RAADETS BESLUTNING af 29. juli 1991 om vedtagelse af aarsberetningen 1990-1991 om den oekonomiske situation i Faellesskabet og fastlaeggelse af retningslinjerne for den oekonomiske politik i Faellesskabet i 1991 (91/464/EOEF)

RAADET FOR DE EUROPAEISKE

FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets beslutning 90/141/EOEF af 12. marts 1990 om gennemfoerelse af gradvis konvergens i den oekonomiske politik og de oekonomiske, resultater i foerste etape henimod Den OEkonomiske og Monetaere Union (1), saerlig artikel 4,

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2), og

under henvisning til udtalelse fra Det OEkonomiske og Sociale Udvalg (3) -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den oekonomiske aarsberetning 1990-1991, der er knyttet til denne beslutning, vedtages, og retningslinjerne for den oekonomiske politik i Faellesskabet i 1991 som anfoert i naevnte beretning fastlaegges.

Artikel 2

Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 29. juli 1991.

Paa Raadets vegne

H. VAN DEN BROEK

Formand

(1) EFT nr. L 78 af 24. 3. 1990, s. 23.

(2) EFT nr. C 183 af 15. 7. 1991.

(3) Udtalelse afgivet den 4. juli 1991 (endnu ikke offentliggjort i Tidende).

INDHOLD

Side

Indledning .

19

III. Den oekonomiske situation i 1990 og begyndelsen af 1991 .

20

A. Opbremsning i vaeksten i EF .

20

1. Forvaerringen af de internationale forhold .

20

1.1. USA .

20

1.2. Central- og OEsteuropa .

21

1.3. Udsving i dollarkursen .

21

2. Konjunkturtilpasning i EF .

22

3. Golf-krisen og den svaekkede tillid .

24

B.

Konjunkturtilbageslag i Det Forenede Kongerige .

24

C.

Foreningen af de to Tysklande .

25

D.

Inflation og beskaeftigelse .

26

III. Udsigterne for 1991 og 1992 .

27

A. Risikofaktorer .

27

B.

De oekonomisk-politiske problemer .

28

1. Rentabilitet, vaekst og beskaeftigelse .

28

2. Inflation .

29

3. Budgetmaessig konvergens .

30

4. Utilstraekkelig opsparing .

31

III. OEkonomisk-politiske konklusioner .

32

A. Fastholdelse af et stabilitets- og vaekstfremmende klima .

32

B.

Udvikling af EF's potentiel .

32

1. Gennemfoerelsen af det indre marked .

33

2. Styrkelse af den oekonomiske og sociale samhoerighed .

33

3. Strukturtilpasninger .

34

4. Miljoeudfordringen .

35

C.

Mulighederne for at opnaa en bedre konvergens .

35

1. Pris- og omkostningskonvergens .

35

2. Konvergens i budgetpolitikken .

37

3. Konvergens i de eksterne positioner .

40

DET EUROPAEISKE FAELLESSKAB I 1990'erne:

PAA VEJ MOD DEN OEKONOMISKE OG MONETAERE UNION

INDLEDNING

De oekonomiske udsigter for EF i indevaerende aar er langt mindre gunstige end det saa ud til sidste efteraar. I 1991 forventes produktionen i EF at stige med under 1¹/2 %, dvs. det halve af stigningstakten i 1990. Som foelge heraf vil vaeksten i beskaeftigelsen sandsynligvis aftage vaesentligt til under ¹/4 %. Denne svage stigningstakt vil vaere utilstraekkelig til at opsuge den forventede stigning i arbejdsstyrken, hvilket vil faa arbejdsloesheden til at stige til 8,7 % i 1991. Paa trods af denne afmatning i aktiviteten forventes inflationen generelt at holde sig paa et forholdsvis hoejt niveau (5 %).

Den ventede forvaerring i EF's oekonomi, der forventes i 1991, kan kun til dels tilskrives begivenhederne i Golfen. Stigningen i oliepriserne i andet halvaar af 1990 og den efterfoelgende svaekkelse i erhvervslivets og forbrugernes tillid er utvivlsomt en direkte foelge af Golf-krisen. I nogle EF-lande var der dog allerede laenge foer august 1990 begyndt at opstaa problemer. Den udenlandske efterspoergsel faldt, hvilket fik negative foelger for vaeksten i investeringerne, og den noedvendige korrektion af de makrooekonomiske uligevaegte lagde i nogle lande en daemper paa den indenlandske efterspoergsel.

Til trods for nedgangen i den verdensoekonomiske aktivitet for oejeblikket er der gode udsigter til en staerkere vaekst. Det ser nu ud til, at Golf-krisens virkninger paa tilliden, inflationen og vaeksten har vaeret mindre og mere kortvarige, end man oprindelig frygtede. Og der er begyndende tegn paa, at det forholdsvis kraftige konjunkturtilbageslag i visse industrilande - herunder USA og Det Forenede Kongerige - er ved at standse.

De fundamentalt sunde vaekstbetingelser i EF skulle derfor paa ny komme til at goere sig gaeldende. Dette gaelder genetableringen af den rentabilitet, man oplevede i 1980'erne, en vis nedbringelse af de uholdbart store budgetunderskud, det seneste tiaars strukturreformer, der har taget sigte paa at faa markederne til at fungere bedre, et mere holdbart betalingsbalancemoenster og - sidst men ikke mindst - udsigterne til den europaeiske integration.

Disse faktorer har bidraget til de relativt gode resultater i perioden 1983 til 1990. For yderligere at forbedre grundlaget for en varig ikke-inflatorisk vaekst med henblik paa at begynde den sidste fase af den oekonomiske og monetaere union maa politikerne soege at konsolidere og forbedre de allerede opnaaede gevinster gennem en fortsaettelse af den politik, der har vaeret baggrunden for de forbedrede resultater i 1980'erne.

Med en saadan politik forventes det, at man i aarets loeb kan vende det seneste oekonomiske tilbageslag i EF. Den generelle situation forventes at blive forbedret i 1992 med en vaekst i BNP paa 2¹/4 %. Men da virkningerne foerst slaar igennem senere, forventes samme stigning i beskaeftigelsen som i 1991 (0,2 %) og dermed en yderligere beskeden stigning i arbejdsloesheden til 9,2 %.

Stabilitet er en vaesentlig forudsaetning for udvikling af EF's potentiel. Derfor boer der fortsat foeres en stram finans- og pengepolitik. Finanspolitikken boer i stoerre udstraekning understoette pengepolitikken. Ud fra dette synspunkt er det foruroligende, at budgetkonsolideringen er gaaet i staa, isaer da den oekonomiske og monetaere unions foerste etape skaerper kravene til konvergens i priser og omkostninger samt i budget- og betalingsbalanceforholdene. Der skal fortsat ske en betydelig tilpasning i nogle medlemsstater. En hurtig gennemfoerelse af de oekonomisk-politiske henstillinger er derfor af vaesentlig betydning for en vellykket forberedelse af den endelige overgang til den oekonomiske og monetaere unions anden og tredje etape.

I. DEN OEKONOMISKE SITUATION I 1990 OG BEGYNDELSEN AF 1991

A. Opbremsning i vaeksten i EF

I det forloebne aar har verdensoekonomien skullet tilpasse sig efter flere begivenheder, nemlig oploesningen af planoekonomierne i OEsteuropa, foreningen af de to Tysklande, den voksende usikkerhed i Sovjetunionen og endelig Golf-krisen. EF har klaret sig forholdsvis godt igennem denne vanskelige internationale situation, ikke mindst paa grund af den kraftige stimulering, der paa kort sigt skyldes foreningen af de to Tysklande, og mere varigt den gradvise gennemfoerelse af programmet for det indre marked. Man kunne dog ikke forhindre en yderligere opbremsning af vaeksten i EF's BNP; den reale vaekst forventes saaledes at falde til kun 1¹/2 % i 1990, dvs. ca. det halve af vaeksten i 1990 og ca. 2 procentpoint mindre end i 1989 (tabel 1).

Tabel 1

Noegletal for EF's oekonomi

(aarlige procentvise aendringer)

1984-1987

1988

1989

1990

1991 (¹)

1992 (¹)

BNP i faste priser

+2,6

+4,0

+3,3

+2,7

+1,4

+2,3

beskaeftigelse

+0,6

+1,6

+1,6

+1,6

+0,2

+0,2

inflation (²)

+5,1

+3,7

+4,9

+5,0

+5,0

+4,6

investeringer

+3,3

+9,0

+6,7

+4,3

+0,8

+3,7

heraf maskiner mv.

+6,1

+10,4

+8,4

+4,7

+0,2

+4,4

reale loenomkostninger pr.

produceret enhed

-1,1

-1,1

-0,7

+0,6

+0,3

-0,7

(¹) Prognose.

(²) Forbrugerprisdeflator.

Dette resultat skyldes en raekke forskellige faktorer, saasom:

- forvaerringen af de internationale forhold

- konjunkturtilpasning i EF

- Golf-krisen og den deraf foelgende svaekkelse i erhvervslivets og forbrugernes tillid.

1.

Forvaerringen af de internationale forhold

Fra begyndelsen af 1990 og indtil foerste kvartal 1991 blev de internationale forhold konstant forvaerret: der skete en betydelig afmatning i den oekonomiske aktivitet i USA, Canada og Australien, og aendringerne i Central- og OEsteuropa havde en kontraktiv virkning paa aktiviteten. Endelig forstaerkede Golf-krisen de svage tendenser i de fleste lande, navnlig i Mellemoesten og Latinamerika. Uden for EF aftog vaeksten i BNP i faste priser fra 3,2 % i 1989 til 1,7 % i 1990 og vil sandsynligvis aftage yderligere i 1991 (til 1 %). Som foelge heraf voksede efterspoergslen efter importvarer i tredjelande kun med ca. 4 % i 1990 og skoennes at ville stige med 2,75 % i 1991, dvs. under halvdelen af den tidligere vaekst (7,4 % i 1989).

1.1.

USA

Det laengde ventede konjunkturtilbageslag i USA begyndte omkring midten af 1989 og blev mere markant i loebet af 1990. Der blev konstateret et kraftigt fald i forbrugsudgifterne, i boligbyggeriet og i erhvervsinvesteringerne. Den uundgaaelige stramning af pengepolitikken i 1989 kombineret med den private sektors stigende gaeld, der i 1990 blev efterfulgt af kreditrestriktioner paa grund af strammere regler for pengeinstitutterne, lagde en bremse paa den indenlandske efterspoergsel.

Efterspoergslen blev yderligere formindsket paa grund af olieprisstigningen i andet halvaar 1990. Som foelge heraf aftog vaeksten i BNP i faste priser fra 4,6 % i 1988 til 1,0 % i 1990 og vil igen blive meget beskeden i 1991, selv om der sker et opsving senere paa aaret (tabel 2).

