DA Den Europæiske Unions Tidende L 274/103

KOMMISSIONENS AFGØRELSE

af 27. april 2010

om den statsstøtte, som Belgien har gennemført til fordel for omstrukturering af Oostende fiskeauktion

(statsstøtte C 30/08 (ex NN 21/08))

(meddelt under nummer K(2010) 2520)

(Kun den franske og den nederlandske udgave er autentiske)

(EØS-relevant tekst)

(2010/607/EU)

EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —

under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (1), særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (2), særlig artikel 7, stk. 5, og artikel 14,

efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger (3) i overensstemmelse med artikel 108, stk. 2, første afsnit, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (»TEUF«) (4) samt under hensyntagen til disse bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

1. PROCEDURE

(1) Ved brev af 16. februar 2006 modtog Kommissionen en klage over de belgiske myndigheders støtte til Oostende fiskeauktion, registreret under referencenummer CP 40/06. Den 31. juli 2007 blev der indgivet endnu en klage vedrørende samme sag.

(2) Ved breve af 13. marts 2006, 26. juni 2006 og 11. juli 2007 anmodede Kommissionen de belgiske myndigheder om oplysninger om disse foranstaltninger, som de besvarede ved breve af 11. maj 2006, 20. oktober 2006 og 27. november 2007.

(3) Efter at have gennemgået oplysningerne og dokumenterne fra de belgiske myndigheder meddelte Kommissionen den 3. juli 2008 de belgiske myndigheder sin beslutning om at indlede proceduren efter traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 108, stk. 2, og forordning (EF) nr. 659/1999, artikel 6.

(4) Ved brev af 16. juli 2008 fremsendte de belgiske myndigheder til Kommissionen forskellige dokumenter vedrørende den privatisering af Oostende fiskeauktion, som byen Oostende overvejede at gennemføre.

(5) Ved brev af 25. juli 2008 anmodede de belgiske myndigheder om at få forlænget fristen for indsendelse af bemærkninger til 8. september 2008. Denne fristforlængelse blev bevilget den 4. august 2008.

(6) Ved brev af 8. september 2008 fremsendte de belgiske myndigheder deres bemærkninger vedrørende beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

(7) Kommissionens beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (5). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger vedrørende støtten senest en måned efter datoen for offentliggørelsen.

(8) Kommissionen mødtes med de belgiske myndigheder den 9. oktober 2008. På mødet orienterede de belgiske myndigheder om, hvordan de agtede at tilrettelægge privatiseringen af fiskeauktionen.

(9) Kommissionen modtog bemærkninger fra følgende interesserede parter: European Association of Fishing Ports and Auctions (EAFPA), Nationaal Overleg Visafslagen (NOVA), Flanders Ship Repair, Zeebrugse Vis Promotie vzw (ZVP), Grimsby Fish Market, Zeebrugse Visveiling (ZV), European Fish Centre (EFC) og skibsreparationsværftet Gardec.

(10) Ved brev af 4. november 2008 fremsendte Kommissionen disse bemærkninger til Belgien, der fik lejlighed til at reagere. Belgien indsendte ikke yderligere kommentarer til bemærkningerne fra de interesserede parter.

(11) Ved brev af 8. september 2009 med referencenr. C(2009) 6907 fremsatte Kommissionen et påbud om oplysninger i overensstemmelse med artikel 10, stk. 3, i forordning (EF) nr. 659/1999, hvorved den krævede et fuldstændigt svar på spørgsmålene i brevene af 13. marts 2006, 26. juni 2006 og 11. juli 2007 og i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

(12) Ved brev af 7. oktober 2009 anmodede de belgiske myndigheder om at få forlænget fristen for indsendelse af oplysningerne til 9. november 2009. Forlængelsen blev bevilget den 9. oktober 2009. I deres brev bad de belgiske myndigheder også Kommissionen om at tilsende dem bemærkningerne fra de interesserede parter. Kommissionen bevilgede derfor på samme tid en forlængelse af svarfristen og fremsendte bemærkningerne fra de interesserede parter samt en kopi af sit brev af 4. november 2008.

(13) Ved brev af 22. oktober 2009 meddelte de belgiske myndigheder Kommissionen, at de aldrig havde modtaget Kommissionens brev af 4. november 2008. De anmodede derfor om endnu en forlængelse på en måned til at indsende deres kommentarer til bemærkningerne fra de interesserede parter.

(14) Ved brev af 5. november 2009 bevilgede Kommissionen de belgiske myndigheder en forlængelse af svarfristen til 27. november 2009, så de kunne få mulighed for at reagere på bemærkningerne fra de interesserede parter.

(15) De belgiske myndigheder afgav de oplysninger, der var omfattet af påbuddet om oplysninger, samt yderligere oplysninger om privatiseringen af fiskeauktionen.

(16) Ved brev af 30. november 2009 fremsendte Belgien sine kommentarer til de interesserede parters bemærkninger.

2. OMSTRUKTURERING AF OOSTENDE FISKEAUKTION I 2001

(17) Oostende fiskeauktion, der oprindelig var statsejet, havde ifølge de belgiske myndigheder været yderst opsplittet og dårligt ledet i årevis. Dens resultater var dårlige. Fra 1991 til 2001 var dens andel af fiskelandinger i belgiske havne faldet fra omkring 37 til 20 % (6). Fra 1997 til 2001 faldt auktionens omsætning fra 20 550 000 til 13 440 000 EUR (7), og byen Oostende (i det følgende benævnt »byen«) havde i mange år registreret et årligt tab på 1 850 000 EUR i relation til auktionen (også i 2001).

(18) I 2001 blev byen nødt til at vælge mellem at lukke eller omstrukturere fiskeauktionen. Den 23. november 2001 besluttede byen at omdanne Oostende fiskeauktion til en selvstændig kommunal virksomhed under belgisk lov med byen som eneste aktionær.

(19) Beslutningen om at omstrukturere auktionen var baseret på en finansieringsplan med en enkelt hypotese (betegnet som positiv) og en forretningsplan på to sider, udarbejdet af HAMA Consult NV. Ifølge disse dokumenter ville auktionen kunne blive overskudsgivende inden for ni år, forudsat at den blev omdannet til en selvstændig retlig enhed med en startkapital på 250 mio. BEF (ca. 6,2 mio. EUR), som skulle være fuldt indbetalt efter senest fem år. Denne selvstændige virksomhed blev døbt »Autonoom Gemeentebedrijf Vismijn Oostende« (i det følgende benævnt »AGVO«). AGVO overtog det finansielle ansvar for tilbagebetalingen af forskellige banklån relateret til den tidligere Oostende fiskeauktion.

2.1. VIRKSOMHEDENS STRUKTUR

2.1.1. AGVO

(20) Som nævnt i betragtning 18 oprettede byen den 23. november 2001 den selvstændige kommunale virksomhed AGVO for at omstrukturere fiskeauktionen (8). En sådan selvstændig kommunal virksomhed er en selvstændig retlig enhed oprettet efter artikel 261 i den nye kommunallov, som dækker kommunale institutioner og tjenesteydelser ud over de almene kommunale ydelser. Loven dækker navnlig institutioner og ydelser af kommerciel eller industriel karakter, som forvaltes efter industrielle og kommercielle metoder.

(21) Med hensyn til aktionær- og ledelsesorganer skal byen i sin egenskab af oprettende kommune have stemmeflertal i henhold til loven. Byen ejer faktisk 100 % af aktierne i AGVO og udnævner i henhold til AGVO's vedtægter alle medlemmer af bestyrelsen. Et flertal af bestyrelsesmedlemmerne skal være medlem af byrådet.

(22) AGVO har for indeværende mindst to helejede datterselskaber: NV Exploitatie Vismijn Oostende (i det følgende benævnt »EVO«) og NV Pakhuizen (i det følgende benævnt »PAKHUIZEN«).

2.1.2. EVO

(23) EVO blev oprettet den 8. august 2002 til at varetage auktionerne og alle aktiviteter i tilknytning dertil. EVO fik en startkapital på 371 840 EUR. Ejerskabet blev fordelt på 15 000 lige store aktier uden nominel værdi mellem AGVO med 14 999 aktier og hr. Miroir, medlem af byrådet, med 1 aktie.

(24) EVO ledes af en bestyrelse. Bestyrelsesmedlemmerne udpeges af aktionærerne for en periode på seks år, som kan forlænges. Med hensyn til aktiefordelingen er EVO fuldt kontrolleret af AGVO.

2.1.3. PAKHUIZEN

(25) PAKHUIZEN blev oprettet i 1988 af skibsejere med henblik på administration af mobile og faste aktiver. I 2005 blev PAKHUIZEN overtaget af AGVO via opkøb af alle virksomhedens aktier til et beløb af 350 000 EUR.

(26) PAKHUIZEN ledes af en bestyrelse. Bestyrelsesmedlemmerne udpeges af aktionærerne for en periode på seks år, som kan forlænges. AGVO har siden 2005 ejet og kontrolleret PAKHUIZEN.

2.2. ARBEJDSOPGAVER

2.2.1. AGVO

(27) Ifølge vedtægterne betegner de belgiske myndigheder AGVO's opgaver som opgaver i offentlighedens interesse og kommercielle opgaver. De »offentlige opgaver« udfører AGVO selv. De »kommercielle opgaver« varetages af de 100 % ejede datterselskaber EVO og, siden 2005, PAKHUIZEN.

(28) Med hensyn til de »offentlige opgaver« har de belgiske myndigheder angivet, at AGVO skulle varetage forvaltningen af Oostende fiskerihavn (hvilket omfattede forvaltning og vedligeholdelse af det offentlige og private område, der ligger inden for fiskerihavnens grænser), inspektion af landede konsumfisk, fastsættelse af skatter på auktionspriser for landede fangster, der er omfattet af moms-kravet, drift af sluserne mellem kanalen og dokken (som ikke kun bruges af fiskerfartøjer), pr-funktion på vegne af de lokale myndigheder samt renovering og administration af bygninger til offentligretlige eller halvoffentligretlige institutioner såsom den flamske region, provinsen Vestflandern osv.

2.2.2. EVO

(29) EVO administrerer Oostende fiskeauktion. Aktiviteter i denne sammenhæng vedrører hovedsagelig tilrettelæggelse og administration af fiskeauktioner, udlejning af lagerbygninger og andre dertil knyttede aktiviteter. I forbindelse med auktionen anvender EVO en auktionsafgift på 6 % af prisen. Købere på auktionen skal betale en køberprovision på mellem 1 og 3 % og betale leje af fiskekasser. Det vides ikke, hvor meget de betaler for at leje disse kasser.

(30) Desuden yder EVO lån til kunder, som er skibsejere. Renten på nogle af de seneste lån var Euribor (Euro Interbank Offered Rate) + 2 %. Imidlertid ser det ikke ud til, at alle lån blev ydet på de vilkår. Til gengæld for lånet skal skibsejerne sælge deres fisk på Oostende fiskeauktion.

(31) Desuden tilbyder EVO skibsejere andre fordele såsom at betale hele eller dele af omkostningerne til køletransport.

2.2.3. PAKHUIZEN

(32) PAKHUIZENs aktiviteter vedrører især ombygning, restaurering, (ny)istandsættelse, (ny)opførelse samt nedrivning, drift, administration og udlejning af fast ejendom.

2.3. STATSSTØTTEFORANSTALTNINGERNE

2.3.1. STARTKAPITAL OG KAPITALFORHØJELSER

(33) På oprettelsestidspunktet, den 23. november 2001, fik AGVO en startkapital på 250 mio. BEF (6 179 338,12 EUR) af byen, som skulle betales i lige store rater over en femårsperiode. Siden 2002 er der betalt seks rater af startkapitalen på i alt 3 596 665,62 EUR, 619 734 EUR den 28. juni 2002, 570 155 EUR den 26. juni 2003, 570 155 EUR den 25. juni 2004 og 570 155 EUR den 26. juni 2005. De belgiske myndigheder angiver i deres bemærkninger i forbindelse med indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure, at der i 2006 og 2007 er betalt yderligere to rater a 619 734 EUR. Ifølge Kommissionens oplysninger har AGVO endnu ikke krævet indbetaling af den resterende del af startkapitalen på 2 582 672,50 EUR.

(34) De belgiske myndigheder har anført, at AGVO til dels har brugt startkapitalen til »offentlige formål« og til tilbagebetaling af eksisterende banklån i kapital og renter. Startkapitalen er også blevet brugt til at købe aktierne i PAKHUIZEN. Endelig er den blevet brugt til at indbetale EVO's startkapital og yde lån til EVO, som senere (31. december 2004, 31. december 2005 og 21. december 2007) blev konverteret til kapital i form af en gældseftergivelse.

(35) På oprettelsestidspunktet, den 8. august 2002, fik AGVO en startkapital på 371 840,29 EUR. Efterfølgende har AGVO forhøjet EVO's kapital i form af en gælds eftergivelse. Den 31. december 2004 blev kapitalen forhøjet med 1 387 044 EUR, den 31. december 2005 med 710 000,75 EUR og den 21. december 2007 med 1 500 114,96 EUR. I alt har AGVO stillet en startkapital til rådighed for EVO på 3 969 000 EUR.

