioners bruttonationalprodukt per capita i 1978 med de seks hoejest udviklede medlemsstaters BNP. Efter denne sammenligning af regionerne med andre omraader i Faellesskabet undersoegte Kommissionen, om der var stoerre forskelle mellem situationen i disse regioner og andre dele af Tyskland, der kunne goere det berettiget at betragte stoette til de seks arbejdsmarkedsregioner som forenelig med Faellesskabet. Ogsaa denne undersoegelse af hver enkelt region blev foretaget paa grundlag af udviklingen BNP i perioden fra 1978 til 1980, gennemsnitsindkomsten i 1978, udviklingen i arbejdsloesheden maalt efter aarsgennemsnittene i hvert af aarene 1979-83 samt maanedsgennemsnittet for september 1984, den anslaaede arbejdskraftreserve i 1985, de disponible oplysninger om tilvandring til og afvandring fra de forskellige landdistrikter samt eventuelle andre tegn paa regionale problemer i et omraade.

Efter denne undersoegelse drog Kommissionen den konklusion, at der maatte rejses indsigelse mod fortsat ydelse af regionalstoette til arbejdsmarkedsregionerne Kleve-Emmerich, Landsberg og Miesbach, men fandt derimod ingen anledning til at modsaette sig stoette i Alfeld, Holzminden-Hoexter og Itzehoe.

Som foelge heraf indledte Kommissionen proceduren efter artikel 93, stk. 2, mod stoetten i ovennaevnte tre arbejdsmarkedsregioner, og underrettede ved skrivelse af 7. februar 1985 den tyske forbundsregering og ved skrivelse af 7. juni 1985 de oevrige medlemsstaters regeringer om indledningen af denne procedure og opfordrede dem til at fremsaette deres bemaerkninger hertil. Indledningen af denne procedure blev jf. artikel 93, stk. 2, desuden bekendtgjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (1).

II

Forbundsregeringen fremsatte ved skrivelse af 15. maj 1985 sine bemaerkninger til Kommissionen.

Heri henviste forbundsregeringen til, at den tilslutning til det kompromis, der blev opnaaet i 1983, ikke var ensbetydende med en anerkendelse af de af Kommissionen anvendte undersoegelsesmetoder og -kriterier. Den henviste i denne forbindelse til planlaegningsudvalgets beslutning af 16. marts 1983, og til forbundsoekonoministerens svar af 29. juli 1983 paa Kommissionens skrivelse af 20. juni 1983, hvori man afviste Kommissionens fremgangsmaade. Desuden anfoerte forbundsregeringen, at de syv arbejdsmarkedsregioner blev udelukket fra stoetteordninger paa den udtrykkelige betingelse, at dette kun kunne ske »i overensstemmelse med de ensartede, landsomfattende kriterier for definition af stoetteomraader under Gemeinschaftsaufgabe, der blev vedtaget af planlaegningsudvalget med stort flertal i 1981«. Forbundsregeringen gjorde gaeldende, at Kommissionen ved at godkende 12. rammeplan og samtidig indstille procedurerne mod de tidligere rammeplaner i sidste instans ogsaa havde godkendt disse kriterier.

Ved at indlede proceduren over for tre af disse omraader havde Kommissionen handlet i strid med dette princip. Dette var saa meget desto mere uforstaaeligt for forbundsregeringen, som den ved skrivelse fra forbundsoekonomiministeren af 14. november 1984 havde meddelt Kommissionen, at der pr. 1. januar 1986 ville blive foretaget en aendring i klassificeringen af stoetteomraader. En undersoegelse af, hvorvidt enkelte arbejdsmarkedsregioner boer have status som stoetteomraader eller ej, kunne kun foretages paa basis af ajourfoerte oplysninger og ud fra en sammenligning af situationen i samtlige 179 arbejdsmarkedsregioner i Forbundsrepublikken Tyskland. Den afgoerende forudsaetning for artikel 92 og 93 var ikke opfyldt, naar Kommissionen foretog en isoleret undersoegelse af enkelte arbejdsmarkedsregioner uden sammenhaeng med de oevrige. En saadan fremgangsmaade var ogsaa i strid med princippet i EOEF-traktatens artikel 104 om medlemsstaternes regionalpolitiske suveraenitet. Den tyske forbundsregering fandt, at artikel 92 ff. ikke gav Kommissionen hjemmel til ved kontrol med statsstoette at anvende en anden metode for klassificering af stoetteomraade end den, som var behoerigt vedtaget af de kompetente nationale

myndigheder. Desuden var det heller ikke klart, med hvilken begrundelse Kommissionen fastsatte taerskelvaerdien ved nr. 58 paa A-listen fra 1981.

Forbundsregeringen fremfoerte tillige, at Kommissionen ikke havde taget tilstraekkeligt hensyn til behovet for at mindske ulighederne mellem forskellige regioner i samme land, navnlig i betragtning af, at EOEF-traktaten giver medlemsstaterne betydelig handlefrihed ved udpegelsen af stoetteomraader. Ifoelge traktaten var forbundsregeringen berettiget til at udpege de i rammeplanen anfoerte omraader som stoetteomraader paa basis af et sammensat indekstal og en fastlagt taerskelvaerdi for dette indekstal.

Medens der i den tyske fremgangsmaade blev anvendt et komplekst indekstal sammensat af fem indikatorer, der blev tillagt samme vaegt, benyttede Kommissionen en metode, der lagde meget stor vaegt paa to indikatorer og paa de EF-indekser, der blev beregnet herfor.