Tabel 2

USA, de vigtigste oekonomiske indikatorer

(i % eller i % af BNP)

1984-1988

1989

1990

1991 (¹)

1992 (¹)

BNP i faste priser

+4,4

+2,8

+1,0

+0,1

+1,6

indenlandsk efterspoergsel

+4,6

+2,2

+0,5

-0,5

+1,4

investeringer

+6,5

+2,7

-0,1

-3,1

+5,7

forbrugerpriser

+3,5

+4,5

+5,0

+4,5

+4,9

balance/statsfinanserne (²)

-3,9

-1,7

-2,4

-1,8

-2,4

betalingsbalancens loebende

poster

-2,9

-1,9

-1,8

-0,3

-0,9

(¹) Prognose.

(²) De offentlige administrationer.

1.2.

Central- og OEsteuropa

De nye demokratisk valgte regeringer i Central- og OEsteuropa har indledt omfattende reformprogrammer for at integrere deres lande i verdensoekonomien. Da der er tale om gennemgribende reformer, er indledningen af reformprocessen en kritisk fase. Selv om der lidt efter lidt ivaerksaettes vaesentlige markedsorienterede politikker, tilpasser virksomhederne sig kun gradvis til de nye forhold, og produktionen er staerkt begraenset, da en stor del af kapitalapparatet er foraeldet i den internationale konkurrence. Under disse omstaendigheder vil produktionen uvaegerligt falde i begyndelsen.

Desuden sker den noedvendige strukturomlaegning under temmelig ugunstige forhold, da de fleste lande staar over for store indenlandske og udenlandske uligevaegte, der er blevet akkumuleret i aarenes loeb, samtidig med at samhandelen inden for Comecon er brudt sammen og har medfoert en betydelig forvaerring af bytteforholdet for de Central- og OEsteuropaeiske lande. Vanskelighederne blev foroeget af stigningen i olieprisen og den faldende efterspoergsel i de vestlige lande.

1.3.

Udsving i dollarkursen

Ud over nedgangen i efterspoergslen paa grund af konjunkturtilbageslaget skyldes nedgangen i EF's eksport til den oevrige verden i 1990 ogsaa en forringelse af konkurrenceevnen paa grund af de europaeiske valutaers appreciering i forhold til dollaren. Sidst i februar 1991 var ecuens vaerdi i dollar ca. 15 % hoejere end gennemsnittet for 1989. Siden er dollarkursen dog steget vaesentligt. Yenen fluktuerede i samme periode endnu kraftigere og dens vaerdi i ecu var i august 1990 omkring 28 % lavere end gennemsnittet for 1989. Mere end 10 procentpoints af dette tab blev siden indhentet. Den daarligere konkurrenceevne var en af grundene til den faldende eksport og dermed den aftagende vaekst i investeringerne i EF siden 1989. Dette illustrerer,

at EF paa trods af sin interne vaekst ikke kunne undgaa, at en betydelig forringelse af konkurrenceevnen gav sig udslag i en aftagende vaekst i eksporten, der igen paavirkede investeringerne.

Som foelge heraf aftog vaeksten i EF's eksport (EF-10, uden Tyskland og Det Forenede Kongerige) fra 7,3 % i 1989 til 5,4 % i 1990, og det er sandsynligt, at den vil aftage yderligere til 4,2 % i 1991. Faldet i eksporten var saerlig markant i Italien, Frankrig, Belgien og Luxembourg. Eksporten til tredjelande aftog endnu kraftigere og blev kun til dels opvejet af en oeget eksport til Tyskland.

Paa trods af disse kraftige valutakursfluktuationer og liberaliseringen af kapitalbevaegelser, har der ikke vaeret tale om vaesentlige spaendinger inden for EMS'en, selv om valutaerne har skiftet positioner inden for EMS-baandet over tiden. Skoent rentespaendene blev reduceret gradvis, har vedvarende hoeje nominelle rentesatser i nogle lande flere gange medfoert, at der i 1990 og i begyndelsen af 1991 opstod vanskeligheder i den daglige styring af EMS'en.

2.

Konjunkturtilpasning i EF

Nedgangen i efterspoergslen var til en vis grad ogsaa et konjunkturfaenomen efter det staerke opsving i sidste halvdel af 1980'erne. Investeringerne voksede isaer markant i perioden 1987-1990 med et gennemsnit paa over 7 % om aaret. Derfor var et vist fald uundgaaeligt, da den udenlandske efterspoergsel svaekkedes og overskudskapaciteten steg (diagram 1), og pengepolitikken blev strammet.

Selv om konjunkturtilbageslaget i EF ikke har beroert dets vaekstpotentiel vaesentligt, er udsigterne for investeringernes rentabilitet dog blevet forringet siden 1990: det fortsatte fald i de reale loenomkostninger pr. produceret enhed siden 1981 (den bedste maalestok for virksomhedernes rentabilitet) er nu gaaet i staa. Rentabiliteten er ikke blevet forbedret siden 1989. Forvaerringen var saerlig markant i Det Forenede Kongerige fra 1989 til 1991 og vil sandsynligvis goere sig gaeldende i Tyskland i 1991. Men ogsaa i Italien, Irland, Nederlandene, Belgien og Luxembourg er profitforbedringen i de tidligere aar blevet bremset eller vendt til en forvaerring. For nogle landes vedkommende skyldes stigningen i de reale loenomkostninger pr. produceret enhed hovedsagelig de store nominelle loenforhoejelser pr. beskaeftiget, gennemsnitligt over 7 % aarligt i 1990 og 1991 i EF (tabel 3).

Tabel 3

Nominel loen, realloen og reale loenomkostninger pr. produceret enhed

(procentvis aendring)

1986-1988

1989

1990

1991 (¹)

1992 (¹)

Nominel loen pr. beskaeftiget

EUR-10 (²)

+6,2

+6,6

+ 7,7

+6,9

+6,3

Tyskland

+3,3

+2,8

+ 4,1

+6,4

+5,5

Det Forenede Kongerige

+7,9

+8,9

+10,9

+8,5

+6,8

EUR-12

+6,0

+6,2

+ 7,5

+7,1

+6,2

1986-1988

1989

1990

1991 (¹)

1992 (¹)

Realloen pr. beskaeftiget

EUR-10 (²)

+1,9

+1,2

+ 2,4

+1,6

+1,5

Tyskland

+2,5

-0,2

+ 1,5

+2,8

+1,2

Det Forenede Kongerige

+3,2

+2,8

+ 3,4

+1,9

+1,6

EUR-12

+2,2

+1,2

+ 2,4

+1,9

+1,5

Reale loenomkostninger pr. produceret enhed

EUR-10 (²)

-1,2

-1,3

+ 0,5

-0,2

-0,5

Tyskland

-0,7

-1,6

- 1,2

+1,0

+0,1

Det Forenede Kongerige

+0,

+2,6

+ 3,0

+1,3

-2,3

EUR-12

-0,9

-0,7

+ 0,6

+0,3

-0,7

(¹) Prognose.

(²) EF-10 = EF-12 minus Tyskland og Det Forenede Kongerige.

De senere aars oekonomiske politik har i en vis udstraekning bidraget til denne udvikling. Likviditetsgraden (M2/3 i forhold til BNP i loebende priser) for EF, steg forholdsvis kraftigt i 1987 og igen i 1989 (diagram 2), selv om den ogsaa blev paavirket af finansiel innovation og andre strukturtilpasninger paa penge- og kapitalmarkederne. Det er derfor tvivlsomt, om pengepolitikken paa trods af stigningen i den korte rente var forenelig med den potentielle vaekst i perioden indtil 1989, hvor man tillod en alt for rigelig likviditet, og derved stoettede grundlaget for store loenkrav. I 1990 skete der en langt mindre stigning i likviditetsgraden som foelge af stramningen i pengepolitikken i et forsoeg paa at forhindre olieprisstigningen i at affoede en loen-prisspiral.

3.

Golf-krisen og den svaekkede tillid

Foruden ovennaevnte faktorer medfoerte den kraftige, men kortvarige stigning i oliepriserne som foelge af Golf-krisen en forvaerring af Faellesskabets bytteforhold og et fald i den disponible realindkomst, som har paavirket forbruget og investeringerne. I tilfaelde af at oliepriserne var forblevet hoeje, ville medlemslandene vaere blevet paavirket i forskellig grad. Mens energiintensiteten i den samlede nationale produktion for ni medlemslande er faldet siden 1973, er den steget i Spanien og navnlig i Portugal og Graekenland som foelge af overgang til mere industriel (energikraevende) produktion.

Oliepriserne vendte senere tilbage til det niveau, de havde foer konflikten, og dette aendrede olieprisstigningens direkte ugunstige virkninger paa indkomster og priser. Olieprisen laa i midten af april 1991 paa omkring 19 US-$ pr. toende (spotmarkedsprisen for Brent oil) mod ca. 32 US-$ pr. toende i fjerde kvartal 1990.

Golf-krisen medfoerte dog oeget usikkerhed i andet halvaar 1990 og begyndelsen af 1991. Tilliden blev alvorligt svaekket blandt forbrugerne, i industrien og inden for bygge- og anlaegsvirksomhed (diagram 3) med uheldige virkninger for forbrug og investeringsplaner. Selv om hovedaarsagen til den kraftige forvaerring i erhvervsklimaet, nemlig Golf-krigen, nu er forsvundet, er der endnu kun meget faa tegn paa en genoprettelse af tilliden: ifoelge den foerste konjunkturundersoegelse efter krigens afslutning synes kun forbrugerne og bygge- og anlaegssektoren at have genvundet noget af tilliden; inden for industrien er svaekkelsen af tilliden dog ophoert, men der er endnu ingen klare tegn paa en forbedring. En genetablering af tilliden inden for industrien er dog en vaesentling forudsaetning for vaekst i investeringerne.

B. Konjunkturtilbageslag i Det Forenede Kongerige

Ekspansionen i den indenlandske efterspoergsel i Det Forenede Kongerige toppede i 1988 med ca. 8 %, dvs. langt over vaeksten i produktionskapaciteten. Paa grund af denne kraftige ekspansion kunne der paa pris- og loenfronten samt paa betalingsbalancen spores et inflatorisk pres, der indledningsvist blev

ledsaget af en lempelig pengepolitik (M3 voksede med over 19 % i 1989). Pengepolitikken blev derpaa strammet, og den korte rente blev gradvis forhoejet sidst i 1988 og i 1989. Denne stramning af pengepolitikken var dog laenge om at give de tilsigtede resultater. Inflationen har vaeret vedvarende og har paavirket loenoverenskomsterne. Den meget stramme pengepolitik medfoerte et kraftigt fald i aktiviteten fra andet halvaar 1990. Vaeksten i BNP aftog til 0,6 % i 1990, og der forventes i 1991 en betydelig nedgang i produktionen paa ca. 2 %, hovedsagelig som foelge af faldet i investeringerne (-10,5 % i 1991) og i det private forbrug (-1,75 % i 1991). Paa trods af nedgangen i aktiviteten har der vaeret en kraftig loenudvikling med en stigning paa 10,5 % i 1990, som sandsynligvis kun vil aftage til 8,5 % i 1991. I 1992 forventes produktionen igen at stige.

