Kommissionens beslutning

af 17. februar 2003

om Kongeriget Nederlandenes støtte til fordel for internationale finansieringsaktiviteter

(meddelt under nummer K(2003) 568)

(Kun den nederlandske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2003/515/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler(1), og

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFORLØB

(1) For at bekæmpe skadelig skattekonkurrence godkendte Rådet (økonomi og finans) i 1997 en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning(2), og det nedsatte endvidere en ad hoc-gruppe til at vurdere, hvilke skatteforanstaltninger der kan falde ind under kodeksens anvendelsesområde. Som Kommissionen havde givet tilsagn om i forbindelse med denne adfærdskodeks, fremsatte den i 1998 en meddelelse om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne(3), hvori den understreger, at den vil påse, at disse regler overholdes til punkt og prikke under iagttagelse af princippet om lige behandling. I den forbindelse har Kommissionens ad hoc-gruppe med ansvar for adfærdskodeksen indledt en undersøgelse af de foranstaltninger, der kan betragtes som skadelige i forhold til statsstøttereglerne. Kommissionen påpeger, at ad hoc-gruppens aktiviteter følger EU's politik på statsstøtteområdet: Begge dele har nemlig til formål at sætte en stopper for foranstaltninger, der fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen i det indre marked. Kommissionen noterer sig endvidere de fremskridt, der er gjort med hensyn til bekæmpelse af skadelig skattekonkurrence, og navnlig de foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet for at afskaffe de foranstaltninger, som ad hoc-gruppen har gjort opmærksom på, eller at ophæve de skadelige virkninger af disse.

(2) Ved brev af 12. februar 1999 anmodede Kommissionen Nederlandene om oplysninger vedrørende ordningen for internationale finansieringsaktiviteter (koncernselskabers finansieringsaktiviteter, herefter benævnt "kfa-ordningen"). Nederlandene har fremlagt disse oplysninger ved brev af 8. marts 1999.

(3) Kommissionen meddelte ved skrivelse af 11. juli 2001 Nederlandene sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til denne støtte.

(4) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(4). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede støtte.

(5) Kommissionen har modtaget bemærkninger til sagen fra interesserede parter. Kommissionen har videresendt disse til Nederlandene med henblik på en reaktion og har ved brev af 30. januar 2002 modtaget denne medlemsstats bemærkninger.

(6) Kommissionen har ved skrivelser af henholdsvis 18. juli og 3. oktober 2002 modtaget supplerende oplysninger fra Nederlandene. I løbet af proceduren har der været afholdt flere møder mellem Kommissionen og de nederlandske myndigheder.

2. BESKRIVELSE AF STØTTEN

(7) De bestemmelser, ifølge hvilke en reserve kan etableres for at beskytte mod risici i forbindelse med en international koncerns finansieringsaktiviteter, er affattet i artikel 15b i loven om selskabsbeskatning (Wet op de vennootschapsbelasting) af 1969. Denne artikel er indføjet i loven af 13. december 1996, hvori også er medtaget bestemmelser for at begrænse mulighederne for at trække de renter, der hænger sammen med internationalt aktive koncernselskabers finansieringsaktiviteter, fra overskuddet ved at indgå kunstige låneaftaler. Denne bestemmelse er beregnet på at undgå en udhuling af grundlaget for den nederlandske selskabsbeskatning.

2.1. Formålet

(8) Ifølge de nederlandske myndigheder har det nederlandske parlament med denne foranstaltning forsøgt at forhindre, at nederlandske internationalt aktive selskaber anbringer deres koncernfinansieringsaktiviteter i selskaber i udlandet, navnlig i skattely.

2.2. Betingelser

(9) Anmodninger om tilladelse til etablering af en risikoreserve behandles af et koordinationsudvalg, der er nedsat med særligt henblik herpå. Dette udvalg har ingen skønsbeføjelser, hvilket også gælder ministeren og myndighederne. Det dekret, der blev offentliggjort den 2. oktober 1997, skal sikre en korrekt anvendelse af loven og hindre omgåelser.

(10) Muligheden for at etablere en risikoreserve står åben for alle skattepligtige virksomheder, uanset om disse er af nederlandsk eller udenlandsk herkomst, for så vidt lovens forskrifter overholdes.

(11) For at et selskab kan etablere en risikoreserve, skal det udføre finansieringsaktiviteter til fordel for koncernen i mindst fire lande eller mindst to verdensdele. Et selskab defineres som et selskab, hvori det nederlandske selskab ejer over 33,33 % af kapitalen. Andele, som ved selskabets opløsning ikke udgør en del af selskabets reserve, medregnes ikke i denne procentdel.

(12) I henhold til artikel 15b forstås ved udtrykket "finansieringsaktiviteter" følgende: finansieringsaktiviteter, der tjener til finansiering af driftsmidler og driftsaktiviteter i organer, der hører til koncernen, herunder finansiering af kapitalinvesteringer, samt brug af eller brugsret til driftsmidler inden for koncernen samt investeringer.

(13) De begunstigede ved ordningen skal kunne påvise, at de regelmæssigt beskæftiger sig med långivning og investeringer, og at de kan arbejde uafhængigt. Ledelsen skal være i besiddelse af evner og beføjelser til at tage de nødvendige skridt hertil. Aktiviteterne skal udelukkende ledes fra Nederlandene uden væsentlig indflydelse udefra. Selskabet skal regelmæssigt beskæftige sig med iværksættelse og gennemførelse af finansielle transaktioner til gavn for koncernens selskaber.

(14) Endelig skal selskaberne i de fire lande pr. land bidrage med mindst 5 % af de skattepligtige indkomster ved finansieringsaktiviteterne og med mindst 10 % fra de to verdensdele. For at understrege den internationale spredning af aktiviteterne må desuden højst 10 % af den samlede kapital (fremmed- eller egenkapital), som selskabet anvender på sine finansieringsaktiviteter, anvendes direkte eller indirekte til brug for koncernens selskaber i Nederlandene.

(15) Hvis et selskab ikke opfylder de lovbestemte betingelser, kan det ikke etablere en risikoreserve. Såfremt selskabet ophører med at opfylde betingelserne, medfører dette en fuldstændig ophævelse af risikoreserven, som dermed beskattes med den fulde selskabsskattetakst.

(16) Anmodninger fra selskaber om tilladelse til at gøre brug af kfa-ordningen behandles af skattevæsenet. Tilladelsen gives for en periode på ti år.

2.3. Skattemæssige konsekvenser

(17) Såfremt alle betingelser er opfyldt, kan der etableres en reserve til beskyttelse mod koncernens risici i forbindelse med internationale finansieringsaktiviteter. Det årlige maksimale indskud i reserven er 80 % af overskuddet ved finansieringsaktiviteter (hovedsagelig renter og royalties) samt af overskuddet ved kortfristede investeringer, der foretages med henblik på finansiering af erhvervelser (herefter benævnt "finansieringsoverskud").

(18) Investeringernes andel i finansieringsoverskuddet må ifølge loven ikke overstige den laveste af følgende værdier: 25 % koncernens nettoværdi eller summen af alle kapitalinteresser og udestående fordringer inden for koncernen (kapitalinteresser i Nederlandene til et beløb på højst en niendedel af de udenlandske kapitalinteresser). Andre driftsindtæger må ikke anvendes.

(19) Nettofinansieringsoverskuddet beregnes efter fradrag af udgifterne i forbindelse med finansieringsaktiviteterne, herunder renteudgifterne og en rimelig del af de generelle omkostninger. Overskud, der er frigjort som følge af datterselskabslempelser og skattekreditter for at forhindre dobbeltbeskatning af indkomster fra datterselskaber, betragtes ikke som finansieringsoverskud. Det samme gælder beløb, der tilbagetrækkes fra risikoreserven.

(20) Desuden er det maksimale årlige indskud i reserven ifølge lovgivningen begrænset til 80 % af de samlede skattepligtige indtægter, herunder indtægter uden forbindelse med finansielle aktiviteter. Således bliver den del af finansieringsoverskuddet, der tjener som beregningsgrundlag for maksimumreserven, ved tab på de øvrige aktiviteter altså mindsket til under 80 %. Til brug for anvendelsen af 80 %-reglen bliver selskabets skattepligtige overskud beregnet, inden der bliver taget højde for eventuelle indskud i eller tilbagetrækninger fra reserven. Forlods beregnede tab skal fratrækkes.

(21) Et selskab, der råder over en overtagelseskonto med det (hos skattemyndighederne sansynliggjorte) formål at overtage et eller flere selskaber, kan inden for visse grænser føje overskuddet fra denne konto til det nettofinansieringsoverskud, der danner grundlag for beregningen af indskuddet i reserven. Overtagelseskontoen, som er underlagt ovennævnte betingelser, skal udgøres af likvide midler for at være til rådighed med kort frist. Overtagelsen skal ske i form af erhvervelse af kapitalandele.

(22) Reserven kan udbetales frivilligt eller ufrivilligt.

(23) Erhvervelse af andele i eller kapitaloverførsel til et nederlandsk eller udenlandsk selskab giver ret til fra reserven af fradrage et beløb svarende til 50 % af overtagelsesprisen eller kapitalindskuddet uden umiddelbar beskatning. Den skattemæssige værdi af de erhvervede andele mindskes dog med 50 %. På denne måde kan man skattemæssigt forhindre et eventuelt likviditetstab. Såfremt der rent faktisk forekommer et likviditetstab i forbindelse med det erhvervede selskab, mindskes dette beløb i skattemæssig henseende svarende til det beløb, der allerede er fratrukket reserven til dækning af denne risiko.