Denne fremgangsmaade var meget kritisabel:

- sammenligneligheden mellem de statistikker, der blev indsamlet i forskellige medlemsstater, var yderst tvivlsom;

- i modsaetning til den avancerede tyske klassificeringsmetode var Kommissionens metode baseret paa to relativt upraecise kriterier;

- EF-gennemsnittet var ikke nogen passende maalestok for medlemsstaternes regionalpolitik, og altsaa heller ikke, naar det drejer sig om at mindske regionale skaevheder inden for samme land;

- kraftige nedskaeringer i regionalstoetten i Forbundsrepublikken Tyskland, samtidig med at der fortsat blev ydet handelsfordrejende subsidier i de oevrige medlemsstater, ville ikke paa laengere sigt fremme den samordning, Kommissionen tilstraebte paa det regionalpolitiske omraade.

Forbundsregeringen fremsatte foelgende bemaerkninger om de tre arbejdsmarkedsregioner, som Kommissionens indsigelser vedroerte:

Maalt efter bruttovaerditilvaeksten per capita i faktorpriser (=bruttonationalproduktet per capita i faktorpriser) var det oekonomiske aktivitetsniveau i arbejdsmarkedsregionen Kleve-Emmerich faldet med 2 % mellem 1978 og 1982. I perioden 1978-84 var der sket en tilsvarende nedgang i det gennemsnitlige indkomstniveau. Arbejdsloesheden var siden 1984 steget mere end landsgennemsnitet. Der ville inden laenge blive nedlagt 500 arbejdspladser i Kleve-omraadet. Yderligere 850 var i overhaengende fare for at blive nedlagt. Antallet af arbejdspladser i industrien pr. 1 000 indbyggere kun laa paa 58 % af gennemsnittet for delstaten Nordrhein-Westfalen. Bortset fra udsigterne til yderligere tab af arbejdspladser i fremtiden, var presset fra det oegede udbud paa arbejdsmarkedet ogsaa staerkt stigende som foelge af demografiske faktorer. Nettotilvandringen var gaaet tilbage, idet der i 1982 reelt var tale om en nedgang i indbyggerantallet i distriktet.

I arbejdsmarkedsregionen Landsberg saas beskaeftigelsesproblemerne isaer i den lave erhvervsfrekvens, det store antal indbyggere, der arbejder uden for regionen, og de saesonbetonede stigninger i arbejdsloesheden. I 1982 laa bruttotilvaeksten per capita stadig 13 % under landsgennemsnittet, og antallet af arbejdspladser inden for minedrift og forarbejdningsindustri udgjorde i 1983 kun 68,6 % af gennemsnittet i delstaten Bayern. Regionen havde mindsket, men ikke helt elimineret, forskellene mellem Landsberg og resten af delstaten. Der var udsigt til yderligere tab af arbejdspladser i lokale industrier. De hidtil vellykkede bestraebelser paa at tilstraekke ny industri til Landsberg maatte fortsaettes for at fremme en selvforstaerkende og varig udvikling i dette omraade. Hvis der ikke blev ydet tilskyndelser i Landsberg, ville investorerne i stedet vaelge at etablere sig i Muenchen-omraadet. Med fortsat stoette ville Landsberg kunne tage en stor del af presset fra Muenchen-omraadet.

I arbejdsmarkedsregionen Miesbach laa bruttovaerditilvaeksten i markedspriser i 1982 paa kun 82 % af landsgennemsnittet. Omraadet havde mistet et stort antal arbejdspladser gennem lukninger af virksomheder siden 1960'erne, og til trods for regionalpolitiske foranstaltninger havde man endnu ikke faaet udlignet dette tal. Antallet af arbejdspladser inden for minedrift og forarbejdningsindustri var i perioden 1977-83 faldet til under halvdelen af gennemsnittet for Bayern. I Penzberg var der endnu 1 300 pendlere, der maatte arbejde uden for byen. For nylig var 200 arbejdstagere i dette omraade blevet arbejdsloese som foelge af en lukning. De fleste havde endnu ikke fundet et nyt job. En anden lukning, der formentlig ville resultere i tab af 120 jobs, var blevet bebudet i Bad Toelz. Navnlig i Penzberg var der stort behov for yderligere finansiel stoette fra det offentlige for at udbygge vaesentlige infrastrukturer til brug for industrien, da de lokale skatter ikke gav tilstraekkelige indtaegter til saadanne projekter.

Endelig understregede forbundsregeringen turismens saerlige betydning for denne arbejdsmarkedsregion, der fra naturens haand var saerlig velegnet til turisme. Dette var aarsagen til, at regionalpolitikken i turistomraader var koncentreret om smaa virksomheder, isaer familieforetagender.

III

To andre medlemsstater efterkom Kommissionens opfordring til at fremsaette deres bemaerkninger. Begge gav udtryk for tilslutning til, at Kommissionen havde indledt proceduren efter artikel 93, stk. 2. Den ene bemaerkede, at klassificering af et omraade som stoetteomraade maatte vaere begrundet i hensyn til regionale skaevheder af en vis stoerrelsesorden. IV

(1) Stoetten til industriinvesteringer under forbundsstatens og delstaternes faelles regionaludviklingsprogram (Gemeinschaftsaufgabe) er omfattet af artikel 92, stk. 1.