Betalingsbalanceunderskuddet toppede i 1989 med 4,8 % af BNP og forbedredes betydeligt til 2,3 % i 1990; for 1991 forventes der et underskud paa 1 %, naar importen aftager som foelge af den faldende indenlandske efterspoergsel.

C. Foreningen af de to Tysklande

I modsaetning til resten af EF oplevede Tyskland en yderligere forbedring af den oekonomiske aktivitet som foelge af skattereformen, genforeningen og den ekspansionsfremmende finanspolitik. Vaeksten i BNP i faste priser tog til fra 3,3 % i 1989 til 4,7 % i 1990 (disse tal gaelder Vesttyskland). Det private forbrug blev stimuleret, men ogsaa investeringerne blev kraftigt foroeget.

STATISTISKE PROBLEMER VED BELYSNING AF DEN SAMLEDE TYSKE OEKONOMI

Alle data for Tyskland i denne aarsberetning relateres til det tidligere Vesttyskland. Betydelige statistiske problemer forhindrer en praesentation af data for hele Tyskland. Men naturligvis afspejles overfoerslerne fra det vestlige til det oestlige Tyskland i budgetunderskuddet, ligesom betalingsbalancen ogsaa indeholder disse overfoersler.

Den hoeje aktivitet medfoerte en staerk beskaeftigelsesfremgang i 1990 og 1991 og dermed et betydeligt fald i arbejdsloesheden fra 6,1 % i 1988 til 4,5 % i 1991 (harmoniseret definition fra EF's Statistiske Kontor). Stramningen paa arbejdsmarkedet medfoerte dog ogsaa hoejere loenkrav, som satte en stopper for det fortsatte fald i de reale loenomkostninger pr. produceret enhed. Den oegede indenlandske efterspoergsel og varestroemmen til Tysklands oestlige del kunne ikke daekkes gennem indenlandsk produktion, hvilket betoed en staerk stigning i importen.

Den oesttyske planoekonomis pludselige integrering i et markedssystem som foelge af genforeningen medfoerte en hurtig og kraftig tilpasning af den oesttyske oekonomi med deraf foelgende betydelige omkostninger i overgangsperioden. Omkostningerne ved genforeningen vendte det beskedne overskud paa statsfinanserne i 1989 til et underskud paa ca. 2,2 % af BNP i 1990 og i 1991 forventes en yderligere stigning i underskuddet til ca. 4,7 % af BNP (vesttysk underskud - inkl. de oesttyske territoriale myndigheders underskud og forbundsregeringens udgifter i OEsttyskland - i forhold til vesttysk BNP) til trods for betydelige skatteforhoejelser.

De massive overfoersler til OEsttyskland vil formodentlig ogsaa betyde, at betalingsbalanceoverskuddet paa ca. 5 % af BNP i 1989 vendes til et mindre underskud i 1991.

Udviklingen i Vesttyskland staar i skarp konstrast til udviklingen i OEsttyskland, hvor der foregaar en kraftig tilpasningsproces; ved udgangen af 1991 forventes der saaledes et fald paa 50 % i industriproduktionen samt en underbeskaeftigelse paa ca. 35 % af arbejdsstyrken (inklusive deltidsansatte). Det erkendes generelt, at produktionen vil vaere faldet med tocifrede tal baade i 1990 og 1991, eftersom investeringsomfanget og skabelsen af nye arbejdspladser vil vaere utilstraekkelig til at opveje tabet af arbejdspladser i den gamle industri. En vis genopretning gennem oegede investeringer i maskiner og anlaeg forventes i 1992.

D. Inflation og beskaeftigelse

Inflationen har kunnet holdes nede siden Golf-krisens begyndelse. Selv om de hoejere oliepriser fik forbrugerpriserne til at stige fra august til oktober 1990, er der kun faa tegn paa, at de vil faa en vedvarende virkning for loen- og inflationsprocessen. Pengepolitikken har tilsyneladende hidtil kunnet forhindre, at der skabes en loen-prisspiral. Forbrugerprisinflationen er oven i koebet ved at aftage. Den gennemsnitlige forbrugerprisinflation i EF, der toppede i oktober 1990 med 6,3 %, var faldet til 5,3 % i marts 1991.

Med over 5 % for 1991 er den forventede gennemsnitlige inflationstakt i EF dog foruroligende hoej i en periode med aftagende vaekst. Med lavere oliepriser kan et saadant niveau angive underliggende omkostningsbetingede pres (diagram 4). Ud fra et OEMU-synspunkt er det ogsaa foruroligende, at prisudviklingen fra 1988 til 1990 divergerede i EF (diagram 5).

Vaeksten i beskaeftigelsen er indtraadt senere end nedgangen i aktiviteten, hvilket har medfoert et fald

i produktiviteten (diagram 6). Beskaeftigelsen voksede i 1990 med samme takt som i 1989 (1,6 %). Vaeksten var saerlig kraftig i Tyskland, hvilket til dels skyldes et oeget udbud af uddannet arbejdskraft fra OEsttyskland og OEsteuropa. Men vaeksten i beskaeftigelsen var ogsaa kraftig i de oevrige EF-lande bortset fra Graekenland, Det Forenede Kongerige og Danmark. I 1991 forventes vaeksten i beskaeftigelsen i EF at aftage til 0,2 %. Denne beskedne vaekst vil dog i vid udstraekning blive opvejet af den forventede stigning i arbejdsstyrken. Det fortsatte fald i arbejdsloesheden siden 1986 forventes at vende til en stigning, med 8,2 % i 1990 og 8,7 % i 1991.

II. UDSIGTERNE FOR 1991 OG 1992

Ved udgangen af foerste kvartal 1991 er hovedfaktorerne bag det nuvaerende tilbageslag enten forsvundet eller aendret: Golf-krisen er blevet loest, oliepriserne er vendt tilbage til niveauet foer konflikten, der forventes en forbedring af den oekonomiske aktivitet i USA i andet halvaar, faldet i dollarkursen er vendt til en stigning, og tilliden er gradvis ved at vende tilbage.

De fundamentalt sunde vaekstbetingelser i EF boer derfor kunne goer sig gaeldende. Faldet i realvaeksten forventes at ophoere i aarets loeb, saaledes at der gradvis kommer gang i aktiviteten i andet halvaar; vaeksten i BNP i faste priser forventes at stige fra 1,25 % i 1991 til 2,25 % i 1992, hovedsagelig som foelge af en stigning i efterspoergslen og i investeringerne.

A. Risikofaktorer

Disse forholdsvis positive forventninger forudsaetter en forbedring i forbrugs- og erhvervsklimaet. Hvis genoprettelsen af tilliden forsinkes, kan det svaekke EF's oekonomiske resultater. Naar forbrugernes optimisme er genskabt og realindkomsterne forbliver uaendrede eller endog stiger en smule, skulle forbrugernes efterspoergsel gradvis tage til.

En stigning i investeringerne i 1992 forudsaetter, at forvaerringen i loensituationen kun er midlertidig, og at realloenstigningerne pr. beskaeftiget vil aftage fra 2,25 % i gennemsnit for 1986-1991 til 1,25 % i 1992. I modsat fald vil der ikke ske nogen forbedring i rentabiliteten i EF for tredje aar i traek, hvilket vil forringe investeringsforventningerne. En yderligere afmatning i den oekonomiske aktivitet kombineret med en fortsat profitnedgang kan forvaerre situationen yderligere.

En anden risikofaktor er den ustabile dollarkurs. Dollarkursen har i de senere aar vaeret meget ustadig, og selv om et yderligere fald nu forekommer mindre sandsynligt, kan det stadig ikke udelukkes, hvis det forventede opsving i den amerikanske oekonomi i 1991 udebliver. Men selv en kraftig stigning i dollarkursen ville faa uheldige foelger for EF; det ville ganske vist forbedre konkurrenceevnen, men det ville ogsaa forstaerke de inflatoriske impulser i EF betydeligt gennem hoejere importpriser.

B. De oekonomisk-politiske problemer

Den fortsatte opbremsning kraever ikke vaesentlige aendringer i den oekonomiske politik. Paa baggrund af de fortsat positive vaekstbetingelser er der ved at ske en udvikling, som kan medfoere en hurtig aktivitetsforbedring; stigningen i husholdningernes indkomster, en faldende tendens i den lange rente og beskedne lagre i 1991 er faktorer, der peger i retning af, at der snart kommer gang i vaeksten. Der findes dog nogle faa omraader, hvor udviklingen er mindre tilfredsstillende, og hvor der er behov for yderligere fremskridt.

1.

Rentabilitet, vaekst og beskaeftigelse

Forbedringen i de grundlaeggende vaekstbetingelser i 1980'erne skete ikke spontant, men navnlig som foelge af et sammenhaengende saet af politikker med det formaal at saette gang i vaeksten. Men de relativt gunstige internationale konjunkturer spillede ogsaa en rolle. Udover vedvarende positive afsaetningsforventninger vil loenudviklingen fortsat spille en afgoerende rolle for opsvinget. En fortsat loentilbageholdenhed er en noedvendig betingelse for at styrke de beskaeftigelsesfremmende investeringer og nedbringe den stadig hoeje arbejdsloeshed.

Den forholdsvis ugunstige loenudvikling i den senere tid har endnu ikke faaet negativ indvirkning paa udsigterne for profitten i EF paa mellemlang sigt. Rentabiliteten er blevet forbedret betydeligt i 1980'erne, og den seneste forvaerring har ikke aendret dette billede vaesentligt. Kapitalapparatets nettoafkast er dog endnu ikke naaet op paa gennemsnitsniveauet for perioden 1961-1973, fordi der nu bruges mere kapital pr. produceret enhed (diagram 7). En yderligere stigning i investeringskvoten ville vaere velkommen i betragtning af den fortsat hoeje arbejdsloeshed. Dette forudsaetter, at der paa ny skabes klare forventninger om en yderligere rentabilitetsforbedring.

Loentilbageholdenhed er en vaesentlig forudsaetning for en stimulering af de beskaeftigelsesfremmende investeringer. Realloenstigningerne skal vaere lavere end stigningerne i den samlede faktorproduktivitet for at undgaa, at man gaar over til en mere kapitalintensiv produktion, og for yderligere at forbedre vaekstens virkninger for beskaeftigelsen. Arbejdsloesheden, paa 8,2 % i 1990, er fortsat uacceptabelt hoej og vil stige yderligere i 1991 og 1992. Den skal bringes ned. Det oegede loenpres i en situation med en saa hoej arbejdsloeshed tyder paa, at arbejdsmarkedet fungerer stift.