(36) Selvom de belgiske myndigheder havde meddelt Kommissionen, at EVO's startkapital var blevet forhøjet, og at den androg 2 468 885 EUR pr. 31. december 2006, fortalte de ikke Kommissionen noget om, hvad kapitalforhøjelserne bestod af. De interesserede parter henledte i deres bemærkninger Kommissionens opmærksomhed på kapitalforhøjelsen af 21. december 2007 og på, at kapitalforhøjelserne havde taget form af en gældseftergivelse. Belgien kommenterede ikke denne del af de interesserede parters bemærkninger.

2.3.2. LÅNEGARANTIER

(37) Ud over med startkapitalen hjalp byen både AGVO og EVO ved at tilbyde omkostningsfrie garantier for private lån.

(38) For AGVO drejede det sig om garantier for tre lån, bevilget 26. marts 2004 (609 379,40 EUR), 23. april 2004 (2 117 500 EUR) og 22. april 2005 (550 000 EUR), i alt 132 199 987 BEF (3 276 879 EUR).

(39) For EVO drejede det sig om lånegarantier stillet til rådighed den 28. juni og 27. september 2002. Ifølge de belgiske myndigheders oplysninger blev de pågældende lån dog ikke optaget. Den 23. april 2004 og 22. april 2005 stillede byen atter omkostningsfri sikkerhed til rådighed for EVO. Lånene blev optaget, i alt 145 505 820 BEF (3 606 995 EUR). Uden at nævne nogen dato har de belgiske myndigheder forklaret, at byen også har garanteret for et supplerende lån på 78 000 EUR. Da dette fremgik af de belgiske myndigheders bemærkninger af 4. september 2008, og da de tidligere bemærkninger var dateret 23. november 2007, formoder Kommissionen, at dette supplerende lån blev ydet i dette tidsrum.

(40) AGVO har også stillet omkostningsfrie garantier til rådighed for EVO for to lån til et samlet beløb på 600 000 EUR. Der blev ikke givet oplysning om, hvornår beslutningen om den omkostningsfrie garanti var blevet truffet. Eftersom EVO blev oprettet den 22. august 2002, og det dokument, hvor de belgiske myndigheder nævner de to lån, beskriver situationen pr. 3. august 2006, formoder Kommissionen, at garantien blev stillet til rådighed i dette tidsrum.

2.3.3. GRUNDE OG BYGNINGER

(41) Ifølge artikel 30 i vedtægterne af 23. november 2001 får AGVO eneret til omkostningsfrit at bruge grundene og bygningerne i Oostende fiskerihavn (9).

(42) Det fremgår også af vedtægternes artikel 30, at byen på et senere tidspunkt kan overføre ejendomsretten (eller andre rettigheder) til disse grunde og bygninger til AGVO.

(43) Det skete den 26. marts 2004, da byen foretog et indskud i AGVO ved at overføre den faste ejendom i form af forskellige bygninger i Oostende fiskerihavn, svarende til et areal på 57 500 m2, til AGVO. Værdien af dette indskud var den bogførte værdi i kommunens regnskaber, dvs. 14 891 524 EUR. Overførslen vedrørte kun bygninger (fiskeauktion, kontorer og lagerbygninger) og ikke den grund, som bygningerne var opført på. Grunden bruges af byen selv på grundlag af en tidsubestemt koncession fra regionen Flandern, der ejer matriklerne. AGVO fortsatte med at have eneret til at bruge disse grunde på grundlag af artikel 30 i selskabets vedtægter.

(44) Overførslen af fast ejendom af 26. marts 2004 vedrørte 14 754 m2 bygninger omfattet af en langfristet lejekontrakt mellem byen og PAKHUIZEN, indgået med byen tilbage i 1989 for 45 år. Ifølge denne kontrakt betaler PAKHUIZEN en symbolsk afgift på 1 000 BEF (25 EUR) pr. år for brug af bygningerne. Til gengæld er PAKHUIZEN kontraktligt forpligtet til for egen regning og uden ret til godtgørelse at renovere de lagerbygninger, der er beskrevet i den langfristede lejekontrakt, så de til enhver tid overholder lovgivningen. Efter 27 års leje (i 2016) vil byen på den anden side modtage en årlig andel på 50 % af PAKHUIZENs årlige nettoresultat. De belgiske myndigheder har anført, at PAKHUIZEN ikke overholdt sine forpligtelser, og at de angivne lagerbygninger ikke var blevet renoveret i henhold til kontrakten, i det mindste ikke før 2005. De belgiske myndigheder gjorde dog opmærksom på, at der efter AGVO's køb af PAKHUIZENs aktier var blevet brugt 257 872 EUR i 2005 og 68 816 EUR i 2006 på renovering og vedligeholdelse. Det nøjagtige omfang af omkostningerne til dette arbejde i 2007 kendes ikke.

(45) Fra den 26. marts 2004, hvor byen overdrog ejendomsretten til bygningen til AGVO, trådte AGVO i stedet for byen ind som kontraherende part i den langfristede lejekontrakt med PAKHUIZEN. Derved blev AGVO berettiget til at få de 25 EUR om året og til efter 27 års lejemål at få 50 % af PAKHUIZENs nettoresultat.

(46) De 57 500 m2, som AGVO således har til rådighed, er ifølge de belgiske myndigheder fordelt som følger: — 13 600 m2 bruges af datterselskabet EVO til fiskeauktionen, arbejdsområde/hangar og administrationsbygning — 14 754 m2 udlejes til PAKHUIZEN, hvoraf 955 m2 bruges til havneaktiviteter — 2 700 m2 lagerbygninger, der udlejes til (halv)offentlige institutioner — 8 156 m2 bruges til offentlige veje — 2 488 m2 bruges til gratis offentlig parkering — 2 400 m2 bruges til containerpark til fiskeriaktiviteter — 13 402 m2 bruges til dok.

(47) EVO betaler ikke leje for disse bygninger. Ifølge de belgiske myndigheder betaler EVO til gengæld alle vedligeholdelses- og renoveringsomkostninger. PAKHUIZEN betaler stadig 25 EUR årligt.

(48) De belgiske myndigheder har angivet, at EVO og PAKHUIZEN i perioden 31. december 2002 til 31. december 2007 indbetalte hhv. 182 377,31 EUR og 381 835,16 EUR til renoverings- og infrastrukturarbejder og 193 255,70 EUR og 133 895,35 EUR til vedligeholdelse.

2.4. FORRETNINGSSTRATEGI

(49) I årene efter omstruktureringen har både AGVO og EVO haft stadigt stigende tab trods et mindre overskud i AGVO i 2003/2004. Ved udgangen af 2006 havde AGVO et akkumuleret tab på næsten 3 000 000 EUR og kort- og langfristet gæld på over 4 000 000 EUR, mens EVO ved udgangen af 2006 var nødt til at overføre et tab på over 3 400 000 EUR, kort- og langfristet gæld på over 5 800 000 EUR og en negativ kapital på næsten 1 000 000 EUR.

(50) Trods disse akkumulerede tab deltog AGVO og EVO i spekulationsaktiviteter og udvidede deres aktiviteter. I 2006 købte AGVO f.eks. 51 % af aktierne i et selskab ved navn HAF Holding BO, som er etableret i Island, mens EVO investerede i et projekt med kongekrabber (10) i 2006 (virksomhed: Polardrift, etableret i Norge). EVO var også involveret i det islandske HAF Holding. I 2005 indgik EVO desuden en kontrakt med en salgsagent, i henhold til hvilken agenten skulle opkøbe fisk af høj kvalitet på islandske auktioner, som så skulle videresælges på Oostende fiskeauktion.

(51) De forskellige interessenter har beskrevet EVO's forretningsstrategi som unfair konkurrence bestående af bl.a. at tilbyde at betale alle eller en del af omkostningerne til transport af fisk fra udenlandske havne til Oostende og at tilbyde lån til skibsejere på fordelagtige vilkår på den betingelse, at de ville afsætte deres fangster på Oostende fiskeauktion.

(52) Disse projekter og forretningsstrategien som beskrevet af de interesserede parter tyder på, at EVO ville øge sin markedsandel og omsætning for enhver pris. Under alle omstændigheder viser AGVO's og EVO's årsregnskaber, at EVO kun kunne opretholde sin tilstedeværelse på markedet trods den finansielt usikre situation takket være støtten fra byen (11).

3. BEGRUNDELSE FOR INDLEDNINGEN AF DEN FORMELLE UNDERSØGELSESPROCEDURE

3.1. FORDELE INDRØMMET AGVO

(53) AGVO har fået en startkapital på 250 mio. BEF (6 179 338 EUR). I lyset af tidligere tiders omfattende tab og den yderst kortsigtede og ufuldstændige forretningsplan konkluderede Kommissionen i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, at en privat investor ikke ville have investeret et sådant beløb i fiskeauktionen, og at denne startkapital derfor kunne betegnes som statsstøtte. Kommissionen udtrykte tvivl om dens forenelighed med det indre marked, da betingelserne i rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (i det følgende benævnt »rammebestemmelserne fra 1999«) (12), som var gældende på det tidspunkt, hvor statsstøtten blev tildelt, ikke ser ud til at være opfyldt.

(54) Byen indskød også sine bygninger i AGVO uden krav om modydelse eller uden at pålægge AGVO forpligtelser af en tilsvarende værdi. Kommissionen fandt, at en privat investor ville have krævet en rimelig pris for et sådant indskud, og at indskuddet af bygningerne derfor skulle betragtes som statsstøtte. Denne støtte så ud til at mindske AGVO's produktionsomkostninger og udgøre driftsstøtte. Kommissionen kunne ikke, hverken i artikel 107 i TEUF, eller i retningslinjerne for undersøgelse af statsstøtte til fiskeri og akvakultur (i det følgende benævnt »retningslinjerne for fiskeri«) (13), finde nogen bestemmelse, som ville gøre det muligt for Kommissionen at tillade støtten.

(55) Byen stillede også sikkerhed til rådighed for AGVO. En privat virksomhed ville have krævet en præmie for garantien, men byen stillede den til rådighed omkostningsfrit. Kommissionen konkluderede derfor, at disse garantier skulle betragtes som statsstøtte. Denne støtte så ud til at mindske AGVO's produktionsomkostninger og udgøre driftsstøtte. Kommissionen kunne ikke, hverken i artikel 107 i TEUF eller i retningslinjerne for fiskeri, finde nogen bestemmelse, som kunne gøre det muligt for Kommissionen at betragte støtten som forenelig med det indre marked.

(56) Endelig bemyndigede byen AGVO til at fastsætte og opkræve kommuneskat og bruge disse indtægter, en fordel, som en privat virksomhed generelt ikke har. Kommissionen fandt ikke, at betingelserne i Altmark-sagen (14) var opfyldt, og at fordelene ved at kunne opkræve og bruge kommuneskatten skulle betragtes som statsstøtte. Eftersom der ikke forelå oplysninger om denne ret, konkluderede Kommissionen, at den i første omgang skulle analyseres som driftsstøtte, og at der ikke fandtes nogen bestemmelser i artikel 107 i TEUF eller retningslinjerne for fiskeri, som kunne gøre denne støtte forenelig med det indre marked.

3.2. FORDELE INDRØMMET EVO

(57) Byen og AGVO stillede lånegarantier til rådighed for EVO. En privat virksomhed ville have krævet en præmie for garantierne, men byen stillede dem til rådighed omkostningsfrit, og Kommissionen konkluderede, at de derfor skulle betragtes som statsstøtte. Denne støtte så ud til at mindske EVO's produktionsomkostninger og udgøre driftsstøtte. Kommissionen kunne ikke, hverken i artikel 107 i TEUF eller i retningslinjerne for fiskeri, finde nogen bestemmelse, som kunne gøre denne støtte forenelig, og udtrykte derfor tvivl om, hvorvidt disse foranstaltninger kunne betragtes som forenelige med det indre marked.

(58) AGVO gav EVO permanent lov til omkostningsfrit at bruge AGVO's bygninger, i alt 13 600 m2. Kommissionen fandt, at en privat investor ville have krævet en rimelig pris herfor, og at en sådan mulighed for at bruge bygningerne omkostningsfrit derfor skulle betragtes som statsstøtte. Denne støtte så ud til at mindske EVO's produktionsomkostninger og udgøre driftsstøtte. Kommissionen kunne ikke, hverken i artikel 107 i TEUF eller i retningslinjerne for fiskeri, finde nogen bestemmelse, som kunne gøre denne støtte forenelig, og udtrykte derfor tvivl om, hvorvidt disse foranstaltninger kunne betragtes som forenelige med det indre marked.

3.3. FORDELE INDRØMMET PAKHUIZEN

(59) Følgen af bestemmelserne i den langfristede lejekontrakt mellem byen og PAKHUIZEN var, at PAKHUIZEN kunne nyde godt af en årlig reduktion af sine driftsomkostninger. Kommissionen konkluderede, at denne fordel kunne betegnes som statsstøtte og ikke henhørte under bestemmelserne i retningslinjerne for fiskeri eller under målsætningerne for andre horisontale eller specifikke retningslinjer, der kunne finde anvendelse på denne form for virksomhed. Både i henhold til de relevante retningslinjer for fiskeri og de horisontale regler for statsstøtte ville denne form for støtte blive betragtet som driftsstøtte og dermed uforenelig med det indre marked. Kommissionen udtrykte derfor tvivl om, hvorvidt denne foranstaltning kunne betragtes som forenelig med det indre marked.