Denne stoette ydes til virksomheder, der gennemfoerer bestemte stoetteberettigede former for investeringer i stoetteomraader. Stoetten begunstiger disse virksomheder ved at reducere deres investeringsomkostninger.

Denne konklusion afsvaekkes ikke af det argument, at regionalstoette udelukkende ydes som kompensation for stoetteomraadernes ugunstige stilling set ud fra potentielle investorers synspunkt. For det foerste maa det understreges, at selv kompensation for et omraades ugunstige situation strengt taget maa betragtes som en begunstigelse, eftersom stoettemodtagerens udgifter i dette omraade reduceres. For det andet er det i de fleste tilfaelde meget tvivlsomt, om det er muligt at maale saadanne ulemper tilstraekkeligt noejagtigt til at fastsaette et stoetteniveau, der yder den rette kompensation herfor. I saerdeleshed fastsaetter medlemsstaterne normalt et saa hoejt stoetteniveau ved regionalstoette, at virksomhederne derved faar en staerk tilskyndelse til at etablere sig og investere i bestemte omraader. At regionalstoette begunstiger modtagerne, fremgaar desuden allerede af selve ordlyden af artikel 92. Ifoelge artikel 92, stk. 3, kan stoette til fremme af den oekonomiske udvikling i bestemte omraader under visse omstaendigheder betragtes som forenelig med det faelles marked. Heraf fremgaar, at saadan stoette er omfattet af artikel 92, stk. 1, og at det ikke med rette kan goeres gaeldende, at regionalstoette ikke begunstiger stoettemodtagerne, men blot kompenserer for en saerlig ugunstig beliggenhed.

Den her omhandlede stoette fordrejer konkurrencen, fordi den foerer til en maalelig forbedring af stoettemodtagerens afkast af investeringen og dermed styrker hans konkurrenceevne i forhold til de konkurrenter, der ikke modtager saadan stoette. Disse konkurrencefordrejninger er maerkbare. Stoetten kan udgoere op til 9,3 %, 13,0 % eller 16,7 % i nettosubventionsaekvivalent. En nedbringelse af investeringsomkostningerne af en saadan stoerrelsesorden giver den stoettemodtagenede virksomhed betydelige fordele i forhold til de konkurrenter, der ikke modtager stoette.

I det omfang, hvor stoetten tilskynder virksomheder til at etablere sig andetsteds, foerer stoetten desuden til fordrejning af konkurrencen jf. artikel 92, stk. 1, da en ordning, der sikrer, at konkurrencen ikke fordrejes (EOEF-traktatens artikel 3, litra f)) indebaerer, at virksomhederne selvstaendigt traeffer beslutningen om, hvor de vil etablere sig, og deres valg maa derfor ikke vaere paavirket elle ledet af stoette.

Den her omhandlede stoette paavirker endvidere samhandelen mellem medlemsstaterne. Skoent det ved bedoemmelsen af en generel stoetteordning som Gemeinschaftsaufgabe ikke er muligt noejagtigt at afgraense stoettemodtagernes marked, eftersom de potentielle modtagere ikke kendes paa forhaand, har erfaringerne vist, at nogle af de stoettemodtagende virksomheder vil deltage i samhandelen mellem medlemsstaterne. Ved den her foreliggende stoetteordning forstaerkes denne formodning af, at stoetten i henhold til punkt 1.2.1, del II, i 13. rammeplan og underafsnit 2 (3) i Investitionszulagengesetz navnlig vil blive ydet til virksomheder, der afsaetter en stor del af deres varer eller tjenesteydelser uden for deres eget omraade. Dette indtryk bestyrkes af Kommissionens hidtidige erfaringer med ydelse af stoette i arbejdsmarkedsregioner under Gemeinschaftsaufgabe.

Som det fremgaar af det ovenstaaende, styrker denne stoette stoettemodtagernes finansielle stilling i forhold til deres konkurrenters. I det omfang, hvor der er tale om samhandel mellem medlemsstaterne, maa denne anses at blive paavirket af stoetten.

Samhandelen paavirkes endvidere ved den indflydelse, stoetten vil faa paa de stoettemodtagende virksomheders etableringsvalg. Naar f.eks. en virksomhed flytter sin produktion fra den ene medlemsstat til den anden, vil baade selve flytningen og den omstaendighed, at produkterne derefter fremstilles og saelges fra et andet sted, paavirke samhandelsvilkaarene mellem medlemsstaterne.

Den her omhandlede stoette er saaledes omfattet af artikel 92, stk. 1.

(2) Da der her er tale om regionalstoette, er de eneste undtagelser fra forbudet mod statsstoette, der kan bringes i anvendelse, bestemmelserne i artikel 92, stk. 3, litra a) og c). Hertil kraeves, at stoetten tjener til virkeliggoerelse af specifikke faellesskabsmaal og ikke blot tjener medlemsstaternes eller stoettemodtagernes interesser. Disse undtagelsesbestemmelser skal fortolkes restriktivt ved vurderingen af stoetteordninger eller individuelle stoettesager.

(1) BGBL. I, stk. 1861, senest aendret ved »Gesetz zur AEnderung der Gesetze ueber die Gemeinschaftsaufgabe« af 23. december 1971 (BGBL. I, s. 2140).

(2) Bundestag-dokument 10/1279 af 11. 4. 1984 og 10/3562 af 25. 6. 1985.