Selv om udsigterne for 1991 endnu ikke giver anledning til bekymring, udgoer de store loenstigninger i Tyskland en potentiel trussel. De risikerer at underminere prisstabiliteten i det land, der tidligere havde den bedste prisudvikling inden for EMS, og hvis valuta derfor blev brugt som anker. Hvis disse stigninger skulle brede sig til nabolandene, vil situationen blive virkeling foruroligende og skabe omkostningsbetinget inflation. Situationen er isaer betaenkelig, da der kan vaere en tendens til, at saadanne loenstigninger hurtigere accepteres i disse lande, fordi de ikke udhuler konkurrenceevnen over for udlandet. De kan dog udhule rentabiliteten og dermed underminere oekonomiens vaekst-, investerings- og beskaeftigelsespotentiel.

Loensituationen i Det Forenede Kongerige er stadig ikke tilfredsstillende, selv om der forventes en vis forbedring i 1991 og 1992. Deltagelse i EMS vil anspore til en mere fornuftig loendannelse.

Selv om den forventede loenudvikling i Portugal, Graekenland, Italien og Spanien ikke truer rentabiliteten, foerer den endnu ikke til en bedre nominel konvergens. I de andre EF-lande ser der ud til at vaere mindre grund til bekymring, da den forventede loenudvikling er berettiget.

2.

Inflation

En moderat loenudvikling er ikke blot vigtig for at forbedre beskaeftigelsessituationen men ogsaa for at oege den nominelle konvergens inden for EF. Sammen med loenudviklingen maa inflationen overvaages noeje. Selv om der forventes oeget konvergens i forbrugerpriserne, sker dette

desvaerre ved en hoejere inflationstakt, hvilket hovedsagelig skyldes den forvaerrede prisudvikling i Tyskland. Paa baggrund af den noedvendige konvergens inden for OEMU er situationen ikke tilfredsstillende.

3.

Budgetmaessig konvergens

Det er ikke kun med hensyn til priserne, at konvergensen ikke forbedres. Det gaelder ogsaa paa budgetomraadet, hvor der ikke er sket yderligere fremskridt siden 1989. Den budgetmaessige konsolidering, der begyndte i de fleste lande omkring 1983, er gaaet i staa. En stor del af de forbedringer, der har kunnet konstateres i de senere aar, ser saaledes ud til fortrinsvis at bero paa de gunstige konjunkturforhold og kan endog have medfoert en strukturmaessig forvaerring af budgetbalancerne (diagram 8). For EF som helhed anslaas det, at nettolaantagningen vil stige fra 3 % af BNP i 1989 til 4 % i 1990 og til 4,5 % i 1991. Der er derfor et klart behov for at styrke budgetkonsolideringen i de fleste lande.

4.

Utilstraekkelig opsparing

Den seneste budgetudvikling i EF er ikke kun foruroligende paa baggrund af den oenskede konvergens henimod OEMU men ogsaa paa baggrund af den voksende kapitalknaphed i verdensoekonomien, som er blevet forstaerket ved aabningen af de oesteuropaeiske lande. Herudover har de stoerste industrilande i de senere aar i stigende omfang lagt beslag paa nettoopsparingen fra resten af verden, hvilket hovedsagelig er et resultat af reduktionen af opsparingsoverskuddene fra Japan og navnlig Tyskland (diagram 9). Den private opsparing holdt sig forholdsvis stabil i 1980'erne, idet faldet i husholdningernes opsparing blev udlignet ved en stigning i virksomhedernes opsparing. Den vigtigste aarsag til faldet i opsparingen i industrilandene er de alt for store statsunderskud i de stoerste lande. Medmindre der rettes op paa denne situation, vil det ikke blot nedsaette disse landes indenlandske vaekstpotentiel men ogsaa oedelaegge bestraebelserne paa at vende den uholdbare og uoenskede nettostroem af ressourcer fra udviklingslande til industrilande, der fandt sted igennem 1980'erne.

En generel mangel paa opsparing kunne give sig udslag i en fortsat, betydelig stramning af kapitalmarkederne med saerdeles hoeje, lange renter. Her maa man ikke glemme, at faldet i investeringsefterspoergslen i 1990 og 1991 hidtil har givet den offentlige sektor mulighed for at opsuge en stoerre del af opsparingen uden yderligere pres paa realrenten. Under disse betingelser kan realrenten paa lang sigt fortsat vaere hoej og endog begynde at stige igen, hvis investeringsefterspoergslen foroeges kraftigt.

III. OEKONOMISK-POLITISKE KONKLUSIONER

For at opretholde den oekonomiske vaekst og beskaeftigelsen maa EF faeste mere lid til sit eget potentiel. Dette forudsaetter stabilitet, og derfor maa EF fortsat foere en stram penge- og finanspolitik. Dette vil samtidig bidrage til at bevare de grundlaeggende gunstige vaekstbetingelser. Gennemfoerelsen af det indre marked, fortsat gennemfoerelse af strukturforbedrende politikker, yderligere fremskridt i den oekonomiske og sociale samhoerighed samt miljoeforbedringer vil igen styrke EF's potentiel.

Forringelsen af vaekstudsigterne i EF paa kort sigt aendrer ikke den fundamentalt positive vurdering af EF-oekonomiens grundlaeggende potentiel. Hvis der foeres en rigtig politik, vil tilliden hos de oekonomiske agenter igen stige og investeringerne paa ny begynde at vokse kraftigt, saaledes at der skabes et betydeligt antal nye arbejdspladser.

For at Faellesskabet kan tage disse udfordringer op, er det vigtigt at udbygge den oekonomisk-politiske samordning i overensstemmelse med beslutningen om multilateral overvaagning under OEMU's foerste etape. Den multilaterale overvaagning retter sig mod en raekke makrooekonomiske og strukturelle politikker med det formaal at sikre konvergens i den oekonomiske udvikling samtidig med, at betingelserne for vedvarende stigning i beskaeftigelsen fastholdes eller forbedres.

A. Fastholdelse af et stabilitets- og vaekstfremmende klima

Der er fortsat behov for en stram pengepolitisk kurs for at holde inflationspresset i ave. Forskellene i de enkelte landes konjunktursituation og stabiliseringen af valutakursforventningerne har givet et vist spillerum for at reducere rentespaendene uden dermed at underminere valutakursdisciplinen. Men i mangel af en faelles penge- og valutakurspolitik i overgangsperioden til den sidste etape af OEMU maa den pengepolitiske kurs indrettes efter saavel den indenlandske prisudvikling som valutasituationen. Saa laenge der ikke kan forventes et stoerre bidrag fra finanspolitikken, bliver der saaledes ikke plads til at slaekke paa den stramme pengepolitik i EF, medmindre inflationspresset helt klart stilner af igen.

Finanspolitikken maa strammes yderligere, ikke alene for at skabe stoerre konvergens i den foerste etape henimod OEMU, men ogsaa for at bane vej for en oeget global opsparing og lette presset paa pengepolitikken. Med udsigterne til lavere budgetindtaegter og stoerre udgifter til arbejdsloeshedsunderstoettelse kan man nok ikke undgaa en forvaerring af budgetsituationen i 1991 som foelge af de automatiske stabilisatorer. Men for at saette skub i konsolideringsprocessen og goere det muligt at genoptage strukturforbedringerne boer den konjunkturbestemte forvaerring af de offentlige finanser ikke slaa fuldt igennem i den samlede budgetstilling. De regler for den offentlige sektors underskud og gaeld, som EF for oejeblikket arbejder paa at faa fastlagt inden for rammerne af regeringskonferencen, kan yde et vaesentligt bidrag til at skabe en holdbar situation paa mellemlang sigt. Faktisk boer disse regler allerede her i overgangsperioden tjene som en uformel rettesnor for evalueringen af budgetsaldi, saaledes at det sikres, at der er opnaaet en tilstraekkelig bedring i foerste etape.

I betragtning af den vedvarende hoeje arbejdsloeshed tyder det oegede loenstigningspres paa, at der er behov for mere gennemgribende strukturreformer paa arbejdsmarkedet for at styrke de jobskabende investeringer. Der synes at vaere god grund til at fremme mere aktive arbejdsmarkedspolitiske tiltag bl.a. med sigte paa genoptraening paa bekostning af passiv understoettelse. Og der maa saettes ind paa at faa fjernet de andre hindringer, der findes for skabelse af nye arbejdspladser, ligesom loenfastsaettelsessystemerne i hoejere grad boer afspejle produktivitetsforskelle, saaledes at der skabes bedre tilpasning mellem udbud og efterspoergsel paa arbejdsmarkedet.

B. Udvikling af EF's potentiel

Den politik, der maa ivaerksaettes for at daemme op for et nyt inflationspres og for oegede inflationsforskelle, falder helt i traad med den, der maa foeres for at skabe forudsaetningerne for at virkeliggoere EF's store planer om en oekonomisk og monetaer union, det indre marked og oekonomisk og social samhoerighed. Disse projekter udgoer samtidig et supplement til de enkelte medlemsstaters indsats.

1.

Gennemfoerelsen af det indre marked

For at sikre sin oekonomiske fremtid har Europa sat sig for at skabe et stort faelles marked omfattende hele kontinentet. Et af Faellesskabets stoerste problemer i den internationale konkurrence er, at det er splittet op i talrige nationale markeder, hvilket goer det vanskeligt at producere i optimal maalestok, laegger en daemper paa den teknologiske udvikling og haemmer udviklingen i den hurtigt voksende servicesektor. AAbningen af Faellesskabets graenser vil stimulere konkurrencen. OEget specialisering og stoerre effektivitet i produktionen vil give forbrugerne langt stoerre valgmuligheder.

Naar det drejer sig om at forbedre EF's vaekstperspektiver og velstand, er det udsigterne til det indre marked, som er den afgoerende drivkraft. De oekonomiske beslutningstagere tager i stigende omfang forskud paa det indre marked i 1992, der vil betyde oeget konkurrence og nye muligheder for erhvervslivet. Et stigende antal virksomheder opererer nu i en staerkt udvidet markedshorisont og er i gang med at aendre deres strategier. Ud over de positive virkninger, som afskaffelsen af graensekontrollen inden for EF og fjernelsen af tekniske hindringer for frie varebevaegelser og fri udveksling af tjenesteydelser, herunder specielt finansielle tjenesteydelser, vil faa for vaeksten, vil ogsaa omstruktureringer i industri- og servicesektorerne og positive aendringer i marketingstrategier kunne faa gunstig indflydelse paa den oekonomiske vaekst.

Paa det indre marked er det noedvendigt med en effektiv konkurrencepolitik, fordi en stor del af disse positive virkninger vil gaa tabt, hvis det er muligt at begraense eller undgaa konkurrence (f.eks. i form af oegede statssubsidier eller kartelaftaler). Og som det fremgaar af nyligt gennemfoerte undersoegelser blandt erhvervsledere, vil erhvervslivets positive forventninger blive endnu stoerre, hvis der som kronen paa vaerket snart indfoeres en faelles valuta.