(24) Hvis selskabets aktiviteter eller det sted, hvor disse udøves, efter finansministeriets vurdering medfører særlige risici (f.eks. politiske eller klimabestemte risici), forhøjes procentdelen af de udgifter, der kan tilbagetrækkes fra reserven uden beskatning til 100 %. Dette gælder også nedsættelsen af den skattemæssige værdi af de erhvervede kapitalandele. Også i dette tilfælde bliver et eventuelt fremtidigt likviditetstab mindsket med det samme beløb. Skønt dette endnu aldrig er forekommet, gælder den samme skattemæssige behandling for en kapitaloverførsel, som skal gøre det muligt for et datterselskab i koncernen at opfylde forpligtelser, som er pålagt dette i forbindelse med en retsprocedure, og som selskabet ikke ville kunne opfylde med egne midler. En sådan kapitaloverførsel må imidlertid ikke foregå ved omsætning af fordringer i kapitalandele eller føre til, at fast inventar omsættes i andele. Det selskab, der modtager kapitaloverførsel, skal beholde sine andele i mindst fem år, medmindre der er tungtvejende forretningsmæssige årsager til en afhændelse.

(25) Også uden at der sker en erhvervelse eller en kapitaloverførsel, kan frivillig udbetaling af risikoreserven ske når som helst ved indsendelse af en skriftlig anmodning herom. I så fald skal frigørelsen ske i form af fem årlige lige store rater, der alle beskattes med 10 %. I denne femårige periode kan der ikke ske yderligere indskud i reserven, men tilbagetrækning af beløb i forbindelse med kapitaloverførsler er fortsat mulig. Kriterierne med hensyn til, at aktiviteterne skal ledes fra Nederlandene, og tilstedeværelsen i udlandet gælder fortsat i samme omfang. Eventuelle indtægter i denne periode beskattes med den normale selskabstakst og kan ikke indskydes i reserven.

(26) Tab, der hænger sammen med de risici, som reserven skal beskytte mod (frafald af fordringer, likviditetstab og driftsunderskud på selskabets eller koncernens faste inventar), medfører tvungen tilbagetrækning af beløb fra reserven svarende til tabet. Såfremt reserven ikke er tilstrækkelig, bogføres det tab, der overstiger reserven, sammen med det øvrige overskud. Følgende risici/tab medfører tvungen tilbagetrækning af beløb:

- risici, der overstiger værditabet af kapitalandelen i et selskab

- værdiforringelsen af ydede lån og likviditetstab, der i Nederlandene fratrækkes overskuddet

- værdiforringelser af interesser i enheder inden for koncernen, der ikke falder ind under reglen om datterselskabslempelse

- tab, der stammer fra drift af et udenlandsk selskab via faste anlæg i andre lande, for så vidt dette ledes af et nederlandsk datterselskab i koncernen

- valutatab.

(27) Endelig skal reserven udbetales, med normal selskabsbeskatning, såfremt selskabet ikke længere er skattepligtigt i Nederlandene, navnlig som følge af likvidation eller flytning af skattemæssigt hjemsted til udlandet. Denne beskattede udbetaling lægges ikke til finansieringsoverskuddet og kan ikke anvendes til etablering af en ny reserve. Også såfremt den betingelse, at transaktionerne rent faktisk skal foregå fra Nederlandene, eller betingelsen vedrørende tilstedeværelse i udlandet eller eventuelle andre lovmæssige betingelser ikke længere opfyldes, skal der foregå en tvungen udbetaling af reserven med de samme skattemæssige konsekvenser.

(28) Ved tvungen udbetaling inden for den frivillige ophævelsesperiode på fem år forhøjes beskatningen af de årlige udbetalinger, der allerede er beskattet med 10 %, med yderligere 25 % af beløbet, således at hele reserven beskattes med 35 %.

2.4. Udgifterne til foranstaltningen

(29) Ifølge de nederlandske myndigheder er kfa-ordningen budgetneutral.

3. BEGRUNDELSER FOR INDLEDNING AF PROCEDUREN

(30) Eftersom kfa-ordningen kun giver midlertidige eller permanente skattefordele til selskaber, der er aktive i fire lande eller to verdensdele, var Kommissionen af den mening, at disse multinationale selskabers stilling blev styrket, og at ordningen muligvis kunne udgøre statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 86, stk. 1. Da fordelene ved kfa-ordningen ikke er forbundet med jobskabelsesinvesteringer eller specifikke projekter, synes de udelukkende at rumme en lempelse af de faste udgifter. Kommissionen var derfor af den mening, at de kunne betragtes som driftsstøtte, og at ingen af undtagelsesbestemmelserne i artikel 88, stk. 2 og 3, fandt anvendelse.

4. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

(31) 59 selskaber og VNO-NCW(5) har fremsat bemærkninger inden for den fastsatte frist. Det drejer sig navnlig om selskaber, der selv gør eller har gjort brug af kfa-ordningen. Tre selskabers bemærkninger er ikke videresendt til Nederlandene, da de blev fremsat for sent. Disse bemærkninger stemmer imidlertid i store træk overens med de bemærkninger, der blev fremsat inden for fristen. Næsten alle de selskaber, der har fremsat bemærkninger, har tilsluttet sig VNO-NCW's holdning, hvis indhold gengives i resumé nedenfor.

4.1. Kfa-ordningen er ikke en støtteforanstaltning

(32) For det første er kfa-ordningen indført for at bremse kapitalflugten fra Nederlandene. Meningen var at gribe ind over for skattekonkurrencen mellem forskellige lande, ikke at påvirke konkurrenceforholdene for forskellige selskaber. Ordningens forenelighed med traktaten bør derfor bedømmes på grundlag af artikel 96 og 97 og ikke på grundlag af bestemmelserne vedrørende statsstøtte.

(33) For det andet er kfa-ordningen ikke en støtteforanstaltning, eftersom de selskaber, der gør brug af ordningen, ikke nyder fordele. I betragtning af internationale finansieringsaktiviteters mobilitet er det nærliggende, at selskaber flytter disse aktiviteter ud til det sted, der har den gunstigste skatteordning. Da skattetaksten i Nederlandene (på det pågældende tidspunkt) androg 35 %, var selskaberne tilbøjelige til at anbringe deres finansieringsaktiviteter i andre lande med gunstigere skatteordninger. Med indførelse af kfa-ordningen forsøgte de nederlandske myndigheder at imødegå denne kapitalflugt. Man kan derfor ikke sige, at de selskaber, der benytter sig af ordningen, nyder fordele, for uden ordningen ville disse internationale selskaber have anbragt deres finansieringsaktiviteter i et andet land. Om der er tale om en økonomisk fordel eller ej, afhænger således af det effektive skattetryk i det land, hvor finansieringsaktiviteterne foregår. Det er derfor ikke således, at ordningen udgør en lempelse af de faste udgifter, som disse selskaber ellers ville have haft.

(34) For det tredje har ordningen medført ekstra skatteindtægter, hvorfor man ikke kan sige, at ordningens gennemførelse bliver bekostet med statsmidler.

(35) For det fjerde drejer det sig ikke om en foranstaltning, der begunstiger visse selskaber eller visse produktioner, da det er en generel foranstaltning. Alle selskaber, der er aktive i Nederlandene, uanset deres økonomiske aktivitet, kan nemlig gøre brug af ordningen, hvis de beskæftiger sig med internationale koncernfinansieringsaktiviteter. Desuden stilles der i kfa-ordningen ingen betingelser med hensyn til selskabets størrelse eller nationalitet. I modsætning til hvad Kommissionen hævder, er denne ordning ikke hovedsagelig beregnet på store nederlandske koncerner. Kfa-ordningen er således sammenlignelig med den italienske skatteordning, der er beregnet på at tilskynde italienske virksomheder til at gå bort fra "undergrundsøkonomien"(6), og som af Kommissionen for kort tid siden er blevet betegnet som en generel foranstaltning.

(36) For det femte er den betingelse, at selskaberne skal være aktive i fire lande eller to verdensdele, ikke i strid med foranstaltningens generelle karakter. Det er trods alt de selskaber, der opfylder dette kriterium, der løber de største internationale finansieringsrisici, de risici, som kfa-ordningen skal forsøge at afbøde. Det er ikke særlig sandsynligt, at selskaber, der kun er aktive i et eller to lande, løber sådanne risici. Spørgsmålet, om grænsen skal ligge ved tre, fire eller fem lande, er ikke relevant, eftersom den i den nederlandske lovgivning fastsatte grænse er rimelig i forhold til formålet og således passer til ordningens karakter og forvaltning.

(37) For det sjette er de opstillede kriterier objektive, og de nederlandske myndigheder råder ikke over skønsbeføjelser til at godkende eller afslå deltagelse i ordningen.

(38) For det syvende havde man i det nederlandske skattesystem allerede inden indførelsen af kfa-ordningen mulighed for under visse omstændigheder at fritage reserver til beskyttelse mod specifikke risici for beskatning. Ifølge VNO-NCW drejer det sig navnlig om eksportrisikoreserven, der ikke udgør statsstøtte.