(1) Investitionszulagengesetz, som aendret ved bekendtgoerelse af 4. juni 1982, BGBL. I, s. 648.

(2) Deriblandt to regioner, som proceduren ikke var indledt mod (Wasserburg og Dueren).

(3) Gengivet i 12. rammeplan, s. 152.

(1) EFT nr. C 166 af 5. 7. 1985, s. 6.

Undtagelsesbestemmelserne kan saaledes kun bringes i anvendelse, naar Kommissionen har forvisset sig om, at markedskraefterne alene ikke ville vaere tilstraekkelig til at foranledige stoettemodtagerne til at handle paa en maade, der tjener et af de i undtagelsesbestemmelserne anfoerte maal.

Anvendelse af disse bestemmelser i tilfaelde, hvor der ikke foreligger en saadan aarsagsforbindelse, ville vaere ensbetydende med at tillade, at samhandelen mellem medlemsstaterne paavirkes, og konkurrencen fordrejes, uden at dette opvejes af en fordel for Faellesskabet.

Ved anvendelsen af ovennaevnte principper i sin vurdering af stoetteordninger maa Kommissionen forvisse sig om, at der i de paagaeldende regioner i sammenligning med situationen i resten af Faellesskabet findes problemer, der er saa alvorlige, at det er berettiget at yde stoette i den foreslaaede stoerrelsesorden. Af gennemgangen maa det fremgaa, at stoetten er noedvendig for at naa de i artikel 92, stk. 3, litra c), anfoerte maal. Kan dette ikke godtgoeres, maa stoetten antages ikke at tjene de i undtagelsesbestemmelserne fastsatte maal, men udelukkende stoettemodtagernes individuelle interesser.

(3) Bestemmelserne i artikel 92, stk, 3, finder anvendelse paa stoette, der kan fremme den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse.

Da Kommissionen indledte proceduren efter artikel 93, stk. 2, mod 10. rammeplan, var den af den opfattelse, at den oekonomiske og sociale situation i Forbundsrepublikken Tyskland hverken paa nationalt eller lokalt plan gjorde det berettiget at bringe artikel 92, stk. 3, litra a) i anvendelse. Kommissionen gav udtryk for sin holdning i bilaget til sin skrivelse til forbundsregeringen af 6. november 1981. Denne opfattelse blev bekraeftet af de yderligere undersoegelser, Kommissionen foretog, inden den indledte proceduren efter artikel 93, stk. 2, mod Baden-Wuerttembergs, Bayerns, Hessens, Niedersachsens, Rheinland-Phalz's og Schleswig-Holsteins regionalstoetteordninger, og den kom paa ny til udtryk i Kommissionens skrivelse til forbundsregeringen af 10. august 1984. Kommissionen henviser udtrykkeligt til disse to skrivelser.

Kommissionens seneste undersoegelse af situationen bekraefter dens indtryk af, at levestandarden hverken i Forbundsrepublikken Tyskland som helhed eller i de omraader, denne beslutning vedroerer, er usaedvanlig lav eller praeget af alvorlig underbeskaeftigelse. De tre omraader, hvis status som stoetteomraader, anfaegtes, er beliggende i delstaterne Nordrhein-Westfalen og Bayern. Bruttonationalproduket per capita i disse delstater laa i 1981 og 1983 et godt stykke over EF-gennemsnittet (Nordrhein-Westfalen henholdsvis 120 og 124 efter EF-indekset, Bayern henholdsvis 116 og 120), og i begge delstater steg det i perioden mellem 1981 og 1984 i forhold til EF-gennemsnittet. Arbejdsloesheden i Nordrhein-Westfalen laa i september 1985 paa 96 i forhold til EF-indekset og saaledes under EF-gennemsnittet, og i Bayern, hvor indekstallet var 58, laa den langt under EF-gennemsnittet.

(4) Undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk. 3, litra c), finder anvendelse paa stoette til fremme af udviklingen af visse oekonomiske regioner, naar den ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse.

Regionalstoettens virkninger for samhandelsvilkaarene kan kun anses for ikke at vaere i strid med den faelles interesse, naar det kan fastslaas, at der i de omraader, hvori stoetten ydes, findes vanskeligheder, der i forhold til den resterende del af Faellesskabet maa betragtes som saerlig alvorlige, at markedskraefterne alene uden stoetten ikke vil kunne loese disse problemer, at stoetteniveauet staar i et rimeligt forhold til de paagaeldende vanskeligheder, og at ydelsen af stoette ikke foerer til urimelige konkurrencefordrejninger i bestemte erhvervsgrene.

Naar Kommissionen skal tage stilling til, om regionalstoette opfylder betingelserne i artikel 92, stk. 3, litra c), maa den derfor baade tage hensyn til de eventuelle alvorlige uligheder, der findes mellem regioner i samme land, og til de paagaeldende regioners sociale og oekonomiske situation i forhold til den resterende del af Faellesskabet.

Disse prinipper lagde Kommissonen til grund i den vurdering af de seks arbejdsmarkedsregioner, den foretog forud for sin beslutning vedroerende 10. rammeplan, og den har ogsaa fulgt dem i denne undersoegelse.