De store forventninger, der er skabt, maa ikke blive skuffet. Og derfor maa fristen for gennemfoerelsen af det indre marked - 1. januar 1993 - overholdes. Det er saaledes vigtigt, at de resterende afgoerelser om de forslag, der var indeholdt i Hvidbogen fra 1985, traeffes hurtigst muligt. Der er allerede opnaaet betydelige resultater, og der er truffet beslutninger paa alle omraader, der har betydning for oekonomien. Kommissionen har allerede lagt alle forslagene i Hvidbogen paa bordet, og over to tredjedele heraf er vedtaget i Raadet. Kommissionen vil nu koncentrere sig om problemerne med gennemfoerelsen af alle de vedtagne bestemmelser (hidtil er ca. 72 % blevet gennemfoert paa nationalt plan) og om at sikre, at det indre marked kommer til at fungere efter hensigten. Paa en raekke vigtige omraader i forbindelse med den fuldstaendige afskaffelse af graensekontrollen inden for EF mangler man stadig at faa truffet afgoerelserne. Det er noedvendigt, at Raadet opprioriterer disse spoergsmaal (herunder ogsaa tilnaermelse af afgiftssatserne), foelger noeje med i udviklingen og traeffer de beslutninger, der skal til for at goere aabningen af de indre graenser ligesaa fuldstaendig og uigenkaldelig, som det har vaeret tilfaeldet med de oevrige foranstaltninger. Medlemsstaterne boer nu fremskynde deres gennemfoerelse af alle beslutningerne for at sikre, at alle forsinkelser er indhentet ved udgangen af 1991.

2.

Styrkelse af den oekonomiske og sociale samhoerighed

En styrkelse af den oekonomiske og sociale samhoerighed vil ogsaa medvirke til at forbedre vaekstperspektiverne. En vaekst over gennemsnittet i de mest tilbagestaaende lande kan bidrage til at oege vaekstpotentiellet i hele EF's oekonomi.

Maalet om oeget oekonomisk og social samhoerighed og en harmonisk udvikling i alle europaeiske regioner er knaesat i Faellesaktens artikel 130. I de seneste aar har mange af disse lande og regioner haft en oekonomisk vaekstrate over EF-gennemsnittet - dette har vaeret tilfaeldet i Spanien, Portugal og Irland, men ikke i Graekenland - og denne udvikling er nu begyndt at virke i retning af en indsnaevring af indkomstforskellene (tabel 4) og har oeget vaekspotentiellet i EF som helhed.

Tabel 4

Indsnaevring af indkomstforskelene i EF - BNP (¹) i loebende markedspriser og koebekraftpariteter

per capita

(EUR-12 = 100)

Graekenland

Spanien

Irland

Portugal

1986

55,9

72,8

63,4

52,5

1987

54,1

74,7

64,4

53,7

1988

54,2

75,7

64,7

53,7

1989

54,0

76,9

67,0

54,9

1990

52,9

77,8

68,6

55,6

1991

52,6

79,2

68,7

57,1

1991-1986

-3,3

+6,4

+5,3

+4,6

(¹) Da stigningen i indkomstoverfoerslerne til udlandet kan have vaeret stoerre end den nominelle BNP-vaekst, giver tabellen maaske et for positivt billede af udviklingen ved at tage udgangspunkt i BNP.

Denne styrkelse af samhoerigheden blev understoettet af en tilfredsstillende vaekst i EF i den betragtede periode; i nogle af disse lande medfoerte den relativt hurtige vaekst imidlertid vaesentlige uligevaegte, og korrektionen af disse uligevaegte kan i et vist omfang saette de opnaaede gevinster over styr, navnlig i en situation med lav generel vaekst i EF. Det skal heller ikke glemmes, at der selv under forudsaetning af en hoejere fremtidig vaekst i EF fortsat vil bestaa betydelige indkomstforskelle, og »indhentningsprocessen« kraever derfor en langsigtet indsats.

De oekonomisk staerkere lande kunne bidrage til denne proces ved at sikre et fortsat dynamisk vaekstmoenster og aabne op for deres markeder. Med fordoblingen af midlerne til strukturfondene, der blev ledsaget af en styrkelse af de finansielle instrumenter, faar Graekenland, Portugal og Irland adgang til midler paa mellem 3 og 5 % af BNP i 1993. Dette vil stoette de betydelige resultater, der indtil nu er opnaaet i kraft af den foerte strukturpolitik. Paa nationalt og EF-plan er der brug for en oekonomisk politik og en socialpolitik, der kan bane vej for en vedvarende BNP-vaekst maalt i faste priser, uden at dette foerer til oeget inflation og uacceptable uligevaegte paa det interne og eksterne plan. Men det primaere ansvar for at faa bragt de mest tilbagestaaende lande op paa de oevrige EF-landes niveau maa dog ligge hos de paagaeldende lande selv.

3.

Strukturtilpasninger

Strukturpolitikken har til formaal at saette medlemsstaternes oekonomier i stand til bedre at klare de noedvendige tilpasninger. Det drejer sig om at oege fleksibiliteten paa vare- og faktormarkederne og sikre, at aendringer i markedsvilkaarene hurtigere og mere fuldstaendigt slaar igennem paa priserne paa disse markeder. Strukturforanstaltninger kan derfor goere det lettere og mindre bekosteligt at faa gennemfoertde noedvendige tilpasninger, naar der opstaar forstyrrelser.

Ud over de foranstaltninger, der er ivaerksat som led i gennemfoerelsen af det indre marked, har medlemsstaterne sat ind med en raekke strukturpolitiske tiltag for at kunne klare den oegede konkurrence paa det indre marked. Stoerstedelen af disse har hidtil drejet sig om liberalisering af de finansielle markeder og omlaegning af person- og selskabsbeskatningen.

Regeringerne har taget initiativer til at forbedre arbejdsmarkedets evne til at tilpasse sig aendringer, og uddannelse, herunder erhvervsuddannelse, prioriteres meget hoejt i mange medlemsstater. Uddannelsesforanstaltninger indgaar som et vigtigt led i bestraebelserne for at skaffe arbejde til langtidsarbejdsloese. Det er noedvendigt med en stoerre strukturpolitisk indsats for at fremme fleksibiliteten paa arbejdsmarkedet.

Ogsaa inden for det offentlige boer der goeres en stoerre strukturpolitisk indsats for at oege effektiviteten i den offentlige sektor, og for at sikre en mere gennemsigtig og fair konkurrence mellem private og offentlige virksomheder.

Stoerre oekonomisk effektivitet og bedre ressourceallokering er maal, der boer soeges virkeliggjort ikke blot inden for EF, men ogsaa paa verdensplan. Formaalet med forhandlingerne under Uruguay-Runden er i faellesskab at fremme handel og oekonomisk vaekst. Som verdens stoerste

handelsblok har EF en helt naturlig interesse i, at Uruguay-Runden bliver en succes. Man maa heller ikke glemme, at Uruguay-Runden samtidig er et middel til at give vore svagere handelspartnere, specielt de central- og oesteuropaeiske lande og udviklingslandene, en bedre platform.

4.

Miljoeudfordringen

Paa samme maade som de forudgaaende oliekriser betoed et brud med halvtredsernes og tressernes opfattelse af, at der var en helt parallel sammenhaeng mellem oekonomisk vaekst og energiforbrug, er der nu en voksende forstaaelse for, at sammenhaengen mellem oekonomisk vaekst og forurening nu maa brydes, og denne forstaaelse er ikke blevet mindre efter Golf-krisen. Erfaringerne fra de oesteuropaeiske lande, der har langt stoerre forurening end de mere velstaaende EF-lande, viser imidlertid, at denne sammenhaeng ikke er saa enkel endda. At EF har klaret sig bedre, er ingen grund til selvtilfredshed, og vi boer kunne goere det endnu bedre. Der findes imidlertid rent faktisk en forbindelse mellem prismekanismen og forurening. Ofte afspejler markedspriserne ikke de fulde samfundsmaessige miljoeomkostninger ved fremstilling eller brug af de paagaeldende produkter. Den enkelte borger og den enkelte virksomhed er desuden ikke saerlig tilboejelig til at tage hensyn til, hvilke miljoemaessige konsekvenser deres beslutninger om indkoeb eller investeringer vil faa.

Enhver fornuftig forureningsbekaempelsespolitik maa derfor (ud over den noedvendige lovgivning) tage udgangspunkt i at sikre, at disse eksterne miljoevirkninger indregnes i priserne for derved at udsende de rette signaler til alle paa markedet.

Formaalet er at omdanne de oekonomiske vaekstmoenstre paa en saadan maade, at man naar frem til et udviklingsmoenster, der kan holde ogsaa i fremtiden. En skaerpelse af miljoepolitikken ville ikke noedvendigvis laegge stoerre byrder paa det private erhvervsliv, men kunne give de pionervirksomheder, der satser paa miljoevenlige produkter og produktionsmetoder, vaesentligt bedre afsaetningsmuligheder paa markedet.

Der er nu bred enighed om, at oekonomiske og skattebetonede instrumenter i stigende grad maa indgaa i miljoepolitikken, men at det optimale fortsat vil vaere en velafbalanceret kombination af markedsbaserede instrumenter og de traditionelle (lovgivnings-) instrumenter. Blandt de vigtigste oekonomiske og skattebaserede instrumenter, der kan blive tale om, er afgifter eller gebyrer, skattelettelser, pantsystemer, omsaettelige tilladelser til udledning af bestemte maengder og oekonomiske tilskud eller subsidier. Hvad afgifter og gebyrer angaar, boer der tages rimeligt hensyn til virkningerne for EF's konkurrenceevne og de krav, der stilles til det indre marked.

I betragtning af den store rolle, forureningens internationale aspekter spiller, er der behov for en snaever international koordination. Inden for EF er det noedvendigt med et mindstemaal af harmonisering for at undgaa konflikter mellem de miljoepolitiske foranstaltninger og andre EF-maal og for at sikre, at de foranstaltninger, som ivaerksaettes til loesning af miljoeproblemer, der er faelles for flere medlemsstater, er forenelige.

C. Mulighederne for at opnaa en bedre konvergens

Faellesskabet har tydeligt forbedret konvergensen i de oekonomiske resultater siden tiaarets begyndelse, men der indtraadte en betaenkelig divergens i perioden 1988-1990. Der er fortsat alvorlige problemer i nogle lande og paa nogle omraader. Konvergenskravene vil blive yderligere strammet som foelge af den multilaterale overvaagning. De betydelige fremskridt, der allerede er gjort, vidner om, at den disciplin, som EMS' valutakursmekanisme udoever, har haft positive virkninger. Der er faktisk en snaever sammenhaeng mellem medlemsstaternes konvergensresultater og den grad af disciplin, som de har vaeret underkastet.

1.

Pris- og omkostningskonvergens

Graden af priskonvergens er mest udtalt for de lande, som har overholdt det snaevre udsvingsbaand fra begyndelsen. Den gennemsnitlige inflationsrate (privatforbrugsdeflator) i denne gruppe af lande har siden 1986 ligget taet paa eller under tre procent, selv om den paa det seneste har vaeret stigende. Spredningen i inflationsraterne er mindre end i 1960'erne, og gabet mellem den hoejeste (3,8 % i Luxembourg) og den laveste (2,5 % i Danmark) inflationsrate i 1990 ligger kun lidt over 1 procentpoint (tabel 5).