3.4. FORDELE INDRØMMET FISKERIVIRKSOMHEDER

(60) Kommissionen fandt desuden, at fiskerivirksomheder, der brugte Oostende fiskeauktion, fik fordele af EVO i form af ydelser til priser, der lå under de satser, som en normal privat virksomhed ville forlange, og ved, at PAKHUIZEN udlejede bygninger til en leje, der lå under den, en normal virksomhed ville forlange.

(61) Kommissionen fandt, at disse fordele udgjorde statsstøtte og kunne ikke, hverken i artikel 107 i TEUF eller i retningslinjerne for fiskeri, finde nogen bestemmelse, som kunne gøre denne støtte forenelig, og udtrykte derfor tvivl om, hvorvidt disse foranstaltninger kunne betragtes som forenelige med det indre marked.

3.5. KONKLUSION

(62) På baggrund af det foranstående og de oplysninger, som Kommissionen havde til sin rådighed, fandt Kommissionen, at alle de i afsnit 3 anførte oplysninger skulle betragtes som statsstøtte og nærede tvivl om, hvorvidt denne var forenelig med det indre marked.

4. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

(63) Alle interesserede parter, der fremsendte bemærkninger til beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, tilsluttede sig argumenterne i beslutningen. De anførte desuden, at de havde lidt tab som følge af den ulovlige støtte til AGVO, EVO og PAKHUIZEN (tab af kunder og indtægter) og opfordrede Kommissionen til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at forbyde støtten og anmode om tilbagesøgning.

4.1. EAFPA

(64) EAFPA understreger, at de pågældende støtteforanstaltninger fordrejer markedet, og opfordrer Kommissionen til at forbyde støtten og anmode om tilbagesøgning.

4.2. NOVA

(65) Som klager støtter NOVA Kommissionens beslutning om at indlede den formelle undersøgelse. NOVA finder det vigtigt at sikre gennemsigtighed på auktionsmarkedet og lige vilkår for alle. Kommissionen opfordres til at vedtage hensigtsmæssige foranstaltninger til tilbagesøgning af den eventuelt uforenelige støtte.

4.3. FLANDERS SHIP REPAIR

(66) Flanders Ship Repair forklarer, at flere skippere er taget til Oostende på grund af statsstøtten. Dette har ifølge Flanders Ship Repair medført et indtægtstab, da de skippere, som er gået over til Oostende, ikke længere fik repareret deres fartøjer i Zeebrugge. Flanders Ship Repair bad om negativ beslutning med tilbagesøgningskrav og om foreløbige foranstaltninger.

4.4. ZVP

(67) ZVP, en sammenslutning af fiskeopkøbere og forarbejdningsenheder ved den belgiske østkyst, anfører, at den ulovlige statsstøtte sammen med de andre fordele har gjort det muligt for Oostende fiskeauktion kunstigt at tiltrække udenlandske fartøjer og fartøjer fra Zeebrugge. Via en række interviews med og pressemeddelelser fra lokale politikere og medlemmer af EVO's bestyrelse (som især påpeger, at der i Belgien kun var plads til én fiskeauktion, nemlig den i Oostende) er der blevet sået tvivl om fremtiden for fiskeauktionen i Zeebrugge og følgelig også for den omkringliggende erhvervspark. Det har medført indtægtstab samt nedgang, annullering eller tilbagetrækning af investeringer og markedsføringsbestræbelser.

(68) ZVP nævner også, at man har forsøgt at gøre de lokale myndigheder opmærksomme på dette problem, men uden held.

(69) Endelig påpeger ZVP, at EVO gennem en stråmand og takket være offentlige midler har oprettet en fileteringsvirksomhed ved navn Ostend Filleting Factory, som også indgår i illoyal konkurrence.

4.5. GRIMSBY FISH MARKET

(70) Grimsby Fish Market, en britisk fiskeauktion, anfører, at EVO omkring 2005/2006 begyndte at købe fisk direkte fra islandske fiskere til (høje) faste priser og solgte disse fisk på auktionen i Oostende (med auktionsur), ofte til lavere priser, og konkluderer, at disse tab er blevet betalt med offentlige midler. Grimsby Fish Market kræver en revision af EVO's finansregnskaber for at undersøge metoderne til finansiering af de islandske fiskeleverancer og EVO's tab på grund af salgsmetoderne.

4.6. ZV OG EFC

(71) ZV og EFC gør Kommissionen opmærksom på eventuelle andre unfair metoder og statsstøtteforanstaltninger, nemlig AGVO/EVO's omkostningsfri anvendelse af kommunens personale og EVO's prisgarantier på grundlag af auktionsprisen i Zeebrugse Visveiling.

(72) De forklarer videre, hvorfor konkurrencen efter deres mening er fordrejet og samhandelen mellem medlemsstaterne påvirket.

(73) De gør også Kommissionen opmærksom på yderligere kapitaltilførsel til AGVO og EVO (i form af gældseftergivelse).

(74) Endelig bemærker de, at de belgiske myndigheder ikke har ophævet støtten.

4.7. GARDEC

(75) Gardec er et skibsreparationsværft i Zeebrugge. Det tilslutter sig Kommissionens beslutning. Det tilføjer, at det har lidt tab på grund af urimelig handelspraksis i Oostende (omsætningsnedgang), og bemærker, at lånene til kriseramte virksomheder havde gjort det muligt for disse at overleve i Oostende, mens deres gæld fortsat ikke blev betalt i Zeebrugge.

5. BELGIENS BEMÆRKNINGER I FORBINDELSE MED DE TVIVLSSPØRGSMÅL, DER ER REJST I BESLUTNINGEN OM AT INDLEDE UNDERSØGELSESPROCEDUREN

(76) Det fremgår af de belgiske myndigheders bemærkninger af 8. september 2008 efter indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure, at de finder, at Kommissionen bør begrænse sin undersøgelse til fiskeauktionsmarkedet. Da hverken AGVO eller PAKHUIZEN er aktive på dette marked, er de foranstaltninger, der er truffet til deres fordel, irrelevante for den foreliggende procedure. Mere generelt mener de ikke, at Kommissionen har fastlagt undersøgelsens genstand ordentligt, men at der er en risiko for, at støtten bliver medregnet to gange.

5.1. FOR SÅ VIDT ANGÅR STØTTEN TIL AGVO

(77) De belgiske myndigheder insisterer på, at AGVO ikke havde nogen kommercielle aktiviteter, og at situationen derfor ikke kan have påvirket konkurrencen. Støtten til AGVO kan derfor ikke betegnes som statsstøtte. De understreger, at der i undersøgelsen højst kan blive taget hensyn til de midler, der blev brugt til EVO (f.eks. den del af startkapitalen, der blev overført til EVO via AGVO). De hævder, at resten er brugt til opgaver af offentlig interesse og ikke kan have påvirket konkurrencen på fiskeauktionsmarkedet.

(78) De belgiske myndigheder anfører, at AGVO, selvom virksomheden fik lovning på en startkapital på 6 197 338,12 EUR, indtil videre kun har modtaget 3 569 667 EUR.

(79) For så vidt angår retten til at opkræve skatter eller gebyrer mener de belgiske myndigheder, at denne ret hænger sammen med AGVO's opgaver af offentlig interesse og ikke kan betragtes som statsstøtte, og at AGVO under alle omstændigheder ikke har beføjelser til at opkræve skatter for sluserne og beddingen.

(80) For så vidt angår bygningerne anfører de, at det er ligegyldigt, om bygningerne tilhører staten eller en anden offentlig enhed. De betragter indskuddet af bygningerne i AGVO som en rent intern fordeling af ejendom. De belgiske myndigheder gør opmærksom på, at AGVO ikke har nogen kommercielle aktiviteter, og at indskuddet af bygningerne derfor ikke kan betragtes som statsstøtte. De tilføjer, at indskuddet af bygningerne er knyttet til pligten til at reparere og holde dem i god stand, således at AGVO ikke er blevet gunstigere stillet på grund af dette indskud.

(81) De mener desuden ikke, at de omkostningsfrie garantier kan betegnes som statsstøtte, da de blev stillet til rådighed for AGVO for lån, som denne virksomhed havde optaget med henblik på reparationsarbejder på bygninger, der blev udlejet til offentlige myndigheder. De vedgår dog, at et af de garanterede lån (lån på 550 000 EUR) blev brugt til EVO.

(82) Endelig bemærker de belgiske myndigheder, at dommen i Altmark-sagen ikke er relevant, fordi AGVO's offentlige opgaver ikke er økonomiske. De tilføjer, at der ikke består nogen risiko for krydssubsidiering, fordi AGVO ikke har nogen kommercielle aktiviteter.

5.2. FOR SÅ VIDT ANGÅR STØTTEN TIL PAKHUIZEN

(83) Belgien anfører, at Oostende kun har begrænset ret til grundene, og at aftalen om brugsret derfor er af begrænset kommerciel værdi. Desuden er PAKHUIZEN forpligtet til at reparere og renovere bygningerne, hvilket fremlægges som en ekstraordinær forpligtelse, der i det store og hele udlignes af den symbolske husleje.

(84) De belgiske myndigheder tilføjer, at PAKHUIZEN kun er aktiv på markedet for forvaltning af bygninger, der bruges i fiskerisektoren. De mener, at denne aktivitet næppe betragtes som kommerciel på grund af renoveringspligten og bygningernes lave værdi. Endelig anfører de belgiske myndigheder, at da de bygninger, som PAKHUIZEN forvalter, kun kan udlejes til aktiviteter i tilknytning til fiskerisektoren, konkurrerer PAKHUIZEN ikke med nogen.

(85) De belgiske myndigheder bemærker endelig, at AGVO købte aktierne i PAKHUIZEN til markedspris, og at PAKHUIZEN lejer bygningerne til markedsprisen (ud fra deres dårlige stand).

5.3. FOR SÅ VIDT ANGÅR STØTTEN TIL EVO

(86) De belgiske myndigheder anfører, at det forhold, at bygningerne var stillet omkostningsfrit til rådighed for EVO, opvejes af det forhold, at EVO skal afholde udgifter til renovering, som normalt påhviler ejeren af bygningerne.

(87) De anfører desuden, at de omkostningsfrie lånegarantier til EVO skal analyseres i lyset af privatiserings- og omstruktureringsplanen for auktionen. I forbindelse med omstruktureringen af fiskeauktionen handlede byen som en privat investor, da det var mere rentabelt rent økonomisk at rekapitalisere fiskeauktionen end at lukke den, og fordi byen gennem privatiseringen ville få mulighed for at genvinde sin investering gennem den husleje, den kunne opkræve af den private ejer af auktionen. De belgiske myndigheder understreger også, at der allerede i 2002 var planer om at privatisere fiskeauktionen, og at en privatisering kun var mulig efter en omstrukturering.

(88) Mere specifikt vedrørende den omkostningsfrie garanti bemærker de, at lånene blev brugt til den endelige finansiering af fiskeauktionen, som primært blev finansieret via en kapitaltilførsel (til AGVO og via AGVO til EVO) fra byen. De belgiske myndigheder bemærker endvidere, at byen via garantien har mindsket udgifterne til omstruktureringen betydeligt. De tilføjer, at lånet uden garantien fra byen ikke ville være blevet bevilget, og påpeger, at det er almindelig handelspraksis, at et moderselskab tilbyder sikkerhed for lån, som et datterselskab optager.

5.4. FOR SÅ VIDT ANGÅR STØTTEN TIL FISKERIVIRKSOMHEDER/SKIBSEJERE

(89) De belgiske myndigheder bemærker, at Kommissionen har medregnet støtten to gange, og at der enten er tale om støtte til EVO eller til fiskerne, men ikke til begge. Hvis de pågældende foranstaltninger udgør statsstøtte, så er det statsstøtte til EVO og PAKHUIZEN, og de fordrejer dermed konkurrencen på dét niveau, men ikke på det andet niveau, dvs. for skibsejere og fiskerivirksomheder. De tilføjer, at EVO og PAKHUIZEN under alle omstændigheder ikke tilbyder deres ydelser til under markedsprisen. Specifikt vedrørende EVO forklarer de, at EVO tilbyder ydelser, som også tilbydes andetsteds. De bemærker desuden, at EVO ikke tilbyder lagerfaciliteter, ikke tilbyder gratis el og ikke er ansvarlig for havnen og beddingen. De anfører, at prisen på vand er inkluderet i auktionsafgiften, og at EVO ikke tilbyder lån til skibsejere til under markedsprisen. Endelig fastslår de, at EVO i praksis aldrig har håndhævet de artikler i kontrakten, der forpligter skibsejere til at afsætte deres fangster på EVO's auktion.

6. PRIVATISERINGSPROCEDURE IVÆRKSAT EFTER INDLEDNINGEN AF UNDERSØGELSESPROCEDUREN

(90) Belgien har meddelt Kommissionen, at det den 22. maj 2008 blev besluttet at privatisere Oostende fiskeauktion, og at byen har iværksat en offentlig udbudsprocedure for at tiltrække en erhvervspartner til driften af EVO.