4.2. Såfremt der er tale om statsstøtte, er det eksisterende støtte

(39) For det første har Kommissionen inden indførelsen af kfa-ordningen i 1997 gentagne gange bekræftet det standpunkt, at tilsvarende foranstaltninger ikke udgør statsstøtte. Såfremt Kommissionen ændrer sin politik, kræver generelle retssikkerheds- og forsigtighedsprincipper, at den offentliggør en sådan holdningsændring i god tid. Såfremt Kommissionen undlader en offentliggørelse heraf, bør den tage højde for den berettigede forventning, som dens egen handlemåde vækker hos de pågældende medlemsstater og selskaber. I den forbindelse bør den navnlig tage højde for, at et selskabs skatteorganisation ikke kan omstruktureres med tilbagevirkende kraft.

(40) For det andet forhindrer princippet om lige behandling, der er affattet i litra J i Rådets resolution af 1. december 1997 om en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning(7) (herefter benævnt "adfærdskodeksen"), Kommissionen i at betragte kfa-ordningen som ny støtte, efter at den har betegnet de belgiske koordinationscentre som eksisterende støtte. Dette gælder så meget desto mere på grund af den juridiske vægt, som europæisk retspraksis tillægger indledning af proceduren vedrørende nye støtteforanstaltninger. Konklusionen må således være, at Kommissionen skal behandle kfa-ordningen i henhold til proceduren for eksisterende støtte, og at beslutningen af 11. juli 2001 om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure ikke kan opretholdes.

(41) For det tredje har Kommissionen fra den 17. juli 2000 på ny undersøgt ordningen for koordinationscentrene som eksisterende støtte på grundlag af artikel 1, litra b), nr. v), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999(8) (herefter benævnt "procedureforordningen"). Heri fastsættes det, at der ved eksisterende støtte bl.a. forstås "støtte, som anses for at være en eksisterende støtte, fordi det kan godtgøres, at der ikke var tale om støtte, da den blev indført, men at den blev en støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet, uden at medlemsstaten havde foretaget nogen ændringer". I sit brev af 17. juli 2000 giver Kommissionen ingen oplysninger om, at der skulle være foregået en udvikling af det indre marked før den 10. december 1998, datoen for offentliggørelse af Kommissionen meddelelse om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne(9) (herefter benævnt "meddelelsen"). Ordningen blev imidlertid indført pr. 1. januar 1997, altså to år før meddelelsen blev offentliggjort. Kfa-ordningen skal altså betragtes som eksisterende støtte, da den, ligesom den belgiske ordning, på ikrafttrædelsestidspunktet ikke udgjorde støtte, men derefter blev til støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet.

4.3. Såfremt der er tale om ny støtte, er tilbagesøgning i strid med fællesskabsrettens almene principper

(42) For det første kunne de nederlandske myndigheder og den forudseende og påpasselige erhvervsdrivende på grundlag af Kommissionens beslutninger med hensyn til de belgiske koordinationscentre i 1980'erne, svaret fra kommissær Brittan på en forespørgsel fra Parlamentet i 1990 og Kommissionens manglende indgriben over for tilsvarende foranstaltninger fra andre medlemsstater med rimelighed forvente, at kfa-ordningen ikke skal betragtes som statsstøtte. Denne berettigede forventning om, at kfa-ordningen er forenelig med fællesmarkedet, forhindrer tilbagesøgning af den tildelte støtte indtil datoen for den endelige beslutning. Kommissionen understreger trods alt selv, at indledningen af proceduren kun indeholder en foreløbig vurdering af spørgsmålet om, hvorvidt den påtænkte foranstaltning skal betragtes som støtte.

(43) For det andet har Kommissionen ifølge procedureforordningen pligt til straks at gribe ind, såfremt den er i besiddelse af oplysninger om en eventuel uretmæssig støtte. Allerede i 1997 havde Kommissionen modtaget alle nødvendige oplysninger fra de nederlandske myndigheder. Det fremgår også af den kendsgerning, at alle de argumenter, der i meddelelsen af 11. juli 2001 blev fremført imod kfa-ordningen, allerede kunne have været udledt af de tidligere modtagne oplysninger. Kommissionen kan således ikke påstå, at den har handlet så omgående, som den burde. Dette vejer så meget tungere på grund af dommen i RSV-sagen(10). I denne sag afgjorde Domstolen, at Kommissionen ved at undlade at gribe ind i en unormalt lang periode hos støttemodtageren kunne give anledning til berettiget forventning om, at der ikke ville blive gjort indsigelser mod den ydede støtte.

4.4. Øvrige bemærkninger

(44) Nogle selskaber bemærker, at de førhen har nydt godt af den belgiske skatteordning for koordinationscentre, og at de er af den mening, at de to ordninger har en stor lighed med hinanden. Andre hævder, at valget af kfa-ordningen ikke udelukkende beror på skattemæssige overvejelser, eftersom andre skatteordninger i eller uden for Fællesskabet på det pågældende tidspunkt var mere fordelagtige. Deres valg skulle være berettiget af flere faktorer, herunder arten af den økonomiske infrastruktur i Nederlandene.

5. BEMÆRKNINGER FRA NEDERLANDENE

(45) Allerførst bemærker de nederlandske myndigheder, at Kommissionen har indledt proceduren på grundlag af oplysninger, der blev fremlagt efter Kommissionens anmodning om oplysninger af 12. februar 1999, skønt disse oplysninger allerede var fremsendt til Kommissionen ved breve af henholdsvis 21. marts 1997 og 6. januar 1998 som svar på en anmodning fra Kommissionen af 5. marts 1997.

5.1. Baggrund for ordningens indførelse

(46) Ifølge Nederlandene blev ordningen indført på grund af den kendsgerning, at internationale koncerner af skattemæssige årsager flyttede deres finansieringsaktiviteter til udlandet. Ifølge skattemyndighedernes vurdering drejede det sig på det pågældende tidspunkt om et beløb på over 15 mia. NLG, hvoraf overskuddet ikke længere kunne beskattes med den nederlandske selskabsskat. Nederlandene anså det for nødvendigt at indføre en lov, hvorved det blev mere attraktivt for internationalt aktive selskaber med hjemsted i Nederlandene igen at overføre deres finansieringsaktiviteter til Nederlandene subsidiært at beholde dem der. Foranstaltningens udformning passer til karakteren og forvaltningen af loven om selskabsbeskatning af 1969. Den vedrører etablering af en reserve til beskyttelse mod visse risici, navnlig specifikke risici i forbindelse med aktiviteter som international koncern, nærmere bestemt finansieringsaktiviteter og besiddelse af kapitalandele. Ifølge Nederlandene vedrører det ikke en skattelettelse, eftersom den etablerede reserve reelt er skattepligtig. Det er ikke formålet med foranstaltningen at trække finansieringsaktiviteter hos internationalt aktive selskaber med hjemsted i udlandet til Nederlandene. Ikke desto mindre er ordningen dog tilgængelig for sådanne selskaber og på nøjagtig de samme betingelser.

(47) Endvidere understreger Nederlandene, at ordningen er gennemsigtig, og at den ikke indebærer skønsbeføjelser for inspektøren eller nogen som helst anden udøvende instans. Den eneste begrænsning for anvendelsen af denne ordning er, at selskabet skal være aktivt i mindst fire lande eller to verdensdele, og dette tjener blot som garanti for, at ordningen kun anvendes af de selskaber, som løber sådanne risici, som har givet anledning til indførelse af muligheden for at etablere en reserve.

(48) Endvidere erklærer Nederlandene, at foranstaltningen er en del af en pakke, som tydeliggør de betingelser, som et koncernfinansieringsselskab med sæde i udlandet skal opfylde for at blive betegnet som datterselskab med hensyn til dispensationer for datterselskaber, og som begrænser eller på anden måde hindrer udhulningen af skattegrundlaget ved hjælp af visse uretmæssige rentefradrag inden for en koncern.

(49) Endelig mener Nederlandene, at ordningen opfylder sit formål, eftersom de pågældende koncernfinansieringsformuer uden ordningen ikke ville være placeret i Nederlandene, men i udlandet. De selskaber, der har besluttet at blive i Nederlandene eller at etablere sig der, kan ikke anses for at have fået nogen fordel, fordi de har afstået fra de sikre, lavere skattetakster i visse andre lande. I Nederlandene afhænger det reelle skattetryk af udviklingen af koncernfinansieringsoverskuddene og de tab, som reserven blev etableret til at dække.

5.2. Betegnelse af ordningen som støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87

(50) Nederlandene er først og fremmest af den mening, at koncernfinansieringsordningen som affattet i artikel 15b i loven om selskabsbeskatning af 1969 ikke udgør en støtteforanstaltning som omhandlet i EF-traktatens artikel 87. De mener nemlig, at ordningen ikke bekostes af statsmidler, at den udgør en generisk foranstaltning, og at den stemmer med ovennævnte lovs karakter og forvaltning.

5.2.1. Kfa-ordningen bekostes ikke af statsmidler

(51) Af Domstolens retspraksis følger det, at kun fordele, der bekostes af statsmidler, skal betragtes som støtteforanstaltninger som omhandlet i EF-traktatens artikel 87(11). Kfa-ordningen bliver imidlertid ikke bekostet af statsmidler, eftersom den er indrettet på i det mindste at have en budgetmæssigt neutral virkning. Ordningen har såvel en indtægtsside som en udgiftsside.