Tabel 5

Inflationskonvergens i Faellesskabet i anden halvdel af 1980'erne (¹)

1986

1989

1990

1991 (²)

1992 (²)

EUR-12

+3,8

+4,9

+5,0

+5,0

+4,6

Lande med lav og konvergerende inflation (³)

EUR-7

+1,2

+3,3

+2,8

+3,2

+3,6

Belgien

+0,5

+3,5

+3,5

+3,2

+3,6

Danmark

+2,9

+5,1

+2,5

+2,4

+2,6

Tyskland

-0,2

+3,1

+2,5

+3,5

+4,2

Frankrig

+2,9

+3,5

+3,0

+3,1

+3,2

Irland

+4,3

+3,9

+2,6

+3,0

+3,0

Luxembourg

+1,1

+3,4

+3,8

+3,5

+3,5

Nederlandene

+0,2

+2,9

+2,6

+2,8

+2,9

Lande med hoej inflation

EUR-3

+5,7

+6,0

+6,7

+6,3

+5,3

Italien

+5,7

+5,8

+6,2

+6,3

+5,6

Spanien

+8,6

+6,6

+6,4

+5,9

+5,3

Det Forenede Kongerige

+4,4

+5,9

+7,2

+6,5

+5,1

Lande med tocifret inflation

EUR-2

+18,1

+13,8

+16,9

+14,6

+11,3

Portugal

+13,8

+12,8

+13,6

+11,5

+ 9,8

Graekenland

+22,1

+14,7

+20,5

+18,0

+13,0

(¹) Privatforbrugsdeflator.

(²) Prognose.

(³) Lande, som havde lave og konvergerende inflationsrater i anden halvdel af 1980'erne; det er disse lande, som fra begyndelsen deltog i det snaevre baand i EMS.

Priskonvergensen i disse lande frem til 1990 svarer allerede stort set til, hvad der kan kraeves for overgangen til den sidste etape af OEMU. Denne konvergens i inflationstakten har vaeret ledsaget af en klar afdaempning i stigningen i de nominelle og reale loenomkostninger pr. produceret enhed, saaledes at der er sket en forbedring af investeringernes rentabilitet.

Accelerationen i inflationen i 1990 og 1991 i disse lande og saerlig i Tyskland i 1992 kan ikke betragtes som vaerende tilfredsstillende ud fra et stabilitetssynspunkt, og det er derfor noedvendigt at bremse denne udvikling saa hurtigt som muligt. Navnlig da hovedinflationskilden ser ud til at vaere hoejere loenomkostninger.

En anden gruppe af lande har i 1990 haft en inflationsrate, som er dobbelt saa stor som den foerste gruppes. Italien, som deltager i det snaevre baand, og Spanien, som tilsluttede sig det brede baand i 1989, har ogsaa gjort betydelige fremskridt siden begyndelsen af 1980'erne, men de indtager dog fortsat en langt mindre gunstig konvergensstilling. Italien kendetegnes ved et staerkt loenpres, idet de nominelle loenomkostninger pr. produceret enhed er steget med 9 % eller mere i 1990 i sammenligning med en stigning paa under 5 % for hovedparten af de oprindelige deltagere i det snaevre baand. Disse lande boer gradvis forbedre resultaterne i inflationsbekaempelsen i de naeste to til tre aar, saaledes at de kommer paa linje med de lande, der deltager i det snaevre baand. Dette vil forudsaette, at der foretages en tilpasning af ressourcebeslaglaeggelsen i oekonomiens forskellige sektorer. Fastsaettelse af strengere, men realistiske inflationsmaal og forfoelgelse af disse maal gennem en stabilitetsorienteret penge- og finanspolitik kan bidrage til at skabe stabilitet og til at tilvejebringe en ramme for loenudviklingen.

Det Forenede Kongerige, som deltager i det brede baand i valutakursmekanismen, har i oejeblikket en hoej inflationsrate (over 7 % i 1990 efter privatforbrugsdeflatoren, naar der er

korrigeret for virkningerne af aendringerne i de kommunale skatter) og et stort underskud paa betalingsbalancens loebende poster (ca. 2¹/4 % af BNP i 1990). Den aktuelle recession i oekonomien vil medfoere en vis forbedring paa begge fronter i 1991 og 1992. Hovedproblemet i den britiske oekonomi er den voldsomme stigning i loenomkostningerne. Hvad der er vaerre er, at loenforhandlingerne stadig resulterer i hoeje stigninger og kun viser svage tegn paa at reagere paa afmatningen i oekonomien. Sammensaetningen af detailprisindekset kan ogsaa delvis forklare denne udvikling. Efter pundets indtraeden i valutakursmekanismen er forventningerne blevet paavirket i gunstig retning, saaledes at der er skabt bedre udsigter for Det Forenede Kongerige med hensyn til at reducere inflationen.

Portugal har stadig en meget hoej inflation (over 13 % i 1990). De nominelle loenomkostninger pr. produceret enhed vokser fortsat alt for hurtigt (naesten 14,5 %). Det vil vaere noedvendigt at goere en vedholdende indsats, hvis inflationen gradvis skal reduceres til det niveau, der registreres for landene i det snaevre baand. En saadan indsats er mulig, saaledes som erfaringen i andre lande har vist. I 1982 og 1983, da valutakurspolitikken i EMS'en blev strammere, havde Irland en inflation, der kan sammenlignes med Portugals nuvaerende inflation. Den mere fleksible valutakurspolitik, der har vaeret foert siden oktober 1990, og den seneste aftale mellem arbejdsmarkedets parter om loenmoderation skulle bidrage til at give et nedadgaaende pres paa inflationen, saaledes at landet snart kan deltage i valutakursmekanismen.

Den graeske oekonomi karakteriseres af alvorlige balanceproblemer paa mange omraader, som noedvendiggoer radikale foranstaltninger. Inflationsraten androg over 20 % for 1990, og budgetunderskuddet har naaet et niveau, der er uden fortilfaelde i Faellesskabet og medfoerer en hurtig stigning i den offentlige gaeld maalt i procent af BNP. Det er vigtigt, at der goeres en alvorlig indsats for at gennemfoere en tilpasning, og tilpasningsbestraebelserne boer fastholdes paa det mellemlange sigt. Den graeske regerings program for det mellemlange sigt indebaerer omfattende tilpasninger, som forventes at medfoere et betragteligt fald i inflationen i 1992.

2.

Konvergens i budgetpolitikken

Der skal ikke kunne skabes konvergens via omkostnings- og prissiden, men de offentlige myndigheder maa ogsaa reducere deres beslaglaeggelse af ressourcerne for at undgaa uholdbare uligevaegte og for at forbedre oekonomiens udbudsside samt for at skabe manoevremuligheder, hvis det bliver noedvendigt at modvirke en negativ udvikling.

Paa budgetomraadet er konvergensresultaterne tydeligt mindre markante end for priser og omkostninger. I omkring halvdelen af medlemsstaterne giver budgetunderskuddet anledning til bekymring. Som naevnt tidligere er konsolideringsprocessen gaaet i staa. Det er ikke desto mindre vigtigt at opnaa yderligere resultater, fordi en uholdbar budgetpolitisk situation igennem en mellemlang og lang periode underminerer tilliden til, at der kan foeres en monetaer stabilitetspolitik, og svaekker styringen af den oekonomiske politik.

Der er opstaaet et nyt budgetproblem i Tyskland. Foreningen af de to Tysklande har foert til en maerkbar forringelse af den budgetpolitiske situation. De seneste foranstaltninger, der blev truffet i januar og februar 1991, og som medfoerer en foroegelse af socialsikringsbidrag, indkomstskatter, og punktafgifter, vil give staten ekstra indtaegter svarende til omkring 1 % af BNP i 1991. Dette vil resultere i at begraense det offentlige laanebehov til 4,7 % af BNP i 1991 (tabel 6). Der forventes en formindskelse af underskuddet i 1992 som foelge af de foranstaltninger, der er truffet paa indtaegts- og udgiftssiden. Der kan naeppe rejses indvendinger mod at anvende den nationale opsparing til at loese et midlertidigt indenlandsk problem, men stoerrelsen af og pludseligheden i opsvinget i forbundsbudgetstillingen er ikke uden risiko set ud fra et konjunkturpolitisk synspunkt. Den staerke efterspoergsel fra det tidligere DDR kombineret med store budgetoverfoersler, der er noedvendige for at undgaa oekonomisk sammenbrud i de fem nye stater, kan belaste produktionskapaciteten i Vesttyskland og dermed skabe et inflationspres og indebaere et apprecieringspres mod D-marken i reale termer. For at modvirke denne udvikling og undgaa en overbelastning af pengepolitikken kan det blive hensigtsmaessigt at stramme finanspolitikken. Der kan desuden laegges stoerre vaegt paa at reducere udgifterne og saerlig subsidierne til de regioner, som ikke laengere er perifere som foelge af foreningen af de to Tysklande.

Tabel 6

Den offentlige sektors nettolaangivning (+) eller nettolaanoptagelse (-)

(i % af BNP)

1985

1987

1989

1990

1991 (¹)

1992 (¹)

EF

-4,6

-4,2

-3,0

-4,1

-4,6

-4,4

Lande med stort underskud

Graekenland

-13,8

-12,4

-19,2

-18,9

-15,4

-10,7

Italien

-12,5

-11,1

-10,1

-10,6

-10,0

-10,0

Lande med stor gaeld

Belgien

-8,5

-7,0

-6,6

-6,0

-6,4

-6,1

Irland

-11,2

-9,1

-3,5

-3,4

-3,8

-3,5

Nederlandene

-4,8

-6,6

-5,2

-5,7

-4,8

-4,9

Portugal

-10,1

-6,8

-3,8

-5,8

-5,5

-5,0

Andre lande

Danmark

-2,0

+2,4

-0,5

-1,5

-1,3

-1,1

Tyskland

+1,1

-1,9

+0,2

-2,2

-4,7

-3,9

Spanien

-6,9

-3,2

-2,7

-3,7

-2,7

-2,0

Frankrig

-2,9

-1,9

-1,4

-1,6

-1,6

-1,5

Luxembourg

+5,3

+1,2

+3,1

+4,2

+1,7

+1,6

Det Forenede Kongerige

-2,8

-1,3

+1,0

-0,5

-2,2

-3,1

(¹) Prognose.