(91) Belgien forklarer i sine bemærkninger, at privatiseringen vil blive gennemført med oprettelse af en ny enhed, som skal varetage driften af fiskeauktionen. Fiskeauktionsbygningerne overgår så igen til byen, som den nye enhed skal indgå en lejeaftale med. Denne bliver ikke forpligtet til at overtage andre af fiskeauktionens aktiver (ansatte, fiskekasser, kontrakter, lån til skibsejere osv.).

(92) Da salget og lejeaftalen vil blive forhandlet til markedspriser, overføres der ikke støtte til den nye enhed, og støtten kan derfor ikke tilbagesøges fra denne.

(93) Ved sit brev af 16. november 2009 har Belgien informeret Kommissionen om privatiseringsprocessens forløb.

(94) Belgien anfører, at første trin er, at ejendomsretten til de bygninger, som tilhører AGVO, blev tilbageført omkostningsfrit til byen den 4. september 2009, sammen med rettigheder og pligter i tilknytning til bygningerne (lejekontrakter). Byen har også overtaget forskellige lån fra AGVO og PAKHUIZEN. Efterfølgende blev ejendomsretten til bygningerne overført til regionen Flandern, hvis godtgørelse til byen antog forskellige former: Regionen Flandern betalte 3 500 000 EUR til byen, og byen fik ret til indtil 1. januar eller i nogle tilfælde 30. juni 2010 at opkræve leje fra de offentlige og halvoffentlige organisationer, der lejer bygningerne. Endelig overtog regionen Flandern forskellige gældsposter og/eller lån fra byen.

(95) Belgien hævder, at det forhold, at ejendomsretten til bygningerne igen er overført til byen, betyder, at spørgsmålet om statsstøtte nu er afsluttet.

(96) Belgien har videre anført, at PAKHUIZEN har besluttet at ophæve den langfristede lejekontrakt med byen fra 1989. Belgien forventer, at PAKHUIZEN snart vil træde i likvidation, hvorfor statsstøtteproceduren angiveligt ikke længere har nogen genstand.

(97) Vedrørende EVO har Belgien forklaret, at den kandidat, der opfyldte udvælgelseskriterierne, ikke kunne tilbyde betingelser, som byen kunne acceptere. EVO vil fortsat eksistere, indtil der findes en passende kandidat, som kan overtage EVO's aktiver.

(98) Endelig angav Belgien, at AGVO fortsat vil eksistere, indtil alle resterende gældsposter/forpligtelser er afgjort.

(99) Belgien beder Kommissionen udskyde sin beslutning, til privatiseringsprocessen er afsluttet.

7. BELGIENS KOMMENTARER I FORBINDELSE MED DE INTERESSEREDE PARTERS BEMÆRKNINGER

(100) Vedrørende spørgsmålet om Island anfører Belgien, at EVO aldrig har købt fisk direkte fra islandske skibsejere eller fiskere, men kun på islandske fiskeauktioner gennem en salgsagent.

(101) Belgien tilføjer, at det hurtigt blev klart, at salg af islandske fisk ikke var rentabelt. Efter omkring et år, den 17. marts 2006, blev det derfor besluttet at ophøre med disse køb og videresalg. Belgien har indsendt en kopi af denne beslutning.

(102) Belgien forklarer, at grunden til, at der blev købt fisk til høje priser på islandske fiskeauktioner, som blev videresolgt i Oostende til lavere priser, ikke var en strategi for at tiltrække islandske fisk til Oostende, men fordi de fisk af højere kvalitet, som blev købt af salgsagenten i Island beregnet for EVO, aldrig nåede frem til EVO, men i stedet blev købt direkte af en privat fileteringsvirksomhed, Luna Fish, mens EVO fik islandske fisk af ringere kvalitet, som ikke kunne sælges til rentable priser på grund af den lavere kvalitet. Belgien konkluderer, at EVO derfor snarere var offer for denne praksis. Den administrerende direktør for AGVO/EVO og salgsdirektøren blev afskediget, da dette problem blev opdaget.

(103) For så vidt angår den angiveligt omkostningsfri råderet over tjenestemænd til administration, regnskaber og vedligeholdelsesopgaver, hævder Belgien, at ZV's erklæringer alene er baseret på mistanker, og at EVO ydermere har sine egne medarbejdere til disse opgaver, og at nogle af EVO's medarbejdere desuden udfører opgaver af offentlig interesse (vedligeholdelse af vejen til fiskeauktionen).

(104) Belgien nævner også, at der ikke er belæg for ZV's udtalelse om, at EVO ville garantere en mindstepris i forhold til auktionsprisen på fiskeauktionen i Zeebrugge. Belgien tilføjer, at det kan være en påstand fra fiskerivirksomheder som led i deres forhandlingsstrategi over for ZV for at opnå bedre kommercielle vilkår fra ZV.

(105) Vedrørende spørgsmålet om Ostend Filleting Factory (OFF) understreger Belgien, at det kun fremgår af dokumenterne fra interesserede parter, at OFF blev oprettet af private, mens der ikke står noget om, at OFF skulle have beskæftiget sig med illoyal konkurrence. Belgien anfører, at det først var i marts 2006, at PAKHUIZEN købte 60 % af aktierne i OFF. Navnet »OFF« blev derefter ændret til Ostend Premium Fish bvba, og virksomheden gik til sidst konkurs den 14. januar 2008.

(106) Vedrørende de tab, som Gardec og Flanders Ship Repair angiveligt har lidt på grund af statsstøtten, finder Belgien, at selv hvis statsstøtte ville få nogle fartøjer til at tage til Oostende i stedet for til Zeebrugge, er årsagssammenhængen til tabet ikke påvist. Belgien hævder, at skibsejere ikke altid får deres fartøjer repareret i deres hjemstedshavn og i stedet bruger de billigere reparationsydelser i Østeuropa (Polen). Belgien bemærker, at der er konstateret en tydelig nedgang i antallet af skibsreparationsaktiviteter i Oostende.

8. PÅBUD OM OPLYSNINGER

(107) Ved breve af hhv. 13. marts og 26. juni 2006 bad Kommissionen de belgiske myndigheder om oplysninger om Oostende fiskeauktions retlige stilling og statens engagement samt om yderligere detaljer om pengestrømmen mellem staten og fiskeauktionen.

(108) Ved brev af 19. oktober 2006 understregede de belgiske myndigheder, at AGVO sideløbende med den kommercielle aktivitet (drift af fiskeauktionen) udførte opgaver af offentlig interesse. Oplysningen herom var imidlertid meget kortfattet og indeholdt ikke noget, der gjorde det muligt for Kommissionen at vurdere, om de fordele, som byen havde givet AGVO, kunne betragtes som en kompensation for opgaver af almindelig (økonomisk) interesse, og om der var tale om overkompensation og risiko for krydssubsidiering.

(109) I medfør af artikel 10, stk. 2, i forordning (EF) nr. 659/1999 bad Kommissionen derfor ved brev af 11. juli 2007 de belgiske myndigheder om yderligere oplysninger om de offentlige opgaver, som AGVO havde fået overdraget. Navnlig spurgte Kommissionen, om og på hvilket grundlag disse opgaver kunne betragtes som offentlig tjeneste som fastlagt i Kommissionens beslutning 2005/842/EF af 28. november 2005 om anvendelse af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 86, stk. 2, på statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste ydet til visse virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (15).

(110) Ved brev af 27. november 2007 anførte de belgiske myndigheder blot, at ingen af de opgaver, som var overdraget til AGVO, var økonomiske, og at beslutning 2005/842/EF ikke var relevant. De anførte, at AGVO ikke modtager kompensation for de offentlige opgaver, virksomheden udfører.

(111) I sin beslutning af 2. juli 2008 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure fandt Kommissionen, at AGVO, EVO og PAKHUIZEN dannede en gruppe af virksomheder, der var aktive på markedet for fiskeauktioner og dertil knyttede ydelser og fik forskellige fordele af byen, som fordrejede konkurrencen på markedet. Vedrørende kompensation for offentlige opgaver bemærkede Kommissionen, at der ikke fandtes noget i dokumentationen, der godtgjorde, at de kriterier, som EU-Domstolen udviklede i Altmark-dommen, var opfyldt. På grund af manglen på oplysninger om dette punkt kunne Kommissionen ikke fastslå, om især retten til at fastsætte og opkræve kommuneskat kunne betragtes som kompensation for tjenesteydelser af offentlig interesse, og nærede tvivl om støttens forenelighed. I betragtning 121 i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelse opfordrede Kommissionen derfor de belgiske myndigheder til at fremsende alle oplysninger, der kunne danne baggrund for vurderingen af de pågældende foranstaltninger.

(112) I de belgiske myndigheders bemærkninger, modtaget 8. september 2008, og på et opfølgende møde 9. oktober 2008 kom de ikke med supplerende oplysninger, som gjorde det muligt for Kommissionen at undersøge, om de fordele, som AGVO havde fået, kunne betragtes som kompensation for opgaver af almindelig (økonomisk) interesse. I stedet gentog de belgiske myndigheder, at Altmark-kriterierne ikke var relevante, fordi AGVO kun var involveret i offentlige opgaver.

(113) Dette svar var imidlertid utilfredsstillende, da AGVO også var involveret i økonomiske aktiviteter.

(114) I medfør af artikel 10, stk. 3, i forordning (EF) nr. 659/1999 udbad Kommissionen sig derfor i form af et påbud om oplysninger af 8. september 2009 alle relevante oplysninger og især: — en liste over de forskellige aktiviteter, som AGVO havde fået overdraget, idet der skulle skelnes mellem økonomiske aktiviteter, opgaver af ikke-økonomisk offentlig interesse og opgaver af almindelig økonomisk interesse — parametrene for beregning, kontrol og revision af kompensationen for opgaver af ikke-økonomisk offentlig interesse på den ene side og kompensation for opgaver af økonomisk offentlig interesse på den anden — forholdsreglerne til undgåelse af og for tilbagebetaling af overkompensation — omkostninger, der er nødvendige til dækning af og indtægter i relation til opfyldelsen af den økonomiske forpligtelse til offentlig tjeneste, den ikke-økonomiske forpligtelse til offentlig tjeneste og de øvrige tjenester — uddrag af interne regnskaber, der viser opdeling på omkostninger og indtægter ved tjenester af almindelig økonomisk interesse og omkostninger og indtægter i tilknytning til tjenester af almindelig ikke-økonomisk interesse og omkostninger og indtægter i tilknytning til andre tjenester samt parametrene for fordeling af omkostninger og indtægter — om muligt dokumenter, der godtgør, at AGVO opfylder det fjerde kriterium i Altmark-dommen, dvs. at den nødvendige kompensation er fastlagt på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en typisk virksomhed i samme sektor, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret, skal afholde, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne.

(115) Ved brev af 16. november 2009 gentager de belgiske myndigheder, at AGVO er pålagt at udføre følgende opgaver af offentlig interesse: forvaltning af fiskerihavnen, renovering og udlejning af bygninger til offentlige og halvoffentlige organisationer samt forvaltning og vedligeholdelse af det offentlige område (herunder vedligeholdelse af vejen til fiskeauktionen). De hævder, at disse opgaver er af offentlig interesse, eftersom de ikke udføres til fordel for bestemte begunstigede. De sondrer ikke mellem opgaver af almindelig ikke-økonomisk interesse og tjenesteydelser af offentlig økonomisk interesse, men indrømmer, at nogle eller alle de offentlige opgaver kan være af økonomisk art.

(116) De belgiske myndigheder erkender, at AGVO gennem datterselskabet EVO er beskæftiget med en kommerciel aktivitet, dvs. driften af fiskeauktionen, som ikke er af offentlig interesse.

(117) De belgiske myndigheder fastslår, at AGVO ikke i praksis får kompensation for sine opgaver af almindelig interesse. De finansieres over AGVO's budget. Der foreligger således ingen metode til at beregne kompensationen. De belgiske myndigheder tilføjer, at det ikke på grundlag af AGVO's og EVO's regnskaber er muligt at sondre mellem omkostninger og indtægter i relation til opgaverne af almindelig interesse og de kommercielle opgaver.

9. UNDERSØGELSENS OMFANG

(118) Som det kan udledes af forskellige betragtninger (f.eks. betragtning 85) i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, omfatter undersøgelsen mere end blot fiskeauktionsmarkedet og vedrører også aktiviteter i tilknytning til fiskeauktionen (leje af bygninger omkring fiskeauktionen, forvaltning af fiskerihavnen osv.). De fordele, som AGVO eller PAKHUIZEN har fået, og som ikke er direkte relateret til driften af fiskeauktionen, indgår også i den foreliggende procedure.

