Kommissionens beslutning

af 11. juni 2002

om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81

(sag COMP/36.571/D-1 - Østrigske banker - "Lombard Club")

(meddelt under nummer K(2002) 2091)

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(2004/138/EF)

INDHOLDSFORTEGNELSE

>TABELPOSITION>

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86(1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1/2003(2), særlig artikel 3 og 15,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 11. september 1999 om at indlede procedure i denne sag,

efter at have givet de deltagende virksomheder lejlighed til at udtale sig om Kommissionens klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 samt Kommissionens forordning (EF) nr. 2842/98 af 22. december 1998 om høring af parter i visse procedurer efter EF-traktatens artikel 85 og 86(3),

under henvisning til endelig rapport fra høringskonsulenten i denne sag(4),

efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, og

ud fra følgende betragtninger:

1. INDLEDNING

(1) Der har tidligere i Østrig været en lang tradition for aftaler mellem østrigske banker - hovedsagelig om vilkår og gebyrer - som indtil 1980'erne til dels var baseret på lovgivning(5). I løbet af årene havde bankerne skabt et finmasket netværk af indholdsmæssigt vidtfavnende udvalg med tætte organisatoriske bånd, inden for hvis rammer - indtil dagen for Kommissionens uanmeldte kontrolundersøgelser i juni 1998 - de regelmæssigt, i gennemsnit hver fjerde arbejdsdag, samordnede deres praksis med hensyn til alle væsentlige konkurrenceparametre. Da de var klar over relevansen af disse aftaler ud fra et konkurrenceretligt synspunkt, forsøgte de (dog i vidt omfang forgæves) at udviske eller fjerne sporene af deres møder ved at undgå, kamuflere og destruere mødereferater.

(2) Ved undersøgelsen af de faktiske omstændigheder har Kommissionen kunnet støtte sig på et stort antal beslaglagte originaldokumenter fra den relevante periode - f.eks. mødereferater, notater, telefonnotater, korrespondance. Disse aftaler havde udtrykkeligt til formål - og i vidt omfang til følge - at begrænse konkurrencen. Der er i den forbindelse tale om en klar og entydig overtrædelse af EF-traktatens artikel 81, som skal sanktioneres med bøde.

(3) Denne beslutning har følgende struktur: Indledningsvis beskrives en række vigtige kendetegn ved det østrigske bankmarked, som er af betydning for forståelsen af denne sag (afsnit 2). Derpå følger en kort beskrivelse af de vigtigste deltagende banker og grupper af banker - som samtidig er denne beslutnings adressater - samt de produkter/tjenester, der er omfattet af kartellet (afsnit 3). Efter et kort overblik over de vigtigste proceduremæssige skridt (afsnit 4) behandles baggrunden for udvalgene som led i Lombard-netværket samt dets organisatoriske struktur, funktion og formål (afsnit 5). Derpå følger kronologiske oversigter over de vigtigste kartelmøder i perioden 1994-1998 (afsnit 6-11). I et særskilt afsnit behandles udvalgte særudvalg (afsnit 12). Derefter behandles virksomhedernes vigtigste argumenter i forbindelse med de faktiske omstændigheder. Den retlige vurdering af de faktiske omstændigheder (afsnit 14), nogle betragtninger vedrørende procedurespørgsmål (afsnit 15) samt en gennemgang af de nødvendige sanktioner (afsnit 16) findes i slutningen af denne beslutning.

2. DET ØSTRIGSKE BANKMARKED

(4) Det forhold, at det offentlige indtil for nogle få år siden havde en meget stor ejerandel i de østrigske banker, kan have været grunden til, at indtægtssiden var trådt i baggrunden i forhold til bestræbelsen på at opnå en større omsætning og højere markedsandele. Efter egne udsagn var de ansvarlige ledende bankmedarbejdere ikke i stand til at foretage kalkulationer på driftsøkonomisk ansvarsfuld måde(6). På baggrund af en stagnerende efterspørgsel efter lån resulterede dette navnlig inden for lån til private i et overudbud(7) og efterfølgende i faldende rentemarginaler for bankerne.