I Graekenland og Italien har fremskridtene vaeret ret begraensede. Den budgetpolitiske situation i Italien forvaerredes igen en smule i 1990 og viser kun faa tegn paa forbedring til trods for gentagne forsoeg paa at foretage en korrektion. Det er noedvendigt at reducere inflationstakten, samtidig med at budgetunderskuddene nedbringes betydeligt, saaledes at der foerst kan ske en stabilisering og dernaest en reduktion af gaelden maalt i forhold til BNP, som nu er over 100 % (tabel 7). En inflationsbekaempelsespolitik, der ikke ledsages af en passende budgetpolitisk tilpasning, kunne resultere i en endnu hurtigere stigning i den offentlige gaeld maalt i % af BNP, saaledes som det ogsaa var tilfaeldet for Belgien i begyndelsen og midten af 80'erne. Paa baggrund af den uholdbare gaeldssituation i Italien vil enhver udskydelse af korrigerende foranstaltninger kun goere det endnu vanskeligere at foretage den tilpasning, der i sidste instans maa gennemfoeres, fordi den staerkt voksende rentebyrde ellers ikke giver plads til andreudgifter.

Tabel 7

Offentlig bruttogaeld i EF-landene

(i procent af BNP)

1986

1989

1990

1991 (¹)

1992 (¹)

Belgien

123,7

128,9

127,5

128,1

127,8

Italien

88,4

98,6

100,7

103,3

105,8

Irland

115,3

103,8

99,8

97,4

95,2

Graekenland

65,1

82,9

86,3

86,0

83,3

Nederlandene

71,7

78,0

78,5

78,8

79,9

Portugal

68,4

71,2

67,3

63,8

61,6

Danmark

66,9

62,5

62,4

62,3

61,7

Tyskland

42,7

43,6

43,0

45,4

47,2

Spanien

48,0

44,6

45,2

44,5

43,7

Det Forenede Kongerige

57,7

45,1

43,2

44,4

45,6

Frankrig

34,1

35,7

36,4

37,3

37,8

Luxembourg

13,4

8,5

6,3

4,7

3,2

EUR-12

58,3

58,6

58,6

60,0

61,0

(¹) Prognose.

I Graekenland har budgetunderskuddet, der androg mere end 18 % af BNP i 1990, foert til en kraftig stigning i den offentlige bruttogaeld maalt i forhold til BNP, nemlig fra under 30 % af BNP i 1980 til omkring 86 % i 1990 (tabel 7). Den tilpasning, som den graeske regering har foretaget, forventes at resultere i en vaesentlig nedbringelse af budgetunderskuddet i aar og naeste aar. Det vil imidlertid blive noedvendigt at goere en vedholdende indsats over en aarraekke, inden der er opnaaet en tilstraekkelig konvergens.

Ogsaa i Belgien, Nederlandene og Portugal er niveauet for budgetunderskuddet af en betaenkelig stoerrelse, hvis man oensker at etablere en oekonomisk og monetaer union. Den offentlige gaeld maalt i forhold til BNP er fortsat meget stor og er endnu ikke blevet stabiliseret fuldstaendig. Budgetunderskuddet boer reduceres yderligere, saaledes at den offentlige gaeld maalt i forhold til BNP klart viser en faldende tendens. I Belgien er den offentlige gaeld i procent af BNP fortsat meget stor (128 % af BNP i 1990). Budgetunderskuddet er stadig alt for stort til, at den offentlige gaelds andel i BNP kan nedbringes, saafremt vaeksten falder eller rentesatserne stiger. Den dobbelte maalsaetning, regeringen har opstillet, og som gaar ud paa, at andre udgifter end renteudgifter skal fastfryses i reale termer, og at underskuddet skal holdes konstant i nominelle termer, boer gennemfoeres paa alle omraader. Disse maalsaetninger maa noeje forfoelges, hvis man vil sikre, at den offentlige gaeld i procent af BNP gradvis skal reduceres, hvilket er en vaesentlig forudsaetning for at garantere stabilitet paa lang sigt. I Nederlandene er den offentlige gaeld i procent af BNP endnu ikke helt stabiliseret, men den er ikke saa stor som i Belgien og Irland. Der er derfor grund til at stramme budgetpolitikken. Budgetsituationen i Portugal boer ligeledes forbedres sideloebende med inflationsbekaempelsen, saaledes at de resultater, der er opnaaet med hensyn til at stabilisere den offentlige gaeld maalt i procent af BNP, kan fastholdes.

Irland har allerede reduceret sit budgetunderskud vaesentligt, saadan at den offentlige gaeld i procent af BNP udviser en klart faldende tendens. Denne tendens boer nu fortsaette.

I den sidste gruppe af lande - omfattende Danmark, Spanien, Frankrig, Luxembourg og Det Forenede Kongerige - ser budgetsituationen med hensyn til nettolaangivning eller -laanoptagelse og offentlig gaeld ud til at vaere under kontrol og stiller ikke Faellesskabet over for et konvergensproblem. Det Forenede Kongerige, der befinder sig i en recessionsfase, har valgt at lade de automatiske stabilisatorer slaa igennem, saaledes at der sker en forringelse af budgetstillingen. Det er noedvendigt at foere en forsigtig politik, hvis maalsaetningen paa mellemlang

sigt om et balanceret budget skal realiseres. Dette vil sikre en fortsat positiv offentlig

opsparing paa mellemlang sigt. Ud fra en generel vurdering er det imidlertid fortsat noedvendigt - hvilket ogsaa gaelder for andre lande - at forbedre de strukturelle traek i de offentlige finanser i denne landegruppe med henblik paa at effektivisere oekonomiens udbudsside og foregribe det indre marked i 1992 samt oege budgetfleksibiliteten, hvilket er en forudsaetning for en bedre policy-mix.Dette vil saerlig indebaere en forbedring af udgifts- og indtaegtsstrukturen og i nogle tilfaelde en nedtrapning af udgifternes andel i BNP samt en reduktion af skattebyrden.

Nogle af disse lande kendetegnes endvidere ved et staerkt inflationspres og et stort underskud over for udlandet, f.eks. Det Forenede Kongerige og Spanien, eller ved en hoej udlandsgaeld, f.eks. Danmark. Det er derfor noedvendigt at fastholde en forsigtig budgetpolitik i disse lande.

3.

Konvergens i de eksterne positioner

I en integrerende oekonomi med fuldstaendigt liberaliserede kapitalbevaegelser og mere faste valutakurser maa konvergensen i de loebende poster vurderes i en anden sammenhaeng, og hensigtsmaessigheden af uligevaegte paa de loebende poster maa vurderes individuelt.

Spanien har et stort loebende underskud (som udgoer over 3,5 % af BNP i 1990). Et loebende betalingsbalanceunderskud giver i sig selv ikke anledning til bekymring i Spaniens tilfaelde, saa laenge det svarer til den kapitalimport, som er noedvendig for at finansiere en hurtig vaekst i de produktive investeringer. Kapitalimporten har dog medfoert et opadgaaende pres paa valutakursen. Det, der giver anledning til bekymring, har imidlertid vaeret den hurtige forvaerring af de loebende poster, som udviste ligevaegt i 1987. Underskuddet forventes dog at stabiliseres i 1991 og 1992. Hvis valutakursstabiliteten skal opretholdes, maa vaekstraten i loenomkostningerne pr. produceret enhed i Spanien snart bringes ned under den stigning, som registreres hos landets vigtigste samhandelspartnere, saaledes at Spanien kan forbedre sin konkurrencestilling. Dette ville ogsaa skabe betingelser for en fortsat staerk vaekst, som er en forudsaetning for at reducere den hoeje arbejdsloeshed og for at fortsaette indhentningsprocessen. Disse betragtninger gaelder for Graekenland, hvor betalingsbalancesituationen er blevet kraftigt forvaerret i de seneste aar, og hvor der kun forventes en beskeden forbedring i 1991 og 1992.

I Italien giver den eksterne stilling ikke anledning til bekymring i oejeblikket, men det er i hoej grad paakraevet at vaere opmaerksom paa loenudviklingen for at opretholde konkurrenceevnen. I Det Forenede Kongerige forventes en forbedring af betalingsbalancen, hovedsagelig som foelge af nedgangen i den indenlandske efterspoergsel. Omkostningsudviklingen boer fortsat noeje overvaages for at undgaa en ny forvaerring af de loebende poster, naar den indenlandske efterspoergsel igen stiger.

Det vil i store traek vaere muligt at opretholde de loebende betalingsbalancestillinger i de oprindelige lande i det snaevre baand. Det tyske eksterne overskud, som igennem nogen tid har givet anledning til bekymring, vil forsvinde som en konsekvens af den tyske enhedsproces. Der er gjort betydelige fremskridt i Danmark, hvor de loebende poster i 1990 for foerste gang siden begyndelsen af 1960'erne udviser et overskud, som forventes at blive fastholdt i 1991 og 1992. Prisen herfor har imidlertid vaeret en mindre vaekst. En yderligere forbedring af konkurrencestillingen kunne bidrage til at konsolidere denne forbedring paa et hoejere aktivitets- og beskaeftigelsesniveau.

Det interne inflationspres kan absorberes ved hjaelp af passende penge-, budget- og strukturpolitiske tiltag, saaledes at de positive fundamentale vaekstbetingelser i Faellesskabet kan bevares. Udviklingen af Faellesskabets potentiel vil samtidig forbedre oekonomiens udbudsside og bidrage til, at vaeksttrenden paa mellemlang sigt i Faellesskabet kan opretholdes. En saadan »policy-mix« opfylder samtidig betingelserne for at kunne bevaege sig henimod Den OEkonomiske og Monetaere Union.

VIGTIGSTE OEKONOMISKE INDIKATORER 1988-1992 DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER, USA OG JAPAN

a) BNP i faste priser (¹)

(% aendring i forhold til aaret foer)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

4,6

3,9

3,7

2¹/4

2¹/2

DK

0,5

1,2

1,6

1¹/2

2¹/4D

3,7

3,3

4,7

2³/4

1³/4

GR

4,1

2,8

0,1

³/4

1¹/2

E

5,2

4,8

3,7

3³/4

3¹/2

F

3,6

3,6

2,8

1¹/2

2¹/2

IRL

3,9

5,9

5,2

1³/4

2¹/4

I

4,2

3,2

2,0

1³/4

2¹/2

L

5,5

6,1

3,7

3³/4

3¹/4

NL

2,7

4,0

3,3

2³/4

1³/4

P

3,9

5,4

4,0

2³/4

2³/4

UK

4,6

2,2

0,6

-2¹/4

2¹/4

EF

4,0

3,3

2,7

1¹/4

2¹/4

USA

4,5

2,8

1,0

0¹/4

1¹/2

JAP

5,7

4,9

5,6

3³/4

4¹/2

b) Indenlandsk efterspoergsel i faste priser

(% aendring i forhold til aaret foer)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

4,1

4,9

3,6

2¹/4

2¹/2

DK

-1,7

0,3

-0,8

¹/4

1¹/2

D

3,8

2,7

5,1

3¹/4

2¹/2

GR

7,0

3,3

2,5

³/4

2¹/2

E

7,1

7,8

4,6

3¹/2

4¹/4

F

3,8

3,2

3,2

1³/4

2³/4

IRL

0,4

6,0

5,5

1¹/2

1³/4

I

5,0

3,6

1,9

2³/4

3¹/4

L

3,6

7,8

3,7

4¹/4

3³/4

NL

1,6

4,9

3,8

2¹/4

1¹/4

P

7,4

4,0

5,8

5¹/4

4¹/2

UK

8,0

3,1

-0,1

-3¹/2

2¹/2

EF

5,0

3,7

2,8

1¹/2

2³/4

USA

3,3

2,2

0,5

-¹/2

1¹/2

JAP

7,3

5,7

5,8

4¹/4

4¹/2

c) Deflator for det private forbrug

(% aendring i forhold til aaret foer)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