(119) Kommissionen har også analyseret de fordele, som EVO har fået enten direkte af byen eller af AGVO. I beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure blev EVO's startkapital og de efterfølgende kapitalforhøjelser ikke analyseret som foranstaltninger, der var adskilt fra kapitaltilførslerne til AGVO. De var blot medtaget som en af de anvendelser, som AGVO havde gjort af kapitalforhøjelserne fra byen. De belgiske myndigheder hævder imidlertid i deres bemærkninger, at Kommissionen ikke havde sondret tilstrækkeligt mellem AGVO's, PAKHUIZENs og EVO's aktiviteter og opgaver, og at de fordele, som AGVO fik, på grund af opgavefordelingen mellem AGVO og EVO kun var relevante for den foreliggende undersøgelse, i det omfang de var blevet »overført« til EVO. Af klarhedshensyn og for at imødekomme de belgiske myndigheders bekymringer undersøges EVO's startkapital og de efterfølgende kapitalforhøjelser i et selvstændigt punkt, nemlig i punkt 10.1.2.2.3. Spørgsmålet om den reelle støttemodtager undersøges i betragtning 319.

10. VURDERING

10.1. STATSSTØTTE

(120) I artikel 107, stk. 1, i TEUF, hedder det, at »bortset fra de i traktaterne hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.

10.1.1. VIRKSOMHEDER

(121) Som forklaret ovenfor vedrører denne undersøgelse eventuel støtte givet til AGVO, EVO og PAKHUIZEN og de fiskerivirksomheder, der anvender Oostende fiskeauktion og EVO's og PAKHUIZENs ydelser. Alle disse skal betegnes som virksomheder efter artikel 107 i TEUF. Den eneste enhed, for hvilken de belgiske myndigheder kraftigt bestrider dette, er AGVO, som ifølge dem kun udfører opgaver af offentlig interesse.

(122) De belgiske myndigheder har anført, at AGVO udfører »opgaver af offentlig interesse (»taken van openbaar belang«)«. Men det ser ud til, at AGVO er beskæftiget med økonomiske aktiviteter og derfor skal betragtes som en virksomhed (16) efter artikel 107, stk. 1, i TEUF af de årsager, der er beskrevet i betragtning 123-129.

(123) AGVO udlejer bygninger til offentlige og halvoffentlige institutioner og til virksomheder. AGVO udbyder således direkte tjenester på markedet (udlejningsydelser).

(124) AGVO er også ansvarlig for driften og forvaltningen af fiskerihavnen. Som Retten og Domstolen har bekræftet i sagen Aéroports de Paris (17), kan forvaltning af infrastrukturfaciliteter udgøre en økonomisk aktivitet. Dette er blevet bekræftet, for så vidt angår havneinfrastruktur, bl.a. i sagerne om udvikling af havne i Flandern og i Rotterdam (18). Kommissionen bemærker, at AGVO udbyder tjenesteydelser, varer og infrastrukturfaciliteter mod betaling. Ifølge AGVO's egne vedtægter har virksomheden endog ret til at fastsætte og opkræve kommuneskatter som betaling for sine ydelser.

(125) Desuden tilbyder AGVO også direkte gennem datterselskaberne EVO og PAKHUIZEN varer og tjenesteydelser på markedet.

(126) AGVO har en kontrollerende aktiepost i EVO og PAKHUIZEN og udøver også i praksis denne kontrol gennem sin direkte eller indirekte deltagelse i ledelsen. — Næsten alle AGVO's bestyrelsesmedlemmer er således også medlem af bestyrelsen i EVO og PAKHUIZEN. Mellem 2005 og 2007 var AGVO og EVO medlem af bestyrelsen i PAKHUIZEN. — Ifølge AGVO's vedtægter har virksomheden fået til opgave at forvalte, udvikle og drive fiskeauktionen og dokken i Oostende og tilbygninger samt udviklingen af alle aktiviteter i direkte eller indirekte tilknytning dertil. Med andre ord skal AGVO i henhold til sine vedtægter deltage i forvaltningen af fiskeauktionen.

(127) Også andre forbindelser mellem AGVO og EVO og PAKHUIZEN tydeliggør de organiske og funktionelle forbindelser mellem AGVO og datterselskaberne. AGVO har således stillet sikkerhed for lån til EVO, AGVO stiller bygninger til rådighed for EVO og PAKHUIZEN, og AGVO's årsregnskab viser, at AGVO regelmæssigt har ydet lån til EVO og PAKHUIZEN.

(128) Alle disse elementer gør det muligt for AGVO at udøve funktioner i relation til kontrol, men også til ledelse og finansiel støtte til EVO og PAKHUIZEN. Følgelig skal AGVO også betragtes som en virksomhed under konkurrenceloven, især på grund af virksomhedens deltagelse i EVO og PAKHUIZEN (19).

(129) Kommissionen bemærker, at de belgiske myndigheder har medgivet, at EVO og PAKHUIZEN er AGVO's udøvende virksomheder, at AGVO gennem EVO har deltaget i kommercielle aktiviteter, og at foranstaltninger, der begunstiger AGVO, kan påvirke markedet gennem EVO. I deres bemærkninger og svar er der en tendens til at behandle AGVO, PAKHUIZEN og EVO som en enkelt virksomhed, og de har også udtrykkeligt påstået, at AGVO og EVO skal opfattes som en enkelt enhed.

(130) Endelig skal det bemærkes, at AGVO ikke fører egne regnskaber for sine økonomiske og ikke-økonomiske opgaver, og krydssubsidiering kan derfor ikke udelukkes.

10.1.2. FORDELE FOR DE PÅGÆLDENDE VIRKSOMHEDER

10.1.2.1. Fordele for AGVO

10.1.2.1.1. Startkapital

(131) Offentlige investeringer betragtes som statsstøtte, hvis det er indlysende, at en offentlig myndighed, som tilfører et selskab kapital, ikke blot tilvejebringer egenkapital på almindelige markedsøkonomiske vilkår. Det er tilfældet, hvis virksomhedens finansielle stilling og især strukturen og omfanget af dens gæld er af en sådan karakter, at et normalt afkast (i udbytte eller kapitalgevinst) ikke kan forventes inden for en rimelig frist efter kapitalinvesteringen. Det skal derfor vurderes, om en privat investor af en størrelse, der kan sammenlignes med organer, som forestår forvaltningen af den offentlige sektor, under tilsvarende omstændigheder kunne tænkes at ville have indskudt en kapital af den omhandlede størrelse i forbindelse med omstruktureringen af den pågældende virksomhed eller ville have valgt en likvidation af virksomheden, navnlig under hensyntagen til de oplysninger, som var tilgængelige, og den forventede udvikling på datoen for kapitalindskuddet (20).

(132) De belgiske myndigheder anfører, at byens beslutning om at tilbyde AGVO en startkapital på 250 mio. BEF (6 179 338 EUR) var et økonomisk rationelt valg. Beslutningen om at omstrukturere auktionen blev truffet på grundlag af en finansieringsplan og en forretningsplan, der viser, at auktionen med begrænsede investeringer kunne blive overskudsgivende igen efter otte år, hvis den ikke overtog tidligere tiders gæld. De belgiske myndigheder fremfører, at en privat investor i samme situation ville have truffet samme beslutning.

(133) Kommissionen kan på grundlag af de foreliggende oplysninger ikke tilslutte sig denne holdning.

(134) Som anført ovenfor klarede Oostende fiskeauktion sig dårligt, og dens markedsandel havde været i konstant tilbagegang i årene før omstruktureringen. Kommissionen er af den opfattelse, at en privat virksomhed i en tilsvarende situation ikke ville have valgt at tilbyde en startkapital på over 6 mio. EUR alene på grundlag af en finansieringsplan, hvor det finansielle overslag for perioden 2002/2010 var baseret på en »positiv hypotese« og en forretningsplan på blot to sider.

(135) Dette bestyrkes af, at AGVO, der — som beskrevet mere indgående i betragtning 259 — viderefører Oostende fiskeauktion, på det tidspunkt, da startkapitalen blev stillet til rådighed, kunne betegnes som en kriseramt virksomhed. Over for en kriseramt virksomhed ville en almindelig privat virksomhed kræve overbevisende forsikringer om virksomhedens fremtidsudsigter og ikke stille sig tilfreds med de dokumenter, der dannede grundlag for byens beslutning.

(136) Kommissionen understreger på den ene side investeringens omfang og på den anden Oostende fiskeauktions lange forudgående periode med konstante tab (21). Især i lyset af disse forhold, kombineret med at virksomheden opererede på et yderst konkurrencepræget marked, ganske vist i tilbagegang, ville en privat virksomhed have baseret sin beslutning på en meget mere detaljeret finansierings- og forretningsplan, som skulle indeholde forskellige hypoteser og scenarier, og ikke blot basere sig på en finansieringsplan, som kun byggede på en enkelt hypotese, der oven i købet blev betegnet som »positiv«.

(137) En almindelig privat virksomhed ville også have anmodet om en undersøgelse af især industriens markedsmuligheder (»market space«) på det pågældende tidspunkt baseret på landingernes værdi og den lokale efterspørgsel samt kræve en plan for, hvordan aktiviteten skulle omstruktureres, hvilke foranstaltninger man overvejede for at undgå fortidens tilbagevendende store tab og styrke produktiviteten (nye instrumenter, ny markedsføringsstrategi osv.).

(138) Men forretningsplanen indeholder ingen af disse elementer.

(139) Den er desuden baseret på en række antagelser og forhold, der tages for givet, men som ikke forklares eller begrundes, og som i nogle tilfælde forekommer yderst hypotetiske og usandsynlige. Det er f.eks. vanskeligt at godtage den antagelse, at omsætningen på auktionsaktiviteterne vil stige med 10 % i de efterfølgende fem år, når landingerne og omsætningen i tiden før omstruktureringen var konstant faldende, markedet var blevet yderst konkurrencepræget, og der var en nedadgående tendens for fiskekvoterne. Yderligere er der ingen redegørelser for beregningen af udgifter til socialbidrag og outsourcing og heller ikke til vand og energi. I forretningsplanen er disse omkostninger angivet som fuldstændig konstante i de ni år efter oprettelsen af AGVO. Det lyder dog temmelig usandsynligt, især da omsætningen forventes at blive fordoblet i samme periode.

(140) Følgelig forekommer finansieringsplanen og forretningsplanen ikke blot at være meget kortfattede og ufuldstændige, de er heller ikke troværdige. En almindelig privat investor ville ikke have brugt dem som grundlag for at investere 250 mio. BEF i en tabsgivende virksomhed på et vigende marked (22).

(141) Selv hvis man antog, at finansieringsplanen og forretningsplanen var fuldstændige og pålidelige — quod non — bemærker Kommissionen, at en privat investor stadigvæk ikke ville have investeret samme beløb som byen. Hvis man baserer sig på finansieringsplanen og forretningsplanen, ville et mindre kapitalbeløb også have været tilstrækkeligt. I lyset af det lave kapitalafkast ville en almindelig privat investor ikke have investeret så stort et beløb, når det ikke var nødvendigt.

(142) De belgiske myndigheder finder, at det var mere rationalt at beslutte at videreføre de løbende fiskeauktionsaktiviteter end at lukke auktionen.

(143) Men de belgiske myndigheder giver ingen oplysninger om omkostningerne ved at lukke disse aktiviteter og forklarer faktisk heller ikke, hvorfor en lukning ikke ville være en rationel beslutning.

(144) De belgiske myndigheder forsøger at begrunde, at det var en rationel beslutning, som blev truffet i 2001 om at tilføre AGVO 250 mio. BEF, med beslutningen om at privatisere fiskeauktionen. De hævder, at den pågående privatisering var led i omstruktureringsplanen fra 2001, og at det ikke var muligt at privatisere fiskeauktionen uden omstruktureringen.

(145) Kommissionen erindrer om, at der ifølge fast retspraksis ved bedømmelsen af, om en stat har iagttaget en handlemåde, som en fornuftig investor ville have fulgt under markedsøkonomiske vilkår, og af, om statens handlemåde er økonomisk rationel, skal foretages en vurdering af situationen, som den var på det tidspunkt, da de finansielle støtteforanstaltninger blev truffet, hvorved der ikke må tages hensyn til omstændighederne, som de har udviklet sig siden hen (23).

(146) De belgiske myndigheder hævder, at den igangværende privatisering er en del af beslutningen om omstrukturering fra 2001; hvorvidt beslutningen om at omstrukturere fiskeauktionen var rationel, skal derfor vurderes i lyset af privatiseringsprocessen. De forskellige dokumenter fra de belgiske myndigheder underbygger imidlertid ikke deres påstand. Navnlig er denne hensigt om at privatisere fiskeauktionen ikke nævnt i beslutningen om at omstrukturere fiskeauktionen og heller ikke i hverken forretningsplanen eller finansieringsplanen. Intet i disse dokumenter viser, at beslutningen om at investere 6 200 000 EUR i fiskeauktionen (bl.a.) var motiveret af eller begrundet med, at denne investering ville gøre det muligt at privatisere fiskeauktionen efter et vist tidsrum. Deres påstand er også svær at forene med AGVO's vedtægter, hvor det hedder, at AGVO oprettes på ubestemt tid, at byen har til hensigt at kontrollere AGVO, og at datterselskaber eller virksomheder, som AGVO har interesser i, skal kontrolleres af AGVO (og dermed af byen).