(52) Efter indførelsen af kfa-ordningen blev i 1998 et beløb på næsten 10 mia. EUR, der tidligere forrentedes uden for Nederlandene og ikke gav noget til den nederlandske statskasse, anbragt i Nederlandene. Endvidere er der med ordningens gennemførelse sat en stopper for tendensen til at flytte finansieringsaktiviteter til andre lande. I denne henseende kan det hævdes, at indførelsen af ordningen har haft en positiv virkning på de nederlandske skatteindtægter. Hvad angår den fordel, som ordningen har medført, vurderer Nederlandene skattetrykket på finansieringsaktiviteterne inden for ordningens rammer til et gennemsnit på 15 %. Hertil skal føjes skattepligten på risikoreserven og på overskuddet af andre aktiviteter, der beskattes med den normale takst. Det er derfor vanskeligt at hævde, at ordningen er mere eller mindre fordelagtig end de skatteordninger, som selskaberne før ordningens indførelse i 1997 havde udbytte af.

5.2.2. Ordningen er en generisk foranstaltning

(53) Ordningen er ikke begrænset til specifikke sektorer og ej heller begrænset hverken i tid eller til bestemte regioner(12). Desuden giver ordningen ikke staten skønsbeføjelser.

(54) Som Kommissionen også medgiver i sin meddelelse, har den kendsgerning, at visse selskaber har større udbytte end andre af en skatteforanstaltning, ikke nødvendigvis til følge, at foranstaltningen falder inden for statsstøttereglernes anvendelsesområde(13). Ifølge Nederlandene er Kommissionens påstand, at ordningen navnlig er indført med henblik på store nederlandske koncerner, urigtig i forbindelse med spørgsmålet om den påståede selektivitet. Det har i praksis vist sig, at der er mindst 16 selskaber med under 1000 ansatte (10 af disse har færre end 500 ansatte), og at der endvidere er mindst 16 selskaber, der har anvendt under 27 mio. EUR til koncernfinansieringsaktiviteter (9 af disse selskaber har anvendt under 7 mio. EUR). Af de 87 selskaber, der er godkendt inden for ordningens rammer, er kun 20 noteret på Amsterdams børs som AEX- eller Midkapfonds.

(55) Kravet om to kontinenter/fire lande kan ikke opfattes som selektivitetskriterium, men udgør en rimelig målestok for, hvilke aktiviteter der giver en reel risiko. En juridisk udformet, objektiv målestok, der giver tilstrækkelig sikkerhed for de pågældende former for aktiviteter, er langt at foretrække frem for eksempelvis skønsbeføjelser til inspektøren under en national domstols overopsyn. Det drejer sig om en nødvendig gennemførelsesbestemmelse, der passer ind i systemet i artikel 15b i loven om selskabsbeskatning af 1969, og som desuden mindsker de administrative udgifter.

5.2.3. Kfa-ordningen passer til karakteren og forvaltningen af loven om selskabsbeskatning af 1969

(56) På grund af målsætningen, nemlig at forhindre en yderligere udhuling af skattegrundlaget, er ordningen nødvendig og funktionel for forvaltningen af loven om selskabsbeskatning af 1969, og den retfærdiggøres af systemets karakter og forvaltning. Kravene i forbindelse med anvendelsen af kfa-ordningen (substanskravene, minimumsgrænsen på to verdensdele og fire lande og spredningskravet) er nødvendige for at sikre, at kfa-ordningen anvendes hensigtsmæssigt, for gennemførelse af udgangspunkterne for den tilladelse (til en risikoreserve, der hænger sammen med aktiviteterne som international koncern) og forhindring af skønsbeføjelser. Disse krav kan desuden hverken kaldes selektive eller ekstremt strenge.

(57) Den nederlandske regering fremfører endvidere, at et system, hvorved man etablerer reserver til dækning af fremtidige tab, er kendetegnende for det nederlandske system med skattemæssig beregning af årligt overskud. Dette system adskiller sig som sådan stort set ikke fra systemet med udgiftsudligningsreserver i artikel 13 i loven om indkomstbeskatning, der også finder anvendelse ved udskrivning af selskabsskat.

(58) Kendetegnende for det nederlandske system med udskrivning af overskudsskat er den valgfrihed, som virksomhederne almindeligvis har inden for rammerne af den årlige overskudsberegning (om end der altid er betingelser og grænser). Således kan virksomhederne med hensyn til lageropgørelse under visse omstændigheder vælge mellem flere systemer med forskellige skattemæssige konsekvenser (kostpris, lavere markedsværdi, minimumslager, last-in-first-out). Begrundelsen for en sådan valgfrihed er altid, at lovgiveren ikke er i stand til at udforme en ordning, der er rimelig i alle konkrete situationer, og at de udøvende instanser heller ikke i tilstrækkelig grad er rustede til det. I denne forbindelse kan der også henvises til ordningen med fiskal enhed i selskabsbeskatningen; selskabet kan på visse betingelser vælge dette. Ordningen med henlæggelser skal også ses i dette lys: Selskabet kan selv inden for det fastsatte maksimum fastsætte omfanget af henlæggelser.

(59) I det nederlandske system findes der også lovbestemmelser, der gør det muligt, på visse betingelser, mod en nominel takst (der er lavere end den normale) at afregne over reserven. Således anvendtes en nedsat takst på 15 % med hensyn til bestemte organer, der som følge af lovændringer ikke længere var kvalificerede som investeringsselskaber, og som derfor skulle beskattes over den etablerede geninvesteringsreserve.

(60) Ved den femårlige afregning af koncernfinansieringsreserven til 10 % - kommercielt motiveret eller ej - står den pågældende virksomhed over for en række ulemper: Den kan ikke længere henlægge, og den skal opretholde substansen. Hvis den ikke vil eller kan acceptere disse ulemper, skal reserven afregnes til den normale takst.

5.3. Traktatens artikel 96 og 97

(61) Af de her anførte grunde er den nederlandske regering af den mening, at kfa-ordningen ikke udgør en støtteforanstaltning som omhandlet i artikel 87, og at proceduren i artikel 96 burde kunne anvendes, såfremt der skulle være tale om en disparitet mellem medlemsstaternes lovbestemmelser, der forvrider konkurrenceforholdene på fællesmarkedet. For så vidt der i Spaak-rapporten(14) skelnes mellem generelle og specifikke forvridninger, burde kfa-ordningen måske betegnes som en generel forvridning og ikke som en specifik. Efter den nederlandske regerings vurdering bør drøftelserne inden for rammerne af adfærdskodeksen vedrørende erhvervsbeskatningen regnes som høring af medlemsstaterne som omhandlet i EF-traktatens artikel 96.

(62) Under alle omstændigheder er Nederlandene af den mening, at EF-traktatens artikel 87 udelukkende vedrører specifikke forvridninger, og at dens anvendelsesområde ikke kan udvides til generelle foranstaltninger.

5.4. Ordningen er en eksisterende støtteforanstaltning

(63) Såfremt kfa-ordningen skal betragtes som statsstøtte, er Nederlandene af den mening, at ordningen bør betragtes som en eksisterende støtteforanstaltning som omhandlet i procedureforordningens artikel 1, litra b), nr. v). Den nederlandske regering baserer dette synspunkt på sagen vedrørende den belgiske ordning for koordinationscentre og drøftelserne om skadelig skattekonkurrence.

(64) Kommissionen var i 1984 af den mening, at den belgiske ordning for koordinationscentre(15) ikke udgjorde støtte. Senere vurderede den, at ordningen var blevet til støtte på grund af fællesmarkedets udvikling som omhandlet i procedureforordningens artikel 1, litra b), nr. v). Ifølge den nederlandske regering er der således også al mulig grund til at betragte kfa-ordningen, der har væsentlige træk til fælles med den belgiske ordning for koordinationscentre, som eksisterende støtte. Begge ordninger er trods alt rettet mod internationalt aktive virksomheder, der udfører meget mobile aktiviteter og derved bliver meget følsomme over for skattesystemer.

(65) Nederlandene føler sig bestyrket i denne opfattelse af de svar, som Kommissionen har givet på parlamentsforespørgsler vedrørende de belgiske koordinationscentre og navnlig ved det svar, som den i 1990 gav på den skriftlige forespørgsel(16) fra Gijs de Vries, hvoraf det fremgik, at Kommissionen var af den mening, at ordningen vedrørende belgiske koordinationscentre, såvel som tilsvarende ordninger i andre medlemsstater, ikke faldt ind under statsstøttereglerne.

(66) Den pågældende udvikling af fællesmarkedet har efter den nederlandske regerings mening fundet sted i slutningen af 1990'erne. I de år har fællesmarkedet udviklet sig som følge af etableringen af tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union og den tiltagende globalisering. Forskellene mellem medlemsstaternes skattesystemer, navnlig selskabsskatten, er herved blevet stadig mere markant. Samtidig stræber internationalt aktive selskaber stadig mere intenst efter at nedbringe skatten. Disse udviklinger har givet anledning til diverse opfordringer fra blandt andre Kommissionen til europæisk handling med hensyn til selskabsskatten.

(67) Ifølge Nederlandene har dette ført til den aftalte adfærdskodeks til beskyttelse mod skadelig skattekonkurrence af 1. december 1997 som en del af den såkaldte skattepakke. I adfærdskodeksen anerkendes sammenhængen med statsstøttereglerne i EF-traktaten eksplicit, og Kommissionen giver tilsagn om at offentliggøre retningslinjer til præcisering af anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende den direkte selskabsbeskatning. Denne præcisering blev fremsat i Kommissionens meddelelse. Samtidig anfører Kommissionen i adfærdskodeksen, at den har til hensigt at undersøge eller på ny at afprøve medlemsstaternes gældende skatteordninger og nye udkast i forhold til EF-traktatens bestemmelser. Ifølge den nederlandske regering stammede Kommissionens planer herom, og navnlig planerne om på ny at undersøge visse foranstaltninger, til dels fra den tanke, at en fornyet undersøgelse af skatteforanstaltninger var nødvendig, fordi udviklingen af fællesmarkedet ville kunne føre til nye ideer.