(5) Kommissionen var i stand til at foretage en korrekt undersoegelse ved hjaelp af de disponible tal for de enkelte indikatorer, uden at skulle afvente forbundsregeringes opstilling af en ny liste over klassificeringen af landets 179 arbejdsmarkedsregioner paa basis af de seneste tal. Denne liste afspejler arbejdsmarkedsregionernes relative situation, der kan variere meget, alt efter hvordan de forskellige indikatorer vaegtes. For det foerste var undersoegelsernes formaal at kontrollere rigtigheden af de resultater, man naaede frem til i 1983. Forbundsregeringen var forinden blevet underrettet herom ved Kommissionens ovenaevnte skrivelse af 20. juni 1983 og havde ikke i sin skrivelse af 29. juli rejst invendinger herimod. For det andet adskiller resultatet af denne undersoegelse sig ikke vaesentlig fra den nugaeldende liste fra 1981. De tre arbejdsmarkedsregioner, som var genstanden for proceduren efter artikel 93, stk. 2, var placeret umiddelbart efter hinanden, nemlig paa pladserne 59 til 61. Desuden indicerer den omstaendighed, at forbundsregeringen har bebudet en fuldstaendig revision af klassificeringen af stoetteomraaderne under Gemeinschaftsaufgabe paa basis af de seneste tal, at den selv anser 1981-listen for foraeldet. Med henblik paa denne beslutning er spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen overhovedet skal tage hensyn til en klassificering der er baseret udelukkende paa nationale kriterier, og om den i saa fald kan fravige den ved sin vurdering af, om der efter EF-kriterierne kan ydes stoette til de paagaeldende regioner, saaledes helt irrelevant.

Endelig maa det understreges, at beslutningen er vedtaget paa basis af de senest tilgaengelige tal for arbejdsloeshed og bruttovaerditilvaekst per capita i faktorpriser i alle tyske arbejdsmarkedsregioner. Ved at sammenholde tallene for hver arbejdsmarkedsregion med landsgennemsnittet kunne den paagaeldende regions situation i forhold til gennemsnittet af alle regioner fastslaas.

(6) I betragtning af det ovenfor anfoerte kan det heller ikke med rette haevdes, at Kommissionen ved denne fremgangsmaade undlader at tage behoerigt hensyn til behovet for at mindske regionale skaevheder paa landsplan, at Kommissionen derved indskraenker Forbundsrepublikken Tysklands handlefrihed paa dette omraade, eller at den fratager en medlemsstat de regionalpolitiske befoejelser, traktatens artikel 104 tillaegger den.

For det foerste har Kommissionen i sin vurdering af de tyske stoetteomraader fuldt ud taget hensyn til udviklingsforskelle paa nationalt plan. Som det fremgaar af bemaerkningerne vedroerende Kommissonens fremgangsmaade under punkt 7, har forbundsregeringen fortsat betydelig handlefrihed, naar det drejer sig om at mindske regionale uligheder i Tyskland. For det andet er Kommissionens indsigelser mod stoetten rettet mod et saa lille antal af stoetteomraaderne, at der ikke kan vaere tale om nogen stoerre indskraenkning af forbundsregeringens handlefrihed.

Endelig er der ikke tale om tilsidesaettelse af traktatens artikel 104 fra Kommissionens side. Skoent medlemsstaterne har til opgave at foere en oekonomisk politik efter de i denne artikel fastsatte retningslinjer, maa dette ikke ske uden hensyntagen til Faelleskabets interesser. Dette fremgaar helt klart af artikel 105 til 109.

De befoejelser, artikel 92 og 93 tillaegger Kommissonen i relation til regionalstoette, ville vaere meningsloese, hvis medlemsstaterne kunne omgaa deres forpligtelser i henhold til disse eller andre traktatbestemmelser ved simpelthen at haevde, at deres foranstaltninger indgik som led i deres oekonomiske politik. Traktatens bestemmelser om statsstoette finder stadig anvendelse i relation til artikel 104. Artikel 92 til 93 har forrang for artikel 104.

(7) Kommissionen foretog sin vurdering af den oekonomiske og sociale situation i de paagaeldende seks arbejdsmarkedsregioner saavel i en national sammenhaeng som i relation til Faelleskabet som helhed. Fo at sikre, at vurderingen i relation til Faellesskabet som helhed sker systematisk og objektivt, har Kommissionen udviklet en metode til for en given medlemsstat at bestemme de generelle taerskelvaerdier for strukturarbejdsloeshed og bruttonationaprodukt per capita, der angiver skaeringspunktet for, hvornaar regionalstoette kan accepteres.

Disse taerskelvaerdier revideres regelmaessigt i lyset af de senest tilgaengelige tal. De nugaeldende taerskelvaerdier, der danner graensen for, hvornaar, regioner i Forbundsrepublikken Tyskland i princippet anses for stoetteberettigede, er et bruttonationaprodukt per capita eller en bruttovaerditilvaekst per capita paa under 76 % af landsgennemsnittet eller en gennemsnitlig arbejdsloeshedsprocent over en femaarig periode paa over 145 % af landsgennemsnittet. Forbundsregeringen blev underrettet om disse taerskelvaerdier i en skrivelse til forbundsoekonoministeren af 31. juli 1985. Forbundsregeringen noterede sig disse vaerdier i et memorandum til Kommissionen af 22. januar 1986. I oevrigt fremgaar det af nedenstaaende tabel over de to indikatorer, at anvendelsen af de nugaeldende taerskelvaerdier foerer til samme resultat som anvendelsen af de taerskelvaerdier, Kommissionen benyttede, da den indledte proceduren efter artikel 93, stk. 2, over for 10. rammeplan (bruttonationaprodukt under 73 og arbejdsloeshed over 130).