(147) Man skulle desuden have forventet, at beslutningen om at privatisere ville blive overvejet, når fiskeauktionen igen gav overskud, for at få en bedre pris for fiskeauktionen, i praksis en pris, der i det mindste ville gøre det muligt at dække den supplerende investering på 250 mio. BEF. Men ikke alene var privatiseringen ikke nævnt i finansieringsplanen og forretningsplanen, privatiseringsbeslutningen blev end ikke truffet på et tidspunkt, hvor fiskeauktionen gav overskud. Tværtimod blev den truffet efter to år med store tab, både for AGVO og for EVO, og efter at Kommissionen havde indledt sin undersøgelse. Privatiseringsperspektivet ser derfor ikke ud til at være en del af den omstruktureringsbeslutning, som byen traf i 2001.

(148) Desuden har de belgiske myndigheder angivet, at den kommende private partner vil overtage EVO's goodwill og kan vælge de aktiver, den pågældende måtte ønske at overtage (medarbejdere eller ikke, maskiner eller ikke, fiskefortegnelser eller ikke osv.) Partneren skal ikke overtage EVO's passiver. Under disse omstændigheder er det svært at forstå, hvorfor man ikke kunne have gjort noget lignende i 2001/2002 (uden at investere yderligere 250 mio. BEF).

(149) Hvis alt dette var en del af planen om omstrukturering af fiskeauktionen i 2002, ville en privat investor ikke have accepteret at investere 250 mio. BEF i fiskeauktionen med henblik på at sælge den senere, da han ikke med rimelighed på grundlag af forretningsplanen kunne forvente at få investeringen igen blot ved at sælge auktionens goodwill nogle år senere. I den forbindelse har Domstolen udtalt, at en privat investor, der søger at gennemføre en strukturpolitik — globalt eller for en branche — med henblik på mulighederne for at opnå fortjeneste på lang sigt, ikke fornuftigvis kan tillade sig, efter at der i en årrække uafbrudt har været tab, at foretage kapitalindskud, der er betinget af, at virksomheden sælges, hvilket fjerner enhver udsigt til, at den kan give overskud selv på lang sigt (24).

(150) De belgiske myndigheder tilføjer, at omstruktureringen efterfulgt af privatiseringen vil gøre det muligt at få dækket investeringerne gennem den leje, der opkræves for leje af fiskeauktionsbygningerne.

(151) Dette argument er dog heller ikke overbevisende. Det fremgår af finansieringsplanen, at byen i løbet af de følgende otte år ville tabe 121 603 000 BEF (ud over tidligere tiders akkumulerede tab), før den kunne have fået dækket en del af de 250 mio. BEF i kapitalindskud, der blev besluttet i 2001. Kommissionen bemærker, at byen allerede i 2002 kunne have besluttet at udleje fiskeauktionsbygningerne til tredjemand. Derved ville byen allerede fra 2002 have kunnet få dækket det store beløb, der var blevet brugt på Oostende fiskeauktion før omstruktureringen, eller i det mindste få dækket den finansielle byrde ved tilbagebetalingen af banklånene i stedet for at løbe en meget stor risiko (især i lyset af auktionens tidligere dårlige resultater) for at øge de tab, som ville skulle dækkes på et senere tidspunkt.

(152) De belgiske myndigheder understreger, at beslutningen om at omstrukturere fiskeauktionen ikke var nogen let beslutning, da den i første omgang blev afvist af byens offentlige tilsynsmyndighed (toezichtautoriteit), fordi der ikke var udsigt til, at fiskeauktionen ville blive levedygtig. De dokumenter, som Kommissionen har adgang til, viser, at beslutningen om at omstrukturere auktionen først blev afvist, fordi man på grundlag af den første finansieringsplan kunne forvente akkumulerede tab på 190 000 000 BEF efter fem år.

(153) I stedet for at gøre beslutningen mere rationel viser dette element i første omgang, at hensigten om at omstrukturere fiskeauktionen og tilføre den ny kapital ikke engang var baseret på en formodning om, at fiskeauktionen kunne blive overskudsgivende igen efter en vis tid. Det får den anden finansieringsplan til at se endnu mere ufuldstændig og upålidelig ud, da der ikke gives nogen forklaring på, hvordan det var muligt at nå til så forskellige resultater i den første og den anden plan. Det er således endnu mindre sandsynligt, at en privat investor ville have besluttet at investere yderligere 250 mio. BEF i auktionen under disse forhold.

(154) På grundlag af ovenstående elementer konkluderer Kommissionen, at en almindelig privat investor under samme forhold ikke ville have besluttet at investere 250 mio. BEF i auktionen. Dette bekræftes også af de dokumenter, Kommissionen har fået tilstillet. De viser, at en af grundene til, at det blev besluttet at omstrukturere auktionen i stedet for at lukke den, var politiske og sociale hensyn, da omstruktureringen ville være med til at sikre beskæftigelsen i en by, hvor arbejdsløsheden var over 12 % (25), en grund, som en privat investor ikke ville have taget i betragtning (26).

(155) Følgelig skaffer denne handling AGVO en fordel sammenholdt med konkurrenterne, og den begunstiger således denne virksomhed efter artikel 107, stk. 1, i TEUF.

10.1.2.1.2. Grunde og bygninger

(156) Ifølge artikel 30 i virksomhedens vedtægter har AGVO siden oprettelsen haft eneret til vederlagsfrit at bruge grunde og bygninger i Oostende fiskerihavn.

(157) I 2004 blev forskellige bygninger og infrastrukturer i Oostende fiskerihavn, der i henhold til byens optegnelser udgør i alt 57 500 m2, indskudt i AGVO, idet AGVO fik overdraget den fulde ejendomsret. Ifølge kommunens regnskaber var denne ejendoms bogførte værdi på det tidspunkt 14 891 524 EUR. Kommissionen har ikke modtaget oplysninger, der gør det muligt at vurdere den faste ejendoms markedsværdi på det tidspunkt, den blev overdraget til AGVO.

(158) De belgiske myndigheder hævder, at beslutningen om at overføre ejendomsretten til denne faste ejendom til AGVO aldrig vil kunne opfattes som statsstøtte, da den alene vedrører overførsel af fast ejendom mellem to offentlige myndigheder, eftersom AGVO ikke deltager i kommercielle aktiviteter.

(159) Som det fremgår af denne afgørelses punkt 10.1.1 deltager AGVO imidlertid direkte og indirekte via sine datterselskaber i kommercielle aktiviteter og skal betragtes som en virksomhed. Beslutningen om at overføre ejendomsretten til den faste ejendom til AGVO kan derfor ikke betragtes som en blot og bar overførsel af fast ejendom mellem to offentlige myndigheder, da den pågældende faste ejendom i vid udstrækning bruges til de pågældende økonomiske aktiviteter (udlejningsydelser, drift af fiskeauktionen og forvaltning af fiskerihavnen).

(160) Kommissionen er af den opfattelse, at en almindelig privat virksomhed ikke ville acceptere en overførsel af ejendomsret til bygninger af denne værdi uden at få en rimelig pris for dem.

(161) De belgiske myndigheder anførte, at bygningerne var i meget ringe stand, og at bygningernes bogførte værdi derfor var overvurderet. De anførte desuden, at omkostninger til renovering, som skulle betales af AGVO, var af en sådan størrelsesorden, at overførslen af ejendomsretten kunne opfattes som en udgiftsneutral operation.

(162) De belgiske myndigheder har dog ikke over for Kommissionen dokumenteret, at de pågældende aktivers bogførte værdi var overvurderet, og Kommissionen har ikke modtaget bevis for, at renoveringsomkostningerne ville svare til den faktiske værdi af ejendomsretten til de pågældende bygninger.

(163) De oplysninger, Kommissionen har fået i hænde, viser tværtimod, at de belgiske myndigheders argument ikke kan godtages.

(164) For det første skal det påpeges, at AGVO før overførslen af ejendomsretten og efter sin oprettelse har haft eneret til omkostningsfrit at bruge grunde og bygninger i fiskerihavnen, også fiskeauktionen. Vedtægterne indeholder ikke nogen specifik forpligtelse vedrørende obligatorisk renoveringsarbejde for AGVO. Ifølge vedtægternes artikel 3 har AGVO, hvis virksomheden skulle ønske det, ret til at foretage vedligeholdelses-, reparations- og moderniseringsarbejder på bygningerne (27), men de indeholder ingen bestemmelser, der forpligter AGVO til at renovere bestemte bygninger.

(165) AGVO har således haft grundene og bygningerne i fiskerihavnen til rådighed siden oprettelsen uden at skulle betale leje eller anden form for vederlag. En privat virksomhed ville ikke have accepteret at overdrage ejendomsretten til en virksomhed uden en rimelig modydelse.

(166) Overdragelsesdokumentet vedrørende indskud i form af fast ejendom af 30. december 2004, hvorved ejendomsretten til bygningerne blev overført fra byen til AGVO, indeholder ingen særlige betingelser eller forpligtelser for AGVO, heller ikke vedrørende specifikke renoveringsopgaver. Det er i realiteten et generelt skøde, hvorved byen overdrager alle rettigheder og pligter i henseende til de pågældende bygninger til AGVO. Det ansvar, som AGVO pålægges i skødet, ser ikke ud til at være af en sådan art, at det begrunder, hvorfor der ikke blev krævet betaling for overtagelsen af ejendomsretten til bygningerne.

(167) Det betvivles desuden ikke, at AGVO også har ret til at udleje bygningerne eller tilbyde koncessionsrettigheder. Bygningerne eller i det mindste nogle af dem har en handelsværdi. De belgiske myndigheder vedgår, at en del af dem blev udlejet til offentlige og halvoffentlige organisationer og en del til private formål (se denne afgørelses betragtning 46).

(168) Endelig bemærker Kommissionen, at AGVO har fået en anden fordel i relation til de nævnte renoveringsomkostninger. De belgiske myndigheder har givet Kommissionen en liste over de garantier, der omkostningsfrit er blevet stillet for bestemte lån. Ifølge denne liste skulle nogle af disse garanterede lån bruges til at finansiere renoveringsomkostningerne. Ud over at AGVO ikke havde pligt til at iværksætte dette renoveringsarbejde, reducerede disse garantier omkostningerne til mindst nogle af de renoveringsopgaver, som AGVO udførte. Argumentet om, at den omkostningsfrie overførsel af ejendomsretten som en slags »kompensation« for særligt høje omkostninger til renovering, som AGVO havde pligt til at udføre, kan af samme grund ikke accepteres.

(169) Selv hvis renoveringsomkostningerne kunne betragtes som særligt høje og udgøre en form for godtgørelse for overførslen af ejendomsretten til bygningerne, hvilket de belgiske myndigheder ikke har påvist, skal det forhold, at AGVO helt siden oprettelsen havde haft eneret til omkostningsfrit at bruge grundene og bygningerne i Oostende fiskerihavn, stadig betragtes som en fordel, der udgør statsstøtte. Spørgsmålet om, hvorvidt byen har handlet som en privat investor, skal undersøges i lyset af de elementer, der var tilgængelige på tidspunktet for beslutningen (28). I den foreliggende sag må byen, da den traf sin beslutning, have vidst, at den tildelte AGVO en fordel, eftersom det klart fremgår af forretningsplanens punkt 11, som er udarbejdet af HAMA Consult NV den 9. november 2001, at fiskeauktionen var blevet moderniseret kort tid forinden, og at der ikke forventedes større investeringer i de efterfølgende ti år.

(170) Ifølge Kommissionens meddelelse om statsstøtteelementer i forbindelse med offentlige myndigheders salg af jord og bygninger (29) skal salg, for at en overførsel af ejendomsret til offentligt ejede bygninger kan betragtes som værende i overensstemmelse med markedsværdien, normalt enten foregå i form af et betingelsesløst udbud eller efter en vurdering af en uafhængig sagkyndig. Ingen af disse procedurer er blevet fulgt. En uafhængig sagkyndigs vurdering af bygningernes værdi og en ordentlig betaling for AGVO's enebrugsret og den efterfølgende overførsel af ejendomsret ville i den foreliggende sag have været så meget desto mere nødvendig, som de belgiske myndigheder fandt, at den bogførte værdi ikke svarede til den reelle værdi.

(171) Følgelig ser det ud til, at den omkostningsfrie brugsret og efterfølgende byens indskud af bygningerne i AGVO er en handling, som ikke kan anses for at overholde almindelige økonomiske normer, og som en almindelig investor ikke ville have foretaget under tilsvarende omstændigheder.

(172) Eftersom ejendommen er blevet tilbageført til byen (vederlagsfrit), mener de belgiske myndigheder ikke længere, at spørgsmålet om statsstøtte er relevant.

(173) Det er Kommissionen imidlertid ikke enig i.

(174) Kommissionen vil gerne påpege, at det forhold, at ejendommen er blevet tilbageført til byen, ikke har nogen betydning for det forhold, at AGVO fra 2002 til 2009 omkostningsfrit har haft eneret til at bruge bygningerne, uanset om dette skete på grundlag af artikel 30 i virksomhedens vedtægter eller på grundlag af overdragelsesdokumentet af 30. december 2004. Især er det ikke sikkert, at ejendommens værdi, da den for nylig er blevet tilbageført, er mindst den samme som værdien af de fordele, der er omhandlet i den foregående sætning, plus den rente, der påløber i henhold til statsstøttebestemmelserne for ulovlig og uforenelig støtte, som skal tilbagesøges.