1,6

3,5

3,5

3¹/4

3¹/2

DK

4,9

5,1

2,6

2¹/2

2¹/2

D

1,3

3,1

2,5

3¹/2

4¹/4

GR

14,2

14,7

20,5

18¹/2

13¹/2

E

5,1

6,6

6,4

6³/4

5¹/4

F

2,9

3,5

3,0

3¹/2

3¹/4

IRL

2,5

3,9

2,6

3¹/2

3¹/2

I

5,2

5,8

6,2

6¹/4

5¹/2

L

2,8

3,4

3,8

3¹/2

3¹/2

NL

0,4

2,9

2,6

2³/4

3¹/2

P

10,0

12,8

13,6

11¹/2

9³/4

UK

4,9

5,9

7,2

6¹/2

5³/4

EF

3,7

4,9

5,0

5¹/4

4³/4

USA

4,0

4,5

5,0

4¹/2

5¹/2

JAP

-0,1

1,7

2,4

2³/4

2¹/2

d) Betalingsbalancens loebende poster

(i % af BNP)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

1,5

1,1

0,7

1

1

DK

-1,2

-1,2

0,8

1¹/2

2¹/2

D

4,2

4,7

3,0

0

-¹/4

GR

-2,0

-4,8

-5,7

-5

-4

E

-1,1

-3,2

-3,5

-3

-3¹/4

F

-0,3

-0,1

-1,0

-³/4

-1

IRL

1,7

1,3

2,7

2¹/4

1³/4

I

-0,8

-1,4

-1,4

-1¹/4

-1¹/2

L

33,5

34,4

29,3

26¹/2

24³/4

NL

2,5

3,3

4,0

4

4

P

-4,4

-2,9

-0,1

-1¹/4

-2¹/4

UK

-4,6

-4,8

-2,3

-1

-1¹/4

EF

0,1

-0,1

-0,2

-¹/2

-³/4

USA

-2,5

-1,9

-1,8

-¹/4

-1

JAP

2,8

2,1

1,2

1

1

(*) Skoen maj 1991.

(¹)

BNI for USA og Japan fra og med 1989.

e) Antal arbejdsloese

(i % af arbejdsstyrken)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

10,0

8,5

8,1

8¹/2

8¹/4

DK

6,5

7,7

8,6

9³/4

8³/4

D

6,1

5,5

5,1

4¹/2

4³/4

GR

7,6

7,5

7,5

8³/4

9¹/4

E

19,3

17,1

16,1

16¹/2

15¹/2

F

9,9

9,4

9,0

9¹/4

9¹/2

IRL

17,4

16,0

15,1

16¹/2

16³/4

I

10,8

10,7

9,8

9³/4

9¹/2

L

2,1

1,8

1,7

1¹/2

1¹/2

NL

9,3

8,7

8,1

7³/4

7³/4

P

5,6

4,8

4,6

4³/4

5¹/4

UK

8,5

7,0

5,7

8¹/2

10³/4

EF

9,7

8,9

8,2

8³/4

9¹/4

USA

5,5

5,3

5,4

6¹/2

6¹/2

JAP

2,5

2,3

2,1

2¹/4

2¹/4

f) Den offentlige sektors netto fordringserhvervelse

(i % af BNP)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

-6,6

-6,7

-6,0

-6¹/4

-6

DK

0,5

-0,5

-1,5

-1¹/4

-1

D

-2,1

0,2

-2,2

-4³/4

-4

GR

-15,5

-19,2

-18,9

-15¹/2

-10³/4

E

-3,3

-2,7

-3,7

-2³/4

-2

F

-1,8

-1,2

-1,6

-1¹/2

-1¹/2

IRL

-5,2

-3,5

-3,4

-3³/4

-3¹/2

I

-10,9

-10,1

-10,6

-10

-10

L

2,1

3,3

4,2

1³/4

1¹/2

NL

-5,2

-5,0

-5,7

-4³/4

-5

P

-5,4

-3,4

-5,8

-5¹/2

-5

UK

1,1

1,0

-0,5

-2¹/4

-3¹/4

EF

-3,7

-2,9

-4,1

-4¹/2

-4¹/2

USA

-2,0

-1,7

-2,4

-1³/4

-2¹/2

JAP

2,1

1,8

2,2

-1³/4

2

g) Samlet beskaeftigelse

(aarlig % aendring)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

1,5

1,1

1,0

-0

-0

DK

0,0

-0,6

-0,7

-¹/4

- ¹/4

D

0,8

1,4

2,8

-1³/4

- ³/4

GR

1,6

1,5

0,4

-¹/4

-0

E

3,5

3,6

2,6

-1¹/2

-1³/4

F

0,7

1,2

1,2

- ¹/2

- ¹/2

IRL

0,4

-0,1

2,1

- ¹/4

- ¹/2

I

0,9

0,2

1,4

- ¹/2

- ¹/2

L

3,1

4,0

2,4

-1¹/4

-1¹/2

NL

1,4

1,6

1,9

-1

- ¹/2

P

0,1

1,0

2,5

-1

- ¹/2

UK

3,3

2,8

0,6

-2¹/2

-2

EF

1,6

1,6

1,6

-¹/4

- ¹/4

USA

2,8

2,3

0,4

-1

-1

JAP

1,6

1,9

2,0

-1¹/2

-1¹/2

h) Realafloenning pr. beskaeftiget (¹)

(aarlig % aendring)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

0,8

0,6

2,3

-2¹/2

2¹/2

DK

-0,9

-1,6

1,0

-1

1-¹/2

D

1,7

-0,2

1,5

-2³/4

1¹/4

GR

3,7

4,1

0,6

-2¹/2

-¹/4

E

1,1

-0,5

1,2

-1¹/4

1

F

1,2

1,2

1,8

-1¹/2

1

IRL

2,9

2,2

3,0

-3¹/4

2¹/2

I

4,0

3,1

3,9

-1³/4

2

L

0,5

3,0

1,8

-2¹/2

2¹/4

NL

1,1

-2,4

1,6

-2¹/2

1³/4

P

3,1

0,8

3,7

-5¹/4

4³/4

UK

2,9

2,8

3,4

-2¹/4

1³/4

EF

2,1

1,2

2,4

-2¹/2

1¹/2

USA

1,9

-0,7

-0,1

-0¹/4

¹/2

JAP

3,4

2,2

1,7

-1¹/4

1¹/2

(*) Skoen maj 1991.

(¹)

Deflateret med deflatoren for det private forbrug.

i) Investeringer i byggeri

(aarlig % stigning, faste priser)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

15,0

9,6

5,7

-1¹/4

3¹/4

DK

-3,1

-4,6

-3,8

-3¹/4

¹/4

D

4,7

5,1

5,2

-3¹/4

2¹/4

GR

7,6

2,1

0,7

0

4¹/2

E

12,6

14,9

10,7

-6¹/2

7¹/2

F

6,2

6,6

2,3

-1¹/4

2¹/4

IRL

-0,7

9,8

8,4

-1¹/2

3³/4

I

3,7

3,9

2,5

- ³/4

2¹/2

L

9,9

8,8

5,9

-5¹/2

4¹/2

NL

11,8

2,6

2,5

-¹/4

¹/4

P

10,1

3,5

6,5

-6¹/4

6¹/2

UK

6,1

-0,5

0,1

-3¹/4

2³/4

EF

6,4

5,3

3,8

-1¹/2

3¹/4

j) Investeringer i maskiner og transportmidler

(aarlig % stigning, faste priser)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

17,7

19,0

9,9

-3¹/2

4¹/4

DK

-7,5

6,6

2,3

-1¹/4

4³/4

D

7,7

9,8

12,9

-8³/4

5³/4

GR

10,8

17,3

10,4

-6³/4

10³/4

E

16,5

12,1

1,2

-2¹/2

5³/4

F

8,9

8,1

5,3

-1³/4

2¹/2

IRL

-5,6

14,1

6,8

-3³/4

4¹/2

I

6,4

5,2

3,5

-1¹/4

5¹/4

L

-5,4

14,9

5,6

-6¹/4

5³/4

NL

6,8

5,5

6,0

-2³/4

¹/4

P

23,2

7,7

8,5

-5¹/4

5¹/2

UK

17,7

8,4

-3,7

-17

3¹/2

EF

10,4

8,6

4,7

-3¹/4

4¹/2

k) Faste bruttoinvesteringer

(aarlig % stigning, faste priser)

1988

1989

1990 (*)

1991 (*)

1992 (*)

B

13,5

13,6

7,6

-1¹/2

3¹/2

DK

-6,6

0,2

-1,0

-2¹/4

2¹/4

D

5,1

7,1

8,8

-6¹/2

4³/4

GR

8,8

8,6

5,2

-3³/4

7³/4

E

14,0

13,7

6,7

-5¹/4

6³/4

F

8,5

5,8

4,0

-1¹/4

2¹/2

IRL

4,6

11,3

7,5

-2³/4

3³/4

I

6,7

5,1

3,0

-1¹/4

4³/4

L

-5,5

13,4

5,8

-5³/4

5¹/4

NL

9,4

3,0

4,1

-1¹/4

2¹/4

P

15,0

7,5

7,5

-5³/4

5³/4

UK

14,8

4,8

-1,9

-10¹/2

2³/4

EF

9,0

6,7

4,3

- ³/4

3³/4

USA

5,0

2,7

-0,1

-3³/4

5³/4

JAP

12,6

11,0

10,8

-5³/4

6¹/2

l) BNP pr. capita

(EF = 100), loebende priser og standardisering ved koebekraftsparitet

1960

1973

1986

1991 (*)

1992 (*)

B

95,4

101,2

100,6

104,4

105,1

DK

118,3

113,1

117,0

108,5

108,9

D

117,9

111,1

114,0

113,8

112,3

GR

38,6

56,8

55,9

52,5

52,3

E

60,3

79,0

72,8

79,3

80,5

F

105,8

110,4

110,1

108,9

109,1

IRL

60,8

58,9

63,4

68,9

69,0

I

86,5

93,3

103,0

103,6

104,0

L

158,5

141,9

126,2

133,0

134,9

NL

118,6

113,1

106,0

103,9

103,3

P

38,7

56,4

52,5

56,7

57,1

UK

128,6

108,5

105,4

101,3

101,3

EF

100,0

100,0

100,0

100,0

100,0

USA

189,6

161,6

155,7

147,3

145,6

JAP

55,8

96,3

110,7

121,7

124,0

(*) Skoen maj 1991.

Kilde: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.