Med henblik paa denne beslutning blev tallene for regionernes brutoovaerditilvaekst for 1980 og 1982 sammenholdt med taerskelvaerdien, der er baseret paa aarene 1979, 1981 og 1983, fordi der som foelge af en aendret metode for indsamling af nationale statistikker i Tyskland kun foreligger tal for disse to aar. Hvad arbejdsloeshedsprocenten angaar, blev regionernes tal for 1980 til 1984 sammenholdt med taerskelvaerdien, der ogsaa er baseret paa de tre aar 1979, 1981 og 1983 fordi harmoniserede tal for den aarlige gennemsnitlige arbejdsloeshed i Faellesskabet kun offentliggoeres hvert andet aar. Forskellene hvad angaar de aar, der sammenholdes beroerer dog ikke resultatet af vurderingen paa bekostning af Forbundsrepublikken Tysklands interesser.

Det resultat, der fremkommer herved, betragtes kun som foreloebig konklusion, der kan korrigeres i vurderingens anden fase, hvis andre indikatorer for den nuvaerende eller fremtidige situation tyder paa et andet resultat.

Tallene for de to indikatorer for de seks arbejdsmarkedsregioner er som foelger:

1.2.3 // // // // // Bruttovaerditilvaerkst per capita, faktorpriser 1980/1982 // Gennemsnitlig arbejds- loeshedsprocent 1980/1982 // // // // Itzehoe // 89,3 // 148,9 // Alfeld // 71,4 // 120,9 // Kleve-Emmerich // 80,0 // 120,9 // Holzminden-Hoexter // 75,9 // 147,4 // Landsberg // 87,9 // 70,3 // Miesbach // 83,5 // 75,9 // // //

Heraf fremgaar, at stoette i arbejdsmarkedsregionerne Itzehoe (paa grund af strukturarbejdsloesheden), Alfeld (paa grund af den lave oekonomiske aktivitet), og Holzminden-Hoexter (paa grund af strukturarbejdsloesheden) umiddelbart vil kunne anses at vaere forenelig med det faelles marked. Da Kommissionen ikke raader over oplysninger om disse tre regioner, der tyder paa det modsatte, har den besluttet ikke at modsaette sig stoette hertil.

(8) For arbejdsmarkedsregionerne Kleve-Emmerich Landsberg og Miesbach var den foreloebige konklusion imidlertid, at stoette i disse regioner ikke kunne anses for forenelig med det faelles marked.

I den anden vurderingsfase foretog Kommissionen en kontrol af dette resultat ved at sammenholde resultaterne af de oekonomiske og sociale analyser af de tre regioner, som den havde gennemfoert, foer den indledte proceduren efter artikel 93, stk. 2 (og som den udtrykkeligt henviser til her), med de seneste tal for arbejdsloesheden og bruttovaerditilvaeksten per capita i faktorpriser (disse tal blev offentliggjort i efteraaret 1984), ligesom den gennemgik de argumenter, forbundsregeringen fremfoerte i sit svar paa indledningen af proceduren. For de tre arbejdsmarkedsregioner blev resultatet som foelger:

Kleve-Emmerich

I denne region laa bruttovaerditilvaeksten per capita i faktorpriser paa 80,7 % af landsgennemsnittet i 1980 og 79,3 % i 1982. Den mindre tilbagegang i den oekonomiske aktivitet (1,4 procentpoints) er ikke noedvendigvis udtryk for en forvaerring af regionens oekonomiske strukturer. For 1978 var tallet 80,4.

Den nedgang i gennemsnitsindkomsten fra 93 % af landsgennemsnittet 1978 til 91 % i 1984, som forbundsregeringen har peget paa, aendrer ikke noget ved den relativt positive vurdering af regionens oekonomiske situation. Der er ogsaa her tale om en ubetydelig tilbagegang. Niveauet ligger stadig vaek taet op ad landsgennemsnittet.

I maj 1985 forudsaa forbundsregeringen imidlertid yderligere tab af arbejdspladser i arbejdsmarkedsregionen (500 forestaaende afskedigelser i Kleve-omraadet og akut risiko for nedlaeggelse af yderligere 850 jobs).

Arbejdsloeshedsprocenten steg kun lidt i september 1984 (11,12 % - eller 129 % af landsgennemsnittet) og i 1984 i aarsgennemsnittet (11,15 % - eller 123 % i forhold til aaret foer (10,76 % - eller 125 % af landsgennemsnittet - i september 1983 og 10,78 % - eller 119 % - for 1983 som helhed), men i september 1985 steg arbejdsloeshedsprocenten til 12,83 % eller 148 % af landsgennemsnittet, svarende til tab af 872 arbejdspladser i tidsrummet mellem september 1984 og september 1985. Ifoelge oplysninger, Kommissionen raader over, skyldtes den kraftige stigning i arbejdsloesheden sammenholdt med landsgennemsnittet dels den demografiske betingede stigning i arbejdsstyrken, dels faktiske afskedigelser i denne periode. Ifoelge disse oplysninger bliver der tale om yderligere afskedigelser. De tabte arbejdspladser vil sandsynligvis ikke blive erstattet af nye arbejdspladser.