(175) Det er Kommissionens opfattelse, at AGVO efter overførslen af ejendommen, i det omfang virksomheden fortsat bruger disse bygninger omkostningsfrit eller til en leje, der ligger under markedsprisen, fortsat får statsstøtte (30).

10.1.2.1.3. Omkostningsfrie lånegarantier

(176) I henhold til punkt 2.1.1 i Kommissionens meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 angående statsstøtte i form af garantier (»garantimeddelelsen«) (31) anses statsstøtte i form af garantier for at komme en bestemt virksomhed til gode, hvis det gør det muligt for låntageren at opnå bedre finansieringsvilkår for et lån, end der normalt er til rådighed på finansmarkederne, uden at betale en markedspræmie for garantien. For at fastlægge de almindelige markedsvilkår bør byens adfærd sammenholdes med en privat kreditors adfærd, som handler med henblik på at få en rimelig fortjenstmargen (32).

(177) Garantimeddelelsen giver en række indikationer af, hvordan en garanti skal vurderes i henhold til statsstøttebestemmelserne. Det fastslås især, at en garanti for ikke at blive betragtet som statsstøtte skal opfylde visse kriterier. Nogle af kriterierne rejser problemer i denne sag.

(178) Der er ikke betalt markedspris for garantierne, eftersom de var helt omkostningsfrie.

(179) Desuden dækkede garantierne over 80 % af det udestående lån, eftersom de dækkede hele lånet. Dette forstærker fordelen, da der i tilfælde af et 100 % statslån ikke er nogen ansporing for låntager til at foretage en ordentlig vurdering af AGVO's kreditværdighed og dermed en ordentlig fastlæggelse af de finansielle vilkår for lånet i overensstemmelse med AGVO's risikoprofil (33).

(180) Det står derfor klart, at disse garantier gjorde det muligt for AGVO at opnå bedre finansielle vilkår for lånene end dem, der normalt er gældende på finansmarkederne (34), især i lyset af AGVO's og datterselskabernes dårlige og ofte negative resultater.

(181) De belgiske myndigheder hævder, at det er normalt for en aktionær at stille en omkostningsfri garanti til rådighed for en virksomhed, som den pågældende kontrollerer. Denne udtalelse underbygges dog ikke med dokumenter eller eksempler. Det er desuden yderst vanskeligt at forene dette med en privat kreditors adfærd.

(182) Byens beslutning om omkostningsfrit at stille garanti over for finansielle institutioner for lån til AGVO er yderst ualmindelig under normale vilkår på finansmarkederne. I en almindelig situation ville en sådan garanti blive betalt med en hensigtsmæssig præmie, som afspejler risiciene i forbindelse med garantien (35), selv hvis kautionisten er majoritetskontrollerende aktionær (36). En privat kreditor, der stiller garanti, ville selv sikre sig, før garantien stilles, og på forhånd kontrollere lånebetingelser, risiko osv., men oplysningerne fra Belgien viser, at dette ikke er sket i denne sag (37). Dette er så meget mere problematisk i denne sag på grund af fiskeauktionens finansielle situation, idet den i de foregående år har haft store, tilbagevendende tab og opererer på et yderst konkurrencepræget marked i tilbagegang (38).

(183) Som det beskrives mere indgående i betragtning 259, skulle AGVO betragtes som en virksomhed i finansielle vanskeligheder i henhold til rammebestemmelserne for rednings- og omstruktureringsstøtte fra 1999. Ifølge fast praksis vurderes det, at garantier stillet til virksomheder i vanskeligheder sandsynligvis udgør statsstøtte (39).

(184) De belgiske myndigheder anfører, at garantierne blev stillet for lån i relation til renoveringsarbejde i de bygninger, som var udlejet til offentlige og halvoffentlige organisationer. De tilføjer, at dette var en del af AGVO's offentlige opgaver, og at garantien derfor skal opfattes som deltagelse i denne offentlige opgave og følgelig ikke kan betragtes som statsstøtte.

(185) Først skal det bemærkes, at det ikke er sikkert, at de garanterede lån rent faktisk blev brugt til det påtænkte formål. Selvom det er rigtigt, at noget i de oplysninger, der er sendt til Kommissionen, tyder på, at byen stillede garantierne på grundlag af AGVO's hensigt om at bruge lånene til at finansiere renoveringsarbejde, ser det også ud til, at byen ikke satte de omkostningsfrie garantier i forbindelse med gennemførelsen af renoveringsarbejdet, og byen trak heller ikke de omkostningsfrie garantier tilbage eller bad om betaling, da det senere blev fastslået, at lånene i praksis var blevet brugt til andre formål.

(186) De belgiske myndigheder har forklaret, at det er rigtigt, at lånene blev brugt til andre formål end det annoncerede. Et lån fra Fortis, som oprindeligt skulle finansiere køb af aktier i PAKHUIZEN, blev f.eks. ikke brugt hertil, men øjensynlig til renoveringsarbejde.

(187) De belgiske myndigheder har ydermere erkendt, at de 550 000 EUR i lån fra ING Bank, som oprindelig skulle bruges til renoveringsarbejde, i sidste instans blev brugt til at støtte EVO. Det er ubestridt, at den omkostningsfrie garanti for dette lån ikke kan betragtes som et tilskud til renoveringsarbejde. Det kan med andre ord ikke siges, at byen har udvist en adfærd som en almindelig kautionist (herunder en kautionist, der kontrollerede det pågældende selskab), nemlig først at undersøge, om det lån, som garantien skulle dække, efter al sandsynlighed ville blive tilbagebetalt, og derefter at kontrollere, om lånet alene blev brugt til det projekt, der oprindelig var hensigten med det.

(188) Med hensyn til garanterede lån, som i praksis (helt eller delvist) blev brugt til at finansiere renoveringsarbejde, skal det erindres, at AGVO's udlejningsaktivitet er en økonomisk aktivitet, og at et omkostningsfrit lån stiller AGVO gunstigt på udlejningsmarkedet. Den omkostningsfrie garanti forbedrer desuden AGVO's finansielle situation generelt, fordi virksomheden kan bruge de finansielle ressourcer, som den under almindelige omstændigheder skulle have brugt til at betale præmien, til andre formål end renovering af de bygninger, der var udlejet til offentlige og halvoffentlige organisationer.

(189) Selv hvis man endelig godtager, at udlejningen af bygninger til offentlige og halvoffentlige organisationer kan betragtes som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, som AGVO skulle udføre, er betingelserne i Altmark-sagen ikke opfyldt, og det må derfor konkluderes, at de omkostningsfrie garantier udgør statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF.

(190) Domstolen anfører i sin dom i Altmark-sagen, at kompensation for offentlig tjeneste ikke udgør statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF, hvis den opfylder følgende kumulative kriterier: »(…) For det første skal den pågældende virksomhed faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart defineret (…)«, »(…) For det andet skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde (…)«, »(…) Kompensationen må for det tredje ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne (…)« og »(…) Når udvælgelsen af den virksomhed, der skal overdrages en forpligtelse til offentlig tjeneste, i et konkret tilfælde ikke gennemføres inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter, som giver mulighed for at udvælge den ansøger, der kan levere de pågældende ydelser til de laveste omkostninger for samfundet, skal størrelsen af den nødvendige kompensation for det fjerde fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret med transportmidler til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at opfylde forpligtelserne, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne.«

(191) Disse kriterier er ikke opfyldt i denne sag. Ud over det forhold, at det kan bestrides, om AGVO havde fået overdraget en forpligtelse til offentlig tjeneste i forbindelse med udlejningen af bygninger til offentlige og halvoffentlige organisationer, bemærker Kommissionen, at de belgiske myndigheder udtrykkelig har bekræftet, at der ikke var fastlagt parametre for kompensation. AGVO har desuden ikke valgt et system med adskilte regnskaber, og der er intet til hinder for overkompensation og krydssubsidiering mellem AGVO's forskellige aktiviteter. AGVO er endvidere ikke blevet valgt efter en procedure for tildeling af offentlige kontrakter, og de belgiske myndigheder har ikke påvist, at ydelserne tilbydes til den laveste pris til samfundet.

10.1.2.1.4. Skatter og afgifter

(192) Byen gav AGVO ret til at fastlægge og opkræve kommuneskatter til brug i fiskerihavnen og auktionen.

(193) De skatter, som AGVO opkrævede, ser ud til at være statslige ressourcer, som delvist (40) er blevet overført til AGVO. De giver således AGVO en fordel, som denne virksomhed normalt ikke ville få, og begunstiger denne virksomhed efter artikel 107, stk. 1, i TEUF.

(194) I den foreliggende sag har de belgiske myndigheder angivet, at opkrævning af skatter er en del af og rent faktisk betaling for de opgaver af offentlig interesse, som AGVO har fået pålagt, navnlig opgaven med at forvalte fiskerihavnen. De hævder, at overdragelse af opgaver og retten til at opkræve skatter blot skal opfattes som en arbejdsfordeling inden for statens rammer, og at de ikke kan betegnes som statsstøtte.

(195) Men som allerede påvist under denne afgørelses punkt 10.1.1 er AGVO en virksomhed efter artikel 107, stk. 1, i TEUF, hvilket de belgiske myndigheder også har erkendt i deres brev af 27. november 2009. Som det fremgår af betragtning 124, er forvaltningen af fiskerihavnen en økonomisk aktivitet.

(196) Kommissionen har undersøgt, om retten til at opkræve og bruge skatter kan betragtes som en kompensation for ydelser af almindelig økonomisk interesse, og om de kumulative kriterier i dommen i Altmark-sagen var opfyldt.

(197) Men som allerede fastslået i denne afgørelses betragtning 191 er disse kriterier ikke opfyldt, eftersom der f.eks. ikke er fastlagt parametre for kompensation.

(198) Hvis man endelig accepterede, at retten til at opkræve skatter og bruge indtægterne skal opfattes som en kompensation/betaling for opgaver af offentlig (ikke-økonomisk) interesse, ændrer det ikke ved, at AGVO også udfører kommercielle aktiviteter, som de belgiske myndigheder udtrykkelig har erkendt. Eftersom de belgiske myndigheder også har erkendt, at AGVO ikke førte noget særskilt regnskab, og at det ikke var muligt at isolere omkostninger og indtægter i relation til AGVO's ikke-kommercielle opgaver, kan krydssubsidiering ikke undgås, og skatten må derfor betragtes som en fordel.

10.1.2.1.5. Konklusion

(199) På baggrund af ovenstående betragtninger begunstiger de i punkt 10.1.2.1.1 til og med 10.1.2.1.4 anførte handlinger AGVO efter artikel 107, stk. 1, i TEUF.

10.1.2.2. Fordel for EVO

(200) Kommissionen finder, at byen har ydet direkte støtte til EVO ved at give denne virksomhed omkostningsfrie garantier for lån fra private banker, ved gennem AGVO at tillade omkostningsfri brug af 13 600 m2 bygninger, ved at stille omkostningsfri sikkerhed for lån fra private banker og ved at give virksomheden en startkapital og kapitalforhøjelser.

10.1.2.2.1. Omkostningsfrie lånegarantier

(201) Med hensyn til garantierne fra byen og AGVO bemærker Kommissionen, at der ikke er betalt markedspris for garantierne, eftersom de er ganske omkostningsfrie. Desuden dækker de over 80 % af det udestående lån.

(202) De belgiske myndigheder hævder, at det er normalt for en aktionær med en kontrollerende aktiepost i en virksomhed at stille en omkostningsfri sikkerhed til fordel for en virksomhed, som den pågældende kontrollerer. Denne udtalelse underbygges dog ikke med dokumenter eller eksempler. Det er desuden yderst vanskeligt at forene dette med en privat investors adfærd. I en almindelig situation ville en sådan sikkerhed blive betalt med en passende præmie, som afspejler risiciene i forbindelse med sikkerheden (41), selv hvis kautionisten er et moderselskab (42). Desuden har Domstolen allerede fastslået, at kommercielle aktiviteter, selv i en gruppe af offentlige virksomheder, skal betales i henhold til almindelige markedsvilkår (43).

(203) Det skal endvidere bemærkes, jf. detaljeret beskrivelse i betragtning 306, at EVO skulle betragtes som en kriseramt virksomhed efter rammebestemmelserne fra 1999 og rammebestemmelserne fra 2004 om statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (44) (»rammebestemmelserne fra 2004«). Den finansielle situation var vanskelig i hele perioden 2003-2008. Ved udgangen af 2003 var over halvdelen af den registrerede kapital forsvundet, og denne situation ændrede sig ikke i de følgende år trods flere kapitalforhøjelser.

(204) Ifølge fast praksis vurderes det, at garantier stillet til virksomheder i vanskeligheder sandsynligvis udgør statsstøtte (45).

(205) De belgiske myndigheder har tilføjet, at EVO uden byens omkostningsfrie garantier ikke ville have kunnet opnå lånene. Efter Kommissionens mening viser denne erkendelse og EVO's konstant dårlige økonomiske situation, at lånene fra private banker med omkostningsfri sikkerhed fra byen (eller AGVO) heller ikke ville have kunnet opnås uden denne garanti. Også de sikrede lån udgør derfor en fordel for EVO (46).