(5) Konkurrence, som fører til faldende rentemarginaler - og priser under gennemsnitsomkostningerne - opfattes som regel af de pågældende virksomheder som "ødelæggende". Under sådanne omstændigheder har disse principielt to muligheder. Enten resulterer de kontinuerligt faldende indtægter i en markedsjustering (udtræden af markedet eller kapacitetsnedskæring som led i en koncentration), eller markedsaktørerne forsøger i videst muligt omfang at begrænse den konkurrence, der er fremkaldt af overudbuddet, og på den måde bremse eller endog standse prisfaldet. Følgerne heraf er opskruede priser og en kunstig opretholdelse af ineffektive markedsstrukturer.

(6) De østrigske banker har - i hvert fald til dels - valgt den anden variant: Da det mulige scenario i form af en markedsjustering - på grund af den efter bankernes opfattelse "ukontrollable risiko" - af disse ikke blot blev set som en anledning til forretningspolitiske initiativer, men også udløste "frygt"(8), tilstræbte de en "disciplineret" og "velordnet" konkurrence på grundlag af aftaler(9). I kampen mod såkaldt "ødelæggende underbudspriser" - som vel også slet og ret kan betragtes som fri konkurrence - viste kartelaftaler sig at være et velkomment middel(10). Episoder med mere eller mindre ubegrænset konkurrence plejede bankerne derimod at betegne som "hyperaktivitet". Gebyrer blev i denne henseende i mindre grad opfattet som et konkurrenceelement, men snarere som "fælles indtægtsmulighed" - til skade for bankkunderne(11). De østrigske bankers bestræbelser på gennem en samordning - dvs. i fællesskab på forbrugernes bekostning frem for individuelt på konkurrenternes bekostning - at opnå forbedringer af deres rentemarginaler løber i realiteten som en rød tråd gennem denne undersøgelse. At kartellet derudover har forhindret den nødvendige markedsjustering, har en bank selv erkendt(12).

(7) På grund af produkternes vidtgående standardisering, offentliggørelsen af rentesatser (ved opslag i ekspeditionslokalet) og regelmæssige prissammenligninger i medier og fra forbrugerorganisationer er det østrigske bankmarked generelt meget gennemsigtigt. For yderligere at øge denne gennemsigtighed, bedre at kunne kontrollere overholdelsen af kartelaftalerne og minimere virkningen af en eventuel hemmelig konkurrence - f.eks. gennem fravigelser af de offentliggjorte rentesatser - gennemførte de østrigske banker med jævne mellemrum omfattende tests - såkaldte "konkurrenceovervågninger" - hos deres konkurrenter og aftalte en "løbende direkte kontakt i forbindelse med formodede/af kunderne påståede/angiveligt konstaterede fravigelser" af aftaler(13). "Skulle der komme oplysninger om tilbud, som er i strid med de [aftalte] principper", påtog et af kartelmedlemmerne sig at "koordinere og afklare sagen"(14). At sådanne tests var reglen, fremgår også af et referat af et kartelmøde i juli 1994, ifølge hvilket Bank Austrias repræsentant foreslår, at der "i august ikke foretages konkurrenceovervågninger"(15). I mange tilfælde var fristelsen til at fravige de aftalte vilkår og derved vinde markedsandele dog for stor for de pågældende banker.

3. VIRKSOMHEDER OG PRODUKTER

(8) Næsten alle kreditinstitutter fra alle vigtige sektorer(16) deltog i de omhandlede former for praksis. Efter markedsjusteringen, der først fandt sted på et sent tidspunkt, står fire grupper af banker på nuværende tidspunkt stærkt på det østrigske bankmarked: Bank Austria, som tilhører HypoVereinsbank, sparekassegruppen samt Erste Bank, land-andelsbankgruppen samt Raiffeisen Zentralbank og Bank für Arbeit und Wirtschaft/Postsparkasse. Med nogen afstand følger endelig industri-andelsbankgruppen samt ÖVAG.