Denne forvaering af beskaeftigelsessituationen retfaerdiggoer, at der gives tilladelse til at yde stoette i denne arbejdsmarkedsregion indtil 31. december 1986. Kommissionen vil inden da tage den oekonomiske og sociale situation i regionen op til fornyet undersoegelse.

Landsberg

I denne region laa bruttovaerditilvaekten per capita i faktorpiser paa 86,8 % af landsgennemsnittet i 1980 og paa 89 % i 1982. Bruttonationalproduktet per capita laa i 1978 paa 81 % af landsgennemsnittet. Dette tyder paa en vedvarende stigning i den oekonomiske aktivitet i Landsberg-regionen. Forbundsregeringen har - uden at fremlaegge noejagtige tal herfor - haevdet, at denne region er praeget af en lav erhvervsfrekvens og af, at mange indbyggere maa rejse uden for omraadet for at arbejde. Kommissionen vil heroverfor foerst og fremmest bemaerke, at begge disse faktorer vil bevirke en nedgang i bruttovaerditilvaeksten per capita (dvs. pr. indbygger). At doemme efter ovenstaaende tal, er dette dog stadig vaek ikke noget regionalt problem. For det andet er det tvivlsomt, om erhvervsfrekvensen i Landsberg virkelig er saa lav som paastaaet af forbundsregeringen. Kommissionen har fastslaaet, at arbejdsloeshedsprocenten inden for minedrift og forarbejdningsindustri i regionen ligger paa 94 % af landsgennemsnittet. Det tal paa 68,6 % af gennemsnittet for delstaten Bayern, som forbundsregeringen anfoerer for beskaeftigelsen i minedrift og forarbejdningsindustri, vedroerer kun virksomheder med over 20 ansatte og omfatter saaledes ikke det relativt store antal arbejdstagere, der i landdistrikterne er beskaeftiget i smaa virksomheder. Desuden havde Landsberg-distriktet i perioden mellem 1980 og 1983 den naeststoerste stigning i antallet af arbejdsloeshedsforsikrede beskaeftigede (8,9 %) i hele Forbundsregpublikken Tyskland.

Naar en stor del af arbejdstagerne i en region er pendlere, vil det som naevnt reducere den registrerede bruttovaerditilvaekst pr. indbygger. Denne omstaendighed goer det muligt at slutte, at vaerditilvaekten pr. erhvervsaktiv - og dermed den lokal oekonomiske aktivitet - reelt ligger endnu hoejere end det registrerede indeks paa 89.

Forbundsregeringen har desuden peget paa sandsynligheden af, at der i visse industrier vil blive nedlagt flere arbejdspladser, skoent den ikke har fremlagt beviser herfor. I betragtning af den relativt gode beskaeftigelsessituation i omraadet, med en arbejdsloeshed paa kun 70 % og 60 % i september 1985 af landsgennemsnittet, vil eventuelle tab af arbejdspladser sandsynligvis ikke skabe alvorlige problemer i regionen.

Endelig er paastanden om, at Landsberg maa stoettes paa grund af sin beliggenhed i naerheden af Muenchen, ikke relevant. I betragtning af den ovenfor beskrevne gunstige oekonomiske og sociale sitaution vil standsningen af stoette formentlig ikke foranledige mange flere virksomheder til at investere i det naerliggende Muenchen-omraade, end det foer var tilfaeldet.

Det maa heraf konkluderes, at investeringsstoette under Gemeinschaftsaufgabe til andre erhvervsgrene end turisterhvervet i arbejdsmarkedsregionen Landsberg er uforenelig med det faelles marked.

Miesbach

Arbejdsmarkedsregionen Miesbach's nationale indekstal for bruttovaerditilvaeksten pr. indygger i faktorpriser laa i 1980 paa 83,5, i 1982 paa 83,4. Situationen har saaledes praktisk taget ikke aendret sig, og i forhold til 1978, hvor indekstallet for bruttonationalproduktet var 79, er der tale om en forbedring.

Ligesom det var tilfaeldet med Landsberg-regionen, henviste forbundsregeringen til den lave beskaeftigelse i mineindustri og forarbejdningsindustri i Miesbach, som haevdedes at ligge paa 56,8 % af gennemsnittet for Bayern. Naar der tages hensyn til de arbejdstagere, der er beskaeftiget i smaa virksomheder, stiger tallet imidlertid til 66,7 % af gennemsnittet for Bayern, og 72 % af gennemsnittet for hele Forbundsrepublikken. Dette kan ikke anses at vaere et regionalt problem i en arbejdsmarkedsregion, der er et udpraeget turistomraade.

Beskaeftigelsessituationen i denne region er god. Den gennemsnitlige arbejdsloeshedsprocent udgjorde i 1984 kun 71 % af landsgennemsnittet, hvilket var en forbedring i forhold til 1983 (75 %). I september 1985 var indekset faldet til 63. De af forbundsregeringen omtalte afskedigelser, der har fundet sted i Penzberg, har saaledes ikke standset denne vedvarende tilbagegang i arbejdsloesheden i forhold til landsgennemsnittet. Dette ventes heller ikke at ville ske efter lukningerne i Bad Toelz.