(206) Endelig erkender de belgiske myndigheder, at garantierne skulle opfattes som en del af omstruktureringen af fiskeauktionen.

(207) Kommissionen bemærker imidlertid, at hverken de omkostningsfrie garantier eller de investeringer, som lånene åbenbart blev optaget til, var nævnt i forretningsplanen. De pågældende lån og garantier (dvs. dem, der rent faktisk var på plads) blev desuden ikke stillet til rådighed i 2002, hvor EVO blev oprettet, men senere, i 2004 og 2005. De mange lånegarantier viser også, at de blev stillet til rådighed på given foranledning, hver gang det blev påstået, at EVO havde brug for en garanti for at få et lån fra en kreditinstitution. Kommissionen bemærker også, at et af lånene fra Fortis, som byen stillede sikkerhed for, rent faktisk blev brugt som lån til skibsejere, og det er svært at se, hvordan dette kan opfattes som led i en omstruktureringsplan eller endog en plan for fremtidig privatisering af fiskeauktionen.

(208) Kommissionen mener derfor, at byens og AGVO's omkostningsfrie garantier har begunstiget EVO efter artikel 107, stk. 1, i TEUF.

10.1.2.2.2. Bygninger

(209) De belgiske myndigheder har fremført, at AGVO's beslutning om at give EVO ret til at bruge bygningerne omkostningsfrit kan betragtes som svarende til almindelige markedsnormer, som en almindelig privat investor ville have fulgt under lignende forhold.

(210) Denne udtalelse kan Kommissionen ikke godtage. Dette bestrides allerede af det forhold, at de belgiske myndigheder har anført, at den fremtidige strategiske partner skal indgå en lejeaftale om brug af fiskeauktionsbygningerne og skal betale husleje. Desuden kan man ikke også påstå, at AGVO, som ejede hele EVO (47), forventede et stort overskud i EVO, således at den således opnåede kapitalgevinst ville berettige, at der ikke blev opkrævet husleje. Auktionen havde jo gennemsnitligt kørt med et stort årligt tab.

(211) De belgiske myndigheder fremførte, at den manglende husleje blev udlignet af, at EVO skulle betale omkostninger til renovering og reparation af fiskeauktionen, som normalt ville være blevet afholdt af ejeren. Ifølge de belgiske myndigheder har EVO betalt 182 377,31 EUR siden 2002 til renovering og infrastrukturarbejde på fiskeauktionen.

(212) Kommissionen bemærker først, at de belgiske myndigheder ikke har indsendt dokumenter til bekræftelse af, at EVO var forpligtet til at betale alle omkostninger til renovering af fiskeauktionsbygningerne, og de har heller ikke indsendt dokumentation for, at EVO rent faktisk har betalt 182 377,31 EUR for renoveringsarbejder.

(213) Kommissionen bemærker endvidere, at de belgiske myndigheder ikke har dokumenteret, at det ville være så usædvanligt for en lejer at betale renoveringsomkostninger, eller at denne, når dette var tilfældet, ikke skulle betale leje. De har heller ikke gjort rede for karakteren af det udførte arbejde, hvorfor Kommissionen ikke kan fastslå, om det pågældende arbejde var usædvanligt for en lejer. I henhold til det modtagne dokument ser det desuden også ud til, at AGVO foretog renoveringsarbejde i fiskeauktionen mellem 2004 og 2007 til et beløb af 36 497,40 EUR. Dette forekommer ikke at stemme overens med de belgiske myndigheders udtalelse om, at EVO skulle afholde alle vedligeholdelses- og renoveringsomkostninger.

(214) Desuden har de belgiske myndigheder ikke godtgjort, at de 182 377,31 EUR, som EVO angiveligt har betalt for renoveringsarbejder, ville svare til huslejen for over fem års brug af 13 600 m2 bygninger på almindelige markedsvilkår.

(215) Selv hvis renoveringsomkostningerne kunne betragtes som særligt høje og en form for betaling for brugen af bygningerne, hvilket de belgiske myndigheder ikke har dokumenteret, fremgår det klart af forretningsplanen af 21. november 2001, at der ikke forventedes større investeringer i de efterfølgende ti år, da fiskeauktionen var blevet moderniseret kort forinden. Da AGVO følgelig i 2002 besluttede at stille bygningerne vederlagsfrit til EVO's rådighed uden nogen rimelig forventning om, at de omkostninger, som EVO angiveligt ville skulle afholde på grund af pligten til at finansiere vedligeholdelsen af bygningerne, mindst ville svare til den leje, som en virksomhed ville være rede til at betale for dem, gav AGVO EVO en fordel. Da spørgsmålet om, hvorvidt AGVO handlede som en almindelig privat investor, skal behandles i lyset af de oplysninger, der var til rådighed, da beslutningen blev truffet (48), må det konkluderes, at EVO i 2002 har fået statsstøtte efter artikel 107, stk. 1, i TEUF, fordi virksomheden fik vederlagsfri brugsret til de 13 600 m2 bygninger.

10.1.2.2.3. Startkapital og efterfølgende kapitalforhøjelser

(216) For så vidt angår startkapitalen på omkring 370 000 til EVO, henviser Kommissionen til sin analyse under denne afgørelses punkt 10.1.2.1.1. De belgiske myndigheder har bekræftet, at EVO's startkapital blev finansieret ved hjælp af startkapitalen til AGVO. Som Kommissionen allerede har bemærket, ville en privat investor ikke have valgt at omstrukturere fiskeauktionen og investere 250 mio. BEF i den, og han ville slet ikke have gjort det ved at etablere et 100 % ejet datterselskab med en del af den nye kapital.

(217) For så vidt angår kapitalforhøjelserne i form af AGVO's gældseftergivelse, kan Kommissionen også henvise til sin analyse under denne afgørelses punkt 10.1.2.1.1. De belgiske myndigheder har bekræftet, at kapitalforhøjelserne rent faktisk også (delvist (49)) blev finansieret ved hjælp af startkapitalen til AGVO.

(218) Der er desuden andre grunde til at mene, at AGVO ikke handlede, som en privat investor ville have gjort i samme situation.

(219) Offentlige investeringer betragtes som statsstøtte, hvis det er indlysende, at det pågældende selskabs finansielle situation og især dets struktur og omfanget af dets gæld er af en sådan art, at et normalt afkast (i form af udbetaling af udbytte eller værdistigning) ikke kan ventes inden for et rimeligt tidsrum efter kapitalinvesteringen.

(220) Kommissionen bemærker, at den første kapitalforhøjelse i form af gældseftergivelse skete den 31. december 2004, næsten halvandet år efter EVO's oprettelse. Kapitalforhøjelsen var tydeligvis tænkt som en foranstaltning, der skulle opveje EVO's kraftige tab. Det samme kan siges om kapitalforhøjelserne i 2005 og 2007. Foranstaltningerne blev tydeligvis ikke truffet for at få et vist kapitalafkast på kort sigt eller endog lang sigt, men alene for at udligne tidligere tiders tab. En privat investor ville aldrig have vedtaget kapitalforhøjelserne, især ikke de to sidste. EVO befandt sig ikke i en god finansiel og økonomisk situation, og forholdene udviklede sig tydeligvis ikke i henhold til forretningsplanen, hvor tabene formodedes at falde støt i stedet for at stige hurtigt. Allerede ved udgangen af 2003 var over halvdelen af den registrerede kapital forsvundet, og denne situation ændrede sig ikke i de følgende år trods flere kapitalforhøjelser. Uden nogen som helst udsigt til fremtidigt afkast af kapitalen ville en privat investor ikke have valgt at forhøje virksomhedens kapital for at opveje tab (50). I stedet ville han alvorligt have overvejet de øvrige muligheder (lukning, salg osv.) og i det mindste have krævet nogle garantier eller omstruktureringsforanstaltninger. Også den særlige form for kapitalforhøjelse (gældseftergivelse) bekræfter, at disse kapitalforhøjelser ikke kan ses som led i den omstrukturering, der blev planlagt i 2001.

(221) Desuden skal det bemærkes, at EVO skal betragtes som en kriseramt virksomhed (51). Ifølge fast praksis vurderes det, at kapitalforhøjelser, der bevilges til kriseramte virksomheder, udgør statsstøtte (52).

(222) Følgelig begunstigede de gentagne kapitalforhøjelser EVO efter artikel 107, stk. 1, i TEUF.

10.1.2.3. Fordel for PAKHUIZEN

(223) For så vidt angår den langfristede lejekontrakt for brug af bygningerne til PAKHUIZEN (53), finder Kommissionen på baggrund af de foreliggende oplysninger, at den udgør en fordel. For det første kan den årlige leje på kun 25 EUR ikke betragtes som en normal betaling for en langfristet leje af 14 754 m2 bygninger i 45 år, selv ikke hvis de er i dårlig stand og kræver renovering. Det forhold, at PAKHUIZEN skal renovere bygningerne, ændrer ikke noget herved. Ifølge belgisk lov (54) er ejeren af bygningerne rent faktisk ikke forpligtet til at reparere dem. En lejer har derimod pligt til at vedligeholde bygningerne i god stand og foretage almindeligt reparationsarbejde. De belgiske myndigheder har ikke påvist, at det renoveringsarbejde, som PAKHUIZEN havde pligt til at foretage i henhold til den langfristede lejekontrakt, ville være mere end »almindeligt reparationsarbejde«. Desuden har de belgiske myndigheder ikke dokumenteret, at omkostningerne til opfyldelsen af denne pligt ville svare til den leje, som man ville kunne have fået for bygningerne på almindelige markedsvilkår.

(224) Endvidere har de belgiske myndigheder erkendt, at PAKHUIZEN ikke har opfyldt sine renoveringsforpligtelser og ikke har brugt bygningerne efter formålet. Byen har tydeligvis ikke truffet foranstaltninger mod PAKHUIZEN for at håndhæve aftalen, selvom den havde ret til det. Selv hvis den årlige leje på 25 EUR under hensyntagen til renoveringsomkostningerne kunne betragtes som svarende til markedsprisen, hvilket ikke er tilfældet, ville PAKHUIZEN under alle omstændigheder have fået en fordel fra det tidspunkt, det stod klart, at byen havde givet afkald på at håndhæve kontrakten.

(225) For så vidt angår udlejning af bygningerne til PAKHUIZEN på betingelse af, at denne vedligeholdt og renoverede bygningerne, skal følgende bemærkes. Ifølge det markedsøkonomiske investorprincip og også under hensyntagen til betingelserne i Kommissionens meddelelse vedrørende statsstøttelementer i offentlige myndigheders salg af grunde og bygninger kan den offentlige myndighed betragtes som handlende som en markedsøkonomisk virksomhed, hvis den indgår sine kontrakter til den højeste pris i et åbent, gennemsigtigt og ikke-diskriminerende udbud til den højst bydende eller efter en uafhængig sagkyndigs vurdering af markedsværdien. Dette ser dog ikke ud til at være sket.

(226) Det forhold, at ejeren af bygningerne (oprindelig byen, derefter AGVO) efter 27 år har ret til halvdelen af PAKHUIZENs årlige overskud, ændrer intet ved ovenstående analyse. En sådan fordel er for fjern og usikker til at have nogen reel, aktuel nettoværdi for bygningernes ejer. Selv hvis den havde en sådan værdi, har de belgiske myndigheder ikke dokumenteret, at denne værdi, selv sammen med den årlige leje på 25 EUR plus (ekstraordinære) renoveringsomkostninger, er så høj, at den svarer til lejen til markedspris for PAKHUIZENs leje af den faste ejendom.

(227) Følgelig har PAKHUIZEN en årlig fordel i sine driftsomkostninger, som udgør en begunstigelse efter artikel 107, stk. 1, i TEUF.

(228) Med hensyn til tiden efter 26. marts 2004, hvor AGVO blev ejer af de pågældende bygninger, bemærker Kommissionen, at lejekontrakten fortsat var gældende på samme vilkår som før, og at PAKHUIZEN derfor fortsat havde en fordel.

10.1.2.4. Fordel for fiskerivirksomheder, der benytter EVO's og PAKHUIZENs ydelser

(229) I beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure bemærkede Kommissionen, at EVO og eventuelt også PAKHUIZEN tilbød de fiskerivirksomheder, der benyttede deres auktion, deres ydelser til under den sats, som en privat virksomhed ville tilbyde.

(230) Det ser ud til, at EVO betaler alle eller dele af udgifterne til containertransport af fisk, som skal sælges i Oostende, fra forskellige steder i Europa. Desuden tilbyder EVO tilsyneladende lån til under markedsprisen på betingelse af, at den låntagende virksomhed sælger sine fangster på Oostende auktion.

(231) Det fremgår af bemærkninger fra interesserede parter, at EVO åbenbart har indført andre former for praksis, der fordrejer den almindelige konkurrence på markedet, men Kommissionen har ikke modtaget oplysninger, der bekræfter dette. De belgiske myndigheder har bestredet, at EVO har tilbudt ydelser til under markedsvilkårene.

(232) Selvom Kommissionen kun har modtaget yderst begrænset dokumentation vedrørende de kommercielle vilkår, på hvilke EVO tilbød sine ydelser, kan det ikke udelukkes, at virksomheder, der bruger Oostende fiskeauktion, begunstiges efter