5.5. Tilbagebetaling

(68) I tilfælde af at kfa-ordningen, i modsætning til hvad den nederlandske regering mener, skal betragtes som en støtteforanstaltning og ikke kan betragtes som eksisterende støtte, er der efter den nederlandske regerings vurdering grunde til ikke at kræve udbetalt støtte tilbagebetalt.

(69) Ifølge procedureforordningens artikel 14 kræver Kommissionen ikke tilbagebetaling af støtte, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen. I dette tilfælde ville krav om tilbagebetaling være i strid med det generelle princip om berettiget forventning(17). Nederlandene baserer navnlig sin vurdering på generaladvokatens konklusioner i sag 223/85(18), hvori det fastslås, at Kommissionen også med hensyn til ikke-anmeldte støtteforanstaltninger skal handle omgående.

(70) Dette princip, at Kommissionen skal handle omgående, er også fastsat i procedureforordningens artikel 10.

(71) Desuden havde Kommissionen, som allerede bemærket i det foregående, ved brev af 5. marts 1997(19) rettet en anmodning om oplysninger til Nederlandene, som Nederlandene besvarede udførligt ved brev af 21. marts 1997. Først ved brev af 12. februar 1999(20) tog Kommissionen sagen op igen, uden på nogen måde at henvise til korrespondancen af 1997 og uden at stille andre spørgsmål. Den nederlandske regering svarede ved brev af 30. april 1999(21). Først ved brev af 11. juli 2001(22) blev proceduren efter artikel 88, stk. 2, indledt. Nederlandene er også af den mening, at der ikke kan fremføres retsgyldige argumenter til forsvar for denne forsinkelse på mere end fire år, så meget desto mere som at kfa-ordningen ikke er blevet ændret i den mellemliggende periode. Af disse grunde er Nederlandene af den mening, at en for langvarig administrativ procedure, i overensstemmelse med førnævnte retspraksis såvel som Kommissionens faste praksis i forbindelse med beslutninger(23), udgør en begrundelse for ikke at kræve tilbagebetaling.

(72) Nederlandene er endvidere af den mening, at det grundlæggende krav om retssikkerhed forhindrer, at Kommissionen kan vente i det uendelige med at udøve sine beføjelser(24). Som svar på spørgsmål fra det nederlandske andetkammer i 1997 om foreneligheden af ordningen med fællesskabsbestemmelserne forklarede den nederlandske regering nemlig, at Kommissionen havde bedt om oplysninger, og at man efter besvarelse af spørgsmålene ikke havde hørt yderligere fra Kommissionen. Dermed blev disse oplysninger offentliggjort. I foråret 1997 havde nogle få selskaber stadig fordel af ordningen, eftersom der endnu ikke var truffet nogen beslutning. Såfremt Kommissionen dengang havde handlet hurtigere og havde givet udtryk for sine betænkeligheder, ville sagen være forløbet anderledes, og man havde kunnet forhindre, at de pågældende selskaber kom til at lide skade.

(73) Endelig mener Nederlandene, at Kommissionen, da kfa-ordningen udgør en del af en sammenhængende pakke af foranstaltningen for at modvirke udhulning af skattegrundlaget, uretmæssigt fjerner ét element af denne sammenhængende pakke. Hvis Kommissionen kunne påvise, at der i bestemte tilfælde har været tale om begunstigelse af visse selskaber, ville i dette tilfælde og på denne baggrund et krav om tilbagebetaling være en uforholdsmæssig foranstaltning.

6. NEDERLANDENES REAKTION PÅ BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

(74) Som reaktion på bemærkningerne fra interesserede tredjeparter påpeger Nederlandene, at det store antal svar viser sagens betydning, og at de fremførte meninger støtter og forstærker det standpunkt, myndighederne allerede har givet udtryk for. Endvidere skal opmærksomheden henledes på to aspekter.

(75) For det første viser forskelligartetheden af de selskaber, der har fremsat bemærkninger, med al ønskelig tydelighed, at kfa-ordningen er åben for alle selskaber, der udøver internationale finansieringsaktiviteter, uanset hvilken sektor de er aktive i.

(76) For det andet bør, i betragtning af Kommissionens brev af 17. juli 2000, betegnelsen "eksisterende støtte" opretholdes i forbindelse med kfa-ordningen for det tilfælde, at Kommissionen er af den mening, at det drejer sig om en støtteforanstaltning.

7. VURDERING AF STØTTEN

(77) Kommissionen bekræfter sin vurdering, at kfa-ordningen udgør statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 87, stk. 1. Den kan ikke acceptere de argumenter, der er fremført af Nederlandene og de interesserede parter, af følgende grunde.

(78) For det første betyder det faktum, at ordningen blev indført for at modvirke kapitalflugten fra Nederlandene til andre lande, ikke, at dens forenelighed med traktaten udelukkende skal vurderes på grundlag af artikel 96 og 97. Undersøgelsen af foreneligheden af en - skattemæssig eller ej - foranstaltning med bestemmelserne vedrørende statsstøtte drejer sig om følgerne heraf og ikke om foranstaltningens formål. Så snart en foranstaltning opfylder alle fire kriterier i traktatens artikel 87, stk. 1, udgør den derfor en støtteforanstaltning, hvorfor bestemmelserne i artikel 88 finder anvendelse. Og Kommissionen er efter den nedenfor beskrevne undersøgelse kommet til det resultat, at den pågældende foranstaltning opfylder alle disse fire kriterier.

7.1. Fordel

(79) For det første skal foranstaltningen give en fordel, som mindsker de skatter, selskaberne normalt skal svare. Som det fastslås i meddelelsens punkt 9, kan denne fordel opnås ved, at skattetrykket mindskes, når reserverne indgår i regnskabet.

(80) Med risikoreserven, der er skattefri, kan skattetrykket altså omgående mindskes. Denne mindskelse af skattetrykket kan være betydelig og beløbe sig til 80 % af det skattepligtige overskud af koncernens finansieringsaktiviteter. Såvel de selskaber, som direkte profiterer af ordningen, som de koncerner, de tilhører, opnår ved denne anselige og omgående mindskelse af skattetrykket en fordel som omhandlet i artikel 87, stk. 1. Denne fordel opstår ved, at beskatningen af de beløb, der tilføres reserven, udsættes; i visse tilfælde bliver disse beløb lavere beskattet eller slet ikke beskattet.

(81) For tilbagetrækning fra risikoreserven gælder det normalt, at standardtaksten er den i Nederlandene gældende for selskabsbeskatning, nemlig 35 %. Dette er imidlertid ikke altid tilfældet. Således kan man på den ene side trække midler ud af reserven, som under visse omstændigheder beskattes med en takst på 10 %, mens det på den anden side, ved erhvervelse af andele, er muligt at trække midler ud af risikoreserven, uden at disse straks beskattes. Alt efter det enkelte tilfælde kan de beløb, der trækkes af reserven, såfremt der ifølge myndighederne er tale om en særlig stor risiko, beløbe sig til 50 til 100 % af købesummen. Heroverfor står, at de beløb, der er opført i selskabets regnskaber, mindskes i forhold hertil. Takket være denne mekanisme kan selskabets skattetryk omgående mindskes, uden at den risiko, reserven beskytter imod, rent faktisk er til stede. Ganske vist vil, i tilfælde af likvidation eller salg af erhvervede aktiver, tabet i skatteindtægter være mindre, end hvis værdien af de aktiver, der er opført i regnskabet, mindskes med det beløb af reserven, der er anvendt til erhvervelsen, men likvidationen af de omtalte aktiver er fortsat et usikkert element og i visse tilfælde endda fuldkommen hypotetisk. Der sættes nemlig ingen frist for denne fordels skattemæssige kompensation.

(82) Kommissionen kan ikke acceptere det argument, at kfa-ordningen, i sammenligning med andre landes ordninger vedrørende internationale koncernselskabers finansieringsaktiviteter, ikke giver internationalt opererende selskaber nogen som helst fordele. Fordelen skal trods alt, inden for rammerne af undersøgelse af eventuel statsstøtte, udelukkende vurderes på nationalt niveau, i dette tilfælde med hensyn til de nederlandske selskaber, der er udelukket fra kfa-ordningen på grund af de strenge betingelser, denne ordning er behæftet med. At kfa-ordningen skulle være mindre attraktiv end andre ordninger, der finder anvendelse uden for Nederlandene, er derfor ikke relevant i dette tilfælde.

(83) Kommissionens konklusion er derfor, at etablering af reserven giver en fordel i form af en udsættelse af skatten på ubestemt tid. Desuden rummer det faktum, at der for visse måder at anvende reserven på gælder lavere skattetakster, ligeledes en fordel som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, såvel for de pågældende selskaber som for de koncerner, de tilhører.