Antallet af indbyggere, der maa arbejde uden for arbejdsmarkedsregionen, er allerede afspejlet i tallet for bruttovaerditilvaeksten per capita (dvs. pr. indbygger), men forekommer dog efter tallene at doemme ikke at udgoere noget regionalt problem. Det tyder paa, at bruttovaerditilvaeksten pr. indbygger beskaeftiget i Miesbach, der kan tjene som maalestok for den lokale oekonomis produktivitet, ligger vaesentligt hoejere end bruttovaerditilvaeksten pr. indbygger.

Paa grundlag heraf maa drages den konklusion, at investeringsstoette under Gemeinschaftsaufgabe til andre erhvervsgrene end turisterhvervet i arbejdsmarkedsregion Miesbach er uforenelig med faellesmarkedet.

(9) Kommissionen indtager foelgende holdning til stoette til udvikling af turisme i Landsberg og Miesbach:

Forbundsregeringen anfoerte, at hovedvaegten i arbejdsmarkedsregionen Miesbach blev lagt paa smaa virksomheder, hovedsagelig familieforetagender. Kommissionen har fastslaaet, at dette ogsaa gaelder stoette til turistomraader i arbejdsmarkedsregionen Landsberg. Under disse omstaendigheder kan det antages, at stoetten til udvikling af turisme i ingen af de to arbejdsmarkedsregioner vil paavirke samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse, hvis de da overhovedet vil blive paavirket heraf. I denne forbindelse har Kommissionen taget hensyn til, at de dele af de to arbejdsmarkedsregioner, der af forbundsregeringen er udpeget som turistomraader, fra naturens haand egner sig til turisme, men mangler faciliteterne hertil. Gennem stoette kunne disse faciliteter blive forbedret, saaledes at omraadernes naturlige egnethed udnyttes. Som foelge heraf kan stoette til udvikling af turismen anses for forenelig med det faelles marked i henhold til artikel 92, stk. 3, litra c).

For at Kommissionen kan kontrollere, at stoetten til udvikling af turisme holdes inden for ovennaevnte rammer i fremtiden, boer den modtage en aarlig rapport, hvoraf bl.a. fremgaar den samlede stoette, der er ydet, investeringernes samlede beloeb samt antal stoetteprojekter.

Hvor der ydes stoette til investeringer i virksomheder med over 50 ansatte, boer stoettebeloeb og investeringsbeloeb angives saerskilt i hvert enkelt tilfaelde.

(10) Der boer fastsaettes en tidsfrist for, hvornaar udbetaling af stoette, der er fundet uforenelig med det faelles marked, skal vaere ophoert. Kommissionen fastsaetter denne frist til den 30. juni 1986. Indtil denne dato kan der fortsat indgives ansoegninger om stoette til industriinvesteringer i arbejdsmarkedsregionerne Landsberg og Miesbach i henhold til reglerne i 13. rammeplan for Gemeinschaftsaufgabe, som er den rammeplan, for hvilken Kommissionen har godkendt det fastlagte stoetteniveau -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Investeringsstoette, der ydes til andre erhvervsgrene end turisterhvervet under forbundsregeringens og delstaternes faelles regionaludviklingsprogram, Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur«, i arbejdsmarkedsregionerne Landsberg og Miesbach, er uforenelig med faellesmarkedet, efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1. Forbundsrepublikken Tyskland skal ophoere med at udbetale saadan stoette fra 1. juli 1986. Stoetteansoegninger, der indgives indtil den 30. juni 1986, kan efter denne dato behandles efter reglerne i 13. rammeplan for Gemeinschaftsaufgabe.

Artikel 2

Investeringsstoette ydet i henhold til forbundsstatens og delstaternes faelles regionaludviklingsprogram, Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur« til virksomheder i turistbranchen i turistomraaderne i arbejdsmarkedsregionerne Landsberg og Miesbach, betragtes som forenelig med faellessmarkedet efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3. Forbundsrepublikken Tyskland skal inden juni maaned hvert aar tilsende Kommissionen en rapport, hvoraf fremgaar den samlede stoette, der er ydet til virksomheder i turistbranchen, det samlede investeringsbeloeb og antallet af stoetteprojekter i det forloebne aar. I de tilfaelde, hvor der er ydet stoette til investeringer i virksomheder i turistbranchen med over 50 ansatte, skal stoettebeloeb og investeringsbeloeb angives saerskilt i hvert enkelt tilfaelde.

Artikel 3

Stoette ydet i henhold til forbundsstatens og delstaternes faelles regionaludviklingsprogram, Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur«, i arbejdsmarkedsregionen Kleve-Emmerich betragtes som forenelig med Faellesmarkedet efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3, indtil den 31. december 1986. Inden denne dato vil Kommissionen foretage en fornyet gennemgang af den oekonomiske og sociale situation i denne arbejdsmarkedsregion.

Artikel 4

Stoette ydet i henhold til forbundsstatens og delstaternes faelles regionaludviklingsprogram, Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur«, i arbejdsmarkedsregionerne Itzehoe, Alfeld og Holzminden-Hoexter betragtes som forenelig med faellesmarkedet efter EOEF-traktatens artikel 92, stk. 3.

Artikel 5

Denne beslutning beroerer ikke overholdelsen af Faellesskabets bestemmelser og retningslinjer for visse sektorer inden for industri og landbrug og for industrielt organiserede landbrugsbedrifter.

Artikel 6

Forbundsrepublikken Tyskland underretter senest to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme den.

Artikel 7

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 19. februar 1986.

Paa Kommissionens vegne

Peter SUTHERLAND

Medlem af Kommissionen