7.2. Brug af statsmidler

(84) For det andet skal fordelen bekostes af statsmidler. I nærværende tilfælde er Kommissionen af den mening, at foranstaltningen bekostes med statsmidler, fordi en bevilget skattenedsættelse, uanset om denne har form af skatteudsættelse eller nedsættelse af skattetaksten, fører til en nedgang i statens indtægter. Såvel Nederlandene som interesserede parter har anført, at foranstaltningen ikke har medført indtægtstab for staten, men at den derimod har sat en stopper for flytningen af virksomheder ud af Nederlandene og har bidraget til, at selskaber er vendt tilbage eller har etableret sig i Nederlandene, hvorved der kompenseres for de lavere indtægter, der er resultatet af et mindre skattetryk. Kommissionen er ikke enig i denne vurdering, der beror på en cost-benefit-analyse. Det faktum, at en nedgang i indtægter på et senere tidspunkt, takket være foranstaltningen, kan modsvares af en stigning i antallet af skattepligtige selskaber, kan ikke føre til den konklusion, at foranstaltningen ikke bekostes af statsmidler. En foranstaltnings karakter af støtte bør vurderes på et bestemt tidspunkt for den enkelte virksomhed, for at det kan konstateres, om nogle selskaber modtager mere statsstøtte eller bidrager mindre til finansieringen af offentlige goder og tjenester. I modsat fald ville enhver form for støtte være retfærdiggjort, hvis den tilskyndede en virksomhed til at etablere sig i en bestemt medlemsstat, gjorde den i stand til at øge sine fremtidige skattepligtige indtægter eller forhindrede, at den forlod landet.

7.3. Skadelig indvirkning på konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne

(85) I Domstolens retspraksis(25) og punkt 11 i ovennævnte meddelelse hedder det, at hvis "støtten styrker denne virksomheds stilling over for konkurrerende virksomheder i samhandelen inden for EF, er dette alene tilstrækkeligt til at anse samhandelen for påvirket". Dette kriterium er opfyldt, fordi de begunstigede selskaber hører til multinationale koncerner, hvoraf de fleste - om ikke alle - opererer på fællesskabsmarkedet. Når disse selskaber med virksomheder i mindst fire lande eller to verdensdele får særlige fordele, styrker det deres finansielle situation. Desuden fastslår Kommissionen, at ordningen har en skadelig indvirkning på samhandelen og konkurrencen i Fællesskabet, fordi den, hvilket i øvrigt understreges af såvel Nederlandene som de interesserede parter, er tilgængelig for alle økonomiske sektorer, altså også de sektorer, der driver intensiv samhandel inden for Fællesskabet.

7.4. Selektivitet

(86) Endelig skal foranstaltningen være specifik eller selektiv i den forstand, at den tilgodeser visse selskaber eller visse produktioner.

(87) Først og fremmest er den kendsgerning, at ordningen ikke er selektiv med hensyn til de pågældende selskabers branche, nationalitet eller størrelse, ikke tilstrækkelig til at påvise, at kfa-ordningen er en generel foranstaltning. I og med at kfa-ordningen kun gælder for finansieringsaktiviteterne i internationalt aktive koncerner, der er etableret i mindst fire lande eller to verdensdele, kan det med rimelighed siges, at selektivitetskriteriet er opfyldt. Som det fastslås i meddelelsens punkt 20, er visse skattefordele undertiden begrænset til visse virksomhedsfunktioner, navnlig tjenesteydelser inden for samme koncern. Hvis sådanne skattefordele begunstiger visse selskaber eller visse produktioner, kan de udgøre statsstøtte. Ikke alene gælder kfa-ordningen kun for finansielle transaktioner inden for samme koncern, men derudover kommer kun nogle af disse transaktioner i betragtning.

(88) De selskaber, som kommer i betragtning til ordningen, bliver nemlig behæftet med yderligere betingelser. Således kommer kun finansieringstransaktioner, der udelukkende ledes fra Nederlandene uden væsentlig indflydelse udefra, i betragtning, og omfanget af de finansielle aktiviteter med selskaber i Nederlandene skal være begrænset til 10 % af de samlede aktiviteter. Disse kriterier bekræfter udtrykkeligt, at de nederlandske myndigheders hensigt er at begrænse denne ordning til multinationale koncerner, hvis finansielle centrum er etableret i Nederlandene, men som leder finansieringsaktiviteter, der hovedsagelig gennemføres af deres udenlandske selskaber. Foranstaltningen er således selektiv alene af den grund, at den hverken gælder for koncerner, der hovedsagelig er etableret på Nederlandenes område, eller for multinationale selskaber, der er etableret i mindre end fire lande. Desuden har den, hvilket den nederlandske regering har understreget, til formål at sætte en stopper for, at multinationale selskabers finansieringsaktiviteter flyttes ud af Nederlandene, og at fremme deres tilbagevenden til landet. Foranstaltningen har således fra første færd været beregnet på et begrænset antal.

(89) Endvidere kan det argument, at foranstaltningen er en generel foranstaltning, fordi den er sammenlignelig med andre skattebestemmelser i Nederlandene vedrørende etablering af risikoreserver og med den italienske ordning til bekæmpelse af undergrundsøkonomien, ikke accepteres. Disse to foranstaltninger udviser nemlig andre kendetegn end kfa-ordningen. Med henvisning til den italienske ordning påpeger Kommissionen udtrykkeligt, at denne er tilgængelig for alle selskaber, uafhængigt af den udøvede aktivitet, af om denne foregår inden for en koncern og uafhængigt af stedet, hvor den udøves, og uanset om det er på nationalt eller internationalt niveau.

(90) Desuden skal det påpeges, at de ovennævnte fordele, der kan medføre en betragtelig mindskelse af skattetrykket, kun gælder for et meget begrænset antal selskaber, nemlig 87. Det fremgår tydeligt, at dette antal er særdeles lille i forhold til det samlede antal selskaber, der betaler selskabsskat(26). Selv hvis man gik ud fra, at dette antal burde sammenholdes med det samlede antal multinationale selskaber i Nederlandene, må man fastslå følgende. Af disse koncerner kan kun et fåtal opfylde kfa-ordningens krav, og det uanset arten og omfanget af de risici, de løber i forbindelse med deres internationale aktiviteter.

Berettigelse på grund af ordningens karakter og forvaltning

(91) I meddelelsens punkt 23 hedder det: "Den differentiering, der er forbundet med visse foranstaltninger, betyder ikke nødvendigvis, at de må betragtes som statsstøtte." Foranstaltninger, der ligner støtteordninger, kan nemlig være berettiget ved ordningens karakter og forvaltning. Eftersom det i nærværende tilfælde drejer sig om etablering af reserver til beskyttelse mod risici, der hænger sammen med visse aktiviteter, har de nederlandske myndigheder fremført følgende argumenter.

(92) For det første medfører internationale transaktioner særlige risici i forhold til nationale transaktioner, hvor de politiske eller kommercielle risici er mindre eller lettere at forudse. Endvidere skal, som de nederlandske myndigheder erklærer, indskud på risikoreserven stå i forhold til de reelle risici.

(93) På grundlag af de argumenter, der er fremført i forbindelse med proceduren, erkender Kommissionen, at de beløb, der er indsat på risikoreserven, kan dække nogle meget reelle risici. Dette fremgår deraf, at forskellige interesserede parter over for Kommissionen har tilkendegivet, at de har trukket penge fra reserverne, efter at visse risici rent faktisk var blevet en realitet. Det faktum, at reserven, i hvert fald i visse tilfælde, kan være berettiget ud fra et regnskabsmæssigt og finansielt synspunkt, betyder dog ikke, at det er berettiget at begrænse den til visse kategorier af selskaber.

(94) Kommissionen kan ikke acceptere det argument, at minimumskravet om fire lande eller to verdensdele kun tjener det formål at give objektive kriterier for vurderingen af, om de grundlæggende krav er opfyldt. For om end det er logisk i et skattesystem at opstille bestemte grænser eller tærskler med henblik på at sikre systemets funktion, må disse tærskler dog ikke føre til, at der stilles urimelige krav, som ikke står i et rimeligt forhold til hensigterne. Koncerner, der er aktive i kun tre lande eller i kun en verdensdel, er objektivt set ikke mindre udsatte for risiciene ved internationale finansieringsaktiviteter. Der er derimod ingen tvivl om, at antallet af selskaber, der ikke opfylder kfa-ordningens kriterier, er langt større end det antal, der opfylder dem. Dermed og i lyset af den dom, der for nylig er afsagt af Retten i Første Instans i sagen Alava(27), er det ikke påvist, at foranstaltningen retfærdiggøres ved det nederlandske skattesystems karakter og forvaltning. Således kan kampen mod udhulning af skattegrundlaget eller den utilstrækkelige konkurrenceevne, som koncernselskabernes finansieringsaktiviteter i Nederlandene led under før 1997, ikke berettige til, at et begrænset antal selskaber bevilges statsstøtte. Dette blev navnlig fastslået af Domstolen i sag 173/73(28).

(95) Som tidligere anført har ordningen udtrykkeligt til formål at tilskynde til, at store multinationale koncerner flytter deres finansieringsaktiviteter tilbage til Nederlandene. Denne målsætning hører hjemme i økonomisk politik, men er ikke en naturlig del af et skattesystem.

(96) Skønt det i lyset af bemærkningerne fra Nederlandene og interesserede parter har vist sig, at indskud på risikoreserven faktisk havde til formål at beskytte mod risici, er det ikke påvist, at grænsen på 80 % af nettooverskuddet ved de internationale finansieringsaktiviteter og 80 % af overskuddet på det begunstigede selskabs samlede aktiviteter i alle tilfælde var i overensstemmelse med de reelle risici. Der kan foretages indskud på reserven, så snart det påvises, at en risiko rent faktisk er til stede; risikoens omfang skal imidlertid ikke på nogen måde påvises, og den eneste begrænsning er den bestemmelse, at højst 80 % af overskuddet ved internationale finansieringsaktiviteter må indskydes på reserven.

(97) Eftersom formålet med risikoreserven er beskyttelse mod risici i forbindelse med internationale finansieringsaktiviteter, stemmer tilbagetrækninger fra en risikoreserve med midlertidig skattefritagelse med henblik på opkøb i Nederlandene eller i udlandet heller ikke med den anførte begrundelse for etablering af risikoreserver i almindelighed, men snarere med den logik, der ligger til grund for en støtteordning til fordel for overtagelse af selskaber. Ved overtagelse af selskaber kompenseres der jo kun for det mindskede skattetryk, hvis de pågældende selskaber videresælges eller træder i likvidation. Om der under de omstændigheder opkræves skat, afhænger ikke af, om den pågældende risiko er reel eller ej, men af en beslutning truffet af det selskab, der falder ind under kfa-ordningen.

(98) Og endelig er Kommissionen, uagtet de for ordningen gældende grænser, på forhånd af den mening, at den skattemæssige behandling af finansielle transaktioner inden for en koncern ikke bør adskille sig fra behandlingen af finansielle transaktioner mellem selskaber uden indbyrdes tilknytning. Eftersom den ulempe, der rammer disse aktiviteter i Nederlandene i forhold til visse skattesystemer, i proceduren fremføres som den væsentligste berettigelse, er Kommissionen af den mening, at denne berettigelse ikke kan begrundes med logikken i det nederlandske skattesystem, men snarere opfylder målsætninger i den økonomiske politik.

7.5. Betegnelse af ordningen som ulovlig støtte

(99) Såvel Nederlandene som interesserede parter har anført, at kfa-ordningen bør betragtes som en eksisterende støtteforanstaltning, navnlig på grund af dens lighed med den belgiske ordning vedrørende koordinationscentre, hvorom Kommissionen i 1984 fastslog, at den ikke kunne betegnes som en støtteforanstaltning. I den forbindelse bør der skelnes mellem en række sager.

(100) Allerførst skal det påpeges, at begrebet støtteforanstaltning er en objektiv størrelse, og at Kommissionen, hvad det angår, ikke har nogen skønsbeføjelser. Domstolen(29) har ligeledes afsagt den kendelse, at det ikke kan bero på Kommissionens subjektive vurdering, om en foranstaltning udgør støtte eller ej. I nærværende tilfælde er det fastslået, at den nederlandske ordning ikke blev anmeldt til Kommissionen forud for dens gennemførelse, og at de oplysninger, som Nederlandene på Kommissionens anmodning fremlagde i marts 1997, ikke kan sidestilles med en anmeldelse som omhandlet i traktatens artikel 88, stk. 3.

(101) For det andet er det blevet bemærket, at der med hensyn til ordningen for de belgiske koordinationscentre, der fremdrages af Nederlandene og de interesserede parter, ganske vist i 1984 blev vedtaget en beslutning, hvori det fastslås, at ordningen ikke betragtes som støtteforanstaltning, men at denne beslutning naturligvis kun gælder den belgiske ordning, eftersom den udelukkende er rettet til Belgien. Skønt de to ordninger udviser visse ligheder, er de dog uomtvisteligt forskellige, navnlig på grund af den anvendte metode og fordelenes beskaffenhed.

(102) Endelig kan kfa-ordningen ikke betragtes som eksisterende støtte som omhandlet i procedureforordningens artikel 1, litra b), nr. v), eftersom alle elementer af begrebet statsstøtte fra det øjeblik, hvor foranstaltningen blev indført, var til stede. I øvrigt er det ikke påvist, hvor meget fællesmarkedet har udviklet sig. For selv om indførelsen af tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union og den tiltagende globalisering ganske vist er permanente, betydelige foreteelser, er de ikke desto mindre led i fortsatte processer, der blev igangsat længe før kfa-ordningens indførelse. Tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union er kronen på værket i de forsøg på koordinering af valutapolitikken, som allerede blev påbegyndt i 1970'erne. Globaliseringen kan på sin side føres tilbage til den multilaterale karakter af GATT-handelsaftalen(30) fra efterkrigstiden. Hvad den førnævnte meddelelse fra Kommissionen angår, er denne, som det blev bemærket af Retten i Første Instans i sagen Alava(31), i store træk baseret på Domstolens og Rettens retspraksis og skaber blot klarhed om anvendelsen af traktatens artikel 87 og 88 om skattemæssige foranstaltninger. Selv hvis det forudsættes, at Kommissionens beslutningspraksis er ændret, som Retten i Første Instans understregede det i sin dom i sagen Gibraltar mod Kommissionen(32), kan spørgsmålet, hvorvidt en myndighedsforanstaltning udgør en eksisterende eller en ny støtteforanstaltning, ikke afhænge af Kommissionens subjektive vurdering; det skal afgøres uden hensyn til enhver tidligere administrativ praksis i Kommissionen.

7.6. Undersøgelse af foreneligheden

(103) Eftersom den pågældende skatteordning udgør statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, skal dens eventuelle forenelighed undersøges i lyset af undtagelsesbestemmelserne i artikel 87, stk. 2 og 3.

(104) Undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2, vedrørende støtte af social art til enkelte forbrugere, støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller andre usædvanlige begivenheder, og støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, finder ikke anvendelse i nærværende sag.

(105) Undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra a), vedrørende muligheden for at yde støtte til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, finder ikke anvendelse i dette tilfælde, eftersom ingen enkeltområder i Nederlandene falder ind under denne bestemmelse. Det samme gælder for undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra c), hvorved støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner tillades, eftersom nærværende ordning også gælder uden for regioner, der falder ind under denne undtagelsesbestemmelse.

(106) Skatteordningen vedrørende risikoreserven falder heller ikke ind under kategorien af projekter af fælleseuropæisk interesse, der kommer i betragtning til undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra b), og dens formål er heller ikke fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven, hvorved den kunne falde ind under undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra d).

(107) Endelig skal det undersøges, om den pågældende ordning kommer i betragtning til undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra c), idet støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner er tilladt, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse.

(108) De skattemæssige fordele, der hænger sammen med etablering af risikoreserven og den frivillige ophævelse af den, er ikke knyttet til investeringer, der foretages, jobskabelse eller specifikke projekter; de omfatter kun en nedskæring af de faste udgifter og kan som følge deraf betragtes som driftsstøtte. Kommissionen mener således også, at de kan ændre samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, og at de således ikke kan falde ind under undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra c).

(109) Hvad den støtte angår, der ydes ved ophævelse af reserven med henblik på erhvervelse af selskaber i Nederlandene og udlandet, fastslår Kommissionen, at disse foranstaltninger normalt skal forblive begrænset til støttezonerne, eller SMV'en, og til de investeringer, der kommer i betragtning til støtte, nemlig initialinvesteringer(33), og at støtteintensiteten skal være i overensstemmelse med det af Kommissionen tilladte niveau. Kommissionen fastslår, at den her undersøgte foranstaltning heller ikke omfatter en eneste bestemmelse vedrørende de påtænkte områder, udelukkelse af store selskaber, de støtteberettigede omkostninger eller begrænsning af støtteintensiteten. Desuden har skattelettelsen virkning straks efter investeringen, og det endelig beløb kan ikke på forhånd beregnes; foranstaltningen kan således indeholde driftsstøtte, der, som bemærket ovenfor, ikke kan komme i betragtning til undtagelsesbestemmelsen i artikel 87, stk. 3, litra c).

(110) Eftersom nærværende ordning ikke falder ind under nogen af undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, er den uforenelig med fællesmarkedet.

7.7. Berettigede forventninger

(111) I artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 hedder det: "Kommissionen kræver ikke tilbagebetaling af støtte, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen". I henhold til Domstolens retspraksis og Kommissionens egen beslutningspraksis er et krav om tilbagebetaling af støtte i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen, såfremt Kommissionens handlemåde hos den begunstigede har vakt den berettigede forventning, at støtten er ydet i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen.

I sagen Van den Bergh en Jurgens(34) erklærede Domstolen følgende: "Det fremgår af Domstolens faste praksis, at retten til at påberåbe sig princippet om den berettigede forventning gælder for enhver erhvervsdrivende i forbindelse med begrundede forventninger, som en institution har givet anledning til. Når forudseende og påpasselige erhvervsdrivende kan påregne gennemførelsen af en fællesskabsforanstaltning, der kan påvirke deres interesser, kan de imidlertid ikke påberåbe sig et sådant princip, når foranstaltningen gennemføres."

I nærværende sag bemærker Kommissionen, at den belgiske og den nederlandske ordning ganske vist ikke er fuldkommen identiske, men at kfa-ordningen ikke desto mindre udviser ligheder med den i Belgien ved kongelig anordning nr. 187 af 30. december 1982 indførte ordning vedrørende den skattemæssige behandling af koordinationscentre. Begge ordninger vedrører nemlig aktiviteter inden for en og samme koncern, og et stort antal begunstigede inden for kfa-ordningen havde i forvejen påberåbt sig den belgiske ordning vedrørende koordinationscentre. Ved beslutning af 2. maj 1984 vedtog Kommissionen, at den belgiske ordning ikke var en støtteforanstaltning som omhandlet i EF-traktatens artikel 92, stk. 1. Selv om beslutningen ikke blev offentliggjort, skal det alligevel bemærkes, som det i øvrigt også understreges af Nederlandene og de interesserede parter, at det af XIV. beretning om konkurrencepolitikken såvel som af svaret på en parlamentsforespørgsel(35) fremgik, at Kommissionen ingen indvendinger havde fremført mod den belgiske ordning vedrørende koordinationscentre.

(112) I denne forbindelse påpeger Kommissionen, at dens beslutning om den belgiske ordning vedrørende koordinationscentre blev vedtaget før kfa-ordningens ikrafttrædelse. Den påpeger endvidere, at alle kfa-ordningens begunstigede var anerkendt som sådanne, inden Kommissionen den 11. juli 2001 besluttede sig til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Som følge heraf accepterer Kommissionen Nederlandenes og de interesserede parters argumenter med hensyn til eksistensen af berettiget forventning hos ordningens begunstigede, hvorfor den afstår fra at kræve den ydede støtte tilbagebetalt.

8. NØDVENDIGHEDEN AF EN OVERGANGSPERIODE

(113) Ved skrivelse af 3. oktober 2002 meddelte Nederlandene Kommissionen, at man, i betragtning af den berettigede forventning og respekten for erhvervede rettigheder, burde gøre det muligt for de selskaber, der nu gør brug af kfa-ordningen, at fortsætte hermed indtil slutningen af den periode, hvor de var blevet anerkendt som begunstigede. Kommissionen er af den mening, at man i den forbindelse bør overveje to spørgsmål. For det første hvad der bør ske med de reserver, der allerede er etableret i henhold til kfa-ordningen. For det andet om selskaberne efter den endelige beslutning stadig kan anvende ordningen til at etablere nye reserver.

(114) Først og fremmest skal det påpeges, at ordningens begunstigede kan påberåbe sig berettiget forventning ved etableringen af disse reserver. De beløb, der er indskudt i disse reserver, anses for at være beregnet på beskyttelse mod risici i forbindelse med finansieringsaktiviteterne. Uagtet de eventuelle risicis art har det vist sig, at beslutningerne om at indskyde penge i reserverne har været resultatet af arbitrage og passer ind i de begunstigede selskabers langsigtede strategi. Kommissionen fastslår, at fordelene ved anvendelse af reserven ganske vist kan spredes i tid, men at disse fordele tilvejebringes ved etablering af reserven. Man kan derfor fastslå, at de fordele, der er forbundet med de reelle beløb i reserverne, i princippet er erhvervet på grundlag af berettiget forventning. Det kan således i nærværende tilfælde ikke kræves, at beløbene i risikoreserven omgående beskattes til den normale takst. De beløb, der er indskudt i disse reserver, kan således anvendes i henhold til gældende nederlandsk lovgivning med de fordele, der knytter sig dertil.

(115) Med hensyn til etablering af nye reserver er Kommissionen i princippet af den mening, at selskaberne efter en endelig beslutning, hvorved ordningen bliver betegnet som ulovlig støtte, ikke længere vil kunne påberåbe sig principperne om berettiget forventning og retssikkerhed. Det siger sig selv, at man ikke længere kan påberåbe sig berettiget forventning efter en rimelig tidsfrist, som skal give medlemsstaten og de pågældende selskaber mulighed for at tilpasse sig den nye situation. Kommissionen har i dette tilfælde også anset det for ønskeligt at tage følgende faktorer i betragtning.

(116) For det første ser Kommissionen på den sammenhæng, som de indledte procedurer skal placeres i. Denne udgør et supplement til de aktiviteter, som medlemsstaterne har indledt inden for rammerne af adfærdskodeksen med henblik på bekæmpelse af skadelig skattekonkurrence. Derudover bør der tages hensyn til de fremskridt, medlemsstaterne har gjort i retning af det endelige mål at sætte en stopper for skadelig skattekonkurrence. Derfor skal den konkurrenceforvridning, som opretholdelsen af ordningen indtil 2010 medfører, sættes i forhold til de fremskridt, der er gjort på fællesskabsplan med henblik på målsætningen at bekæmpe skadelig skattekonkurrence.

(117) For det andet vil, som Nederlandene tilkendegav i brev af 3. oktober 2002, antallet af begunstigede under ordningen gradvis aftage indtil 2010. De nederlandske myndigheder meddelte nemlig i december 2002, at man ikke vil behandle nye ansøgninger om anvendelse af ordningen. Som følge deraf vil antallet af begunstigede efterhånden mindskes, og eftersom Nederlandene har indvilliget i ikke at forlænge ordningen efter 2010, er det sandsynligt, at de fleste af dem i ordningens resterende løbetid vil benytte ordningen til at realisere de allerede etablerede reserver. I betragtning af ordningens planlagte ophør er Kommissionen af den mening, at de fleste aktiviteter i de selskaber, der er begunstigede af kfa-ordningen, i højere grad vil gå ud på anvendelse af reserverne end etablering af nye reserver.

(118) I betragtning af disse særlige omstændigheder er Kommissionen af den mening, at de selskaber, der ved indledningen af denne procedure kunne drage nytte af kfa-ordningen, fortsat kan etablere nye reserver og fortsat kan anvende de allerede eksisterende reserver i henhold til gennemførelsesbestemmelserne for den gældende kfa-ordning, vel at mærke i den periode, der er fastsat i de allerede trufne afgørelser, og indtil senest den 31. december 2010.

9. KONKLUSIONER

(119) Kommissionen fastslår, at Nederlandene har handlet i strid med artikel 88, stk. 3, ved den ulovlige gennemførelse af nærværende støtteordning. Den konstaterer, at kfa-ordningen er uforenelig med fællesmarkedet. På grund af de begunstigedes berettigede forventning og de særlige omstændigheder, der er beskrevet ovenfor, finder Kommissionen ikke anledning til at kræve den udbetalte støtte tilbagebetalt, og ordningen kan opretholdes indtil senest den 31. december 2010 -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den støtteordning, som Nederlandene har indført inden for rammerne af artikel 15b i Wet op de vennootschapsbelasting (lov om selskabsskat) af 1969, og som blev indført ved lov af 13. december 1996, er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

Nederlandene skal ophæve den i artikel 1 omhandlede ordning. De selskaber, som den 11. juli 2001 faldt ind under denne ordning, kan fortsat påberåbe sig den indtil udgangen af den periode på ti år, som er bevilget dem af de nederlandske skattemyndigheder. Ordningen ophører under alle omstændigheder senest den 31. december 2010.

Artikel 3

Nederlandene meddeler senest to uger fra offentliggørelsen af denne beslutning Kommissionen, hvilke foranstaltninger der er truffet for at imødekomme dette.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Kongeriget Nederlandene.

Udfærdiget i Bruxelles, den 17. februar 2003.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) EFT C 306 af 31.10.2001, s. 6.

(2) EFT C 2 af 6.1.1998, s. 1.

(3) EFT C 384 af 10.12.1998, s. 3.

(4) Se fodnote 1.

(5) Verbond van Nederlandse Ondernemingen - Nederlands Christelijk Werkgeversverbond.

(6) N 674/01.

(7) Se fodnote 2.

(8) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.

(9) Se fodnote 3.

(10) Domstolens dom af 24. november 1987, sag 223/85, RSV mod Kommissionen, Sml. 1987, s. 4617.

(11) Dom af 13. marts 2001, sag C-379/98, Preussen Elektra/Schleswag, Sml. 2001 I, s. 2099, præmis 59.

(12) Se Kommissionens beslutning 96/369/EF (EFT L 146 af 20.6.1996, s. 42).

(13) Se meddelelsens punkt 14.

(14) "Rapport des chefs des délégations aux ministres des affaires étrangères", Bruxelles 1956, s. 60-61.

(15) XIV. beretning om konkurrencepolitikken (1984), s. 271.

(16) Skriftlig forespørgsel nr. 1735/90 (EFT C 63 af 11.3.1991, s. 37). Se endvidere de foregående spørgsmål fra de belgiske europaparlamentarikere Radoux (nr. 2381/82 (EFT C 170 af 26.6.1983, s. 9)) og Van Rompuy (nr. 1817/83 (EFT C 148 af 6.6.1984, s. 14)).

(17) Et anerkendt princip i Domstolens retspraksis: dom af 14. maj 1975, sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 533; dom af 25. januar 1979, sag 98/78, Racke mod Mainz, Sml. 1979, s. 69.

(18) Se fodnote 10.

(19) Brev D/51112 af 5. marts 1997.

(20) Brev D/50716 af 12. februar 1999.

(21) Nr. 9596.

(22) Reference D/289741.

(23) Se navnlig beslutning 92/329/EØF og 2001/168/EKSF.

(24) Se dom af 14. juli 1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 619, præmis 49.

(25) Domstolens dom af 17. september 1980, Philip Morris/Commissie, sag 730/79, Sml.1980, s. 2671.

(26) Det samlede antal selskaber i Nederlandene er 555000 ifølge rapporten fra Det Europæiske Observationscenter for SMV nr. 2/2002.

(27) Dom af 23. oktober 2002, sag T-346/99, Sml. 2002 II, s. 4259, præmis 58-63.

(28) Dom af 2. juli 1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 709, præmis 22-33.

(29) Dom af 17. juni 1999, sag C-295/97, Piaggio, Sml. 1999 I, s. 3735, præmis 44 ff.

(30) Den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel.

(31) Præmis 83 og 84.

(32) Dom af 30. april 2002, forenede sager T-195/01 og T-207/01, Sml. 2002 II, s. 2309, præmis 121.

(33) Se definitionen på initialinvesteringer i punkt 4.4 i retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte (EFT C 74 af 10.3.1998, s. 9).

(34) Domstolens dom af 11. marts 1987, sag 265/85, Van den Bergh en Jurgens mod Kommissionen, Sml. 1987, s. 1155, præmis 44.

(35) Se fodnote 16.