(9) Denne beslutning er rettet til nedenstående kreditinstitutter(17).

a) Bank Austria Aktiengesellschaft ("BA")

Efter Creditanstalt AG's ("CA")(18) sammenlægning med BA, der trådte i kraft den 23. september 1998, er BA den største bankgruppe i Østrig. Som følge af en fusion i begyndelsen af 2001 erhvervede Bayerische Hypo-Vereinsbank AG ("HVB") enekontrol med hele BA-gruppen(19). BA-gruppens markedsandel udgør ca. 25 %. Gruppen har i hele Østrig ca. 470 filialer og ca. 13000 ansatte.

b) Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG ("Erste")

Efter fusionen med GiroCredit Bank Aktiengesellschaft der Sparkassen med virkning fra den 4. oktober 1997(20) er Erste det centrale institut i sparekassegruppen(21), hvori indgår i alt ca. 70 sparekasser, samt den næststørste bankkoncern i Østrig. Sparekassegruppen samt Erste tegner sig for en markedsandel på ca. 30 %(22). Gruppen har i Østrig ca. 1500 filialer og ca. 24000 ansatte.

c) Raiffeisen Zentralbank Österreich AG ("RZB")

RZB er det centrale institut i den østrigske land-andelsbankgruppe. Denne har en trestrenget struktur(23) og råder over ca. 2350 filialer. Land-andelsbankgruppen tegner sig for en markedsandel på ca. 22 % og har ca. 20000 ansatte. Foruden sin funktion som repræsentant for land-andelsbankgruppen varetager RZB også selv bankforretninger, hovedsagelig inden for udenlandske aktiviteter og storkunderådgivning(24).

d) Bank für Arbeit und Wirtschaft Aktiengesellschaft ("BAWAG")

Siden december 2000 har BAWAG været hovedaktionær i Österreichische Postsparkasse Aktiengesellschaft ("PSK")(25). Som følge af den vidtgående organisatoriske sammenlægning af de to institutter har BAWAG-PSK-gruppen over 2000 filialer i hele Østrig og en markedsandel på ca. 10 %, hvoraf BAWAG tegner sig for ca. 5 % og PSK 5 %(26).

e) Österreichische Postsparkasse Aktiengesellschaft ("PSK")

PSK er (som følge af en sammenlægning med virkning fra den 1. oktober 1998) efterfølger til Bank der Österreichischen Postsparkasse Aktiengesellschaft ("PSK-B").

f) Österreichische Volksbanken AG ("ÖVAG")

ÖVAG er det centrale institut i industri-andelsbankgruppen, der har en tostrenget struktur og består af ca. 60 selvstændige industri-andelsbanker på primærtrinnet. Industri-andelsbankerne har et tæt samarbejde inden for vigtige områder som organisation og markedsføring og ejer majoriteten af andelene i ÖVAG. Industri-andelsbankgruppens markedsandel udgør ca. 7 %(27). Gruppen har i Østrig ca. 600 filialer og ca. 5000 ansatte.

g) NÖ Landesbank-Hypothekenbank AG ("NÖ Hypo")(28)

Siden den 1. januar 1997 har NÖ Landesbank-Hypothekenbank AG været et koncernselskab i ÖVAG(29). NÖ Hypo er navnlig aktiv i Wien og Niederösterreich, hvor dens markedsandel formentlig ikke overstiger 2 %(30).

h) Raiffeisenlandesbank Niederösterreich-Wien reg Gen mbH ("RLB")

I 1997 blev Raiffeisenbank Wien AG ("RBW"; umiddelbart efter overdragelsen af Raiffeisenbank Wien reg Gen mbH's bankvirksomhed til denne) som led i en sammenlægning fusioneret med sin hovedanpartshaver RLB(31). RLB/RBW's aktivitetsområde er begrænset til forbundshovedstaden Wien, hvor banken tegner sig for en markedsandel på ca. 5 %.

(10) De ovennævnte banker og grupper af banker tilbyder inden for detail- og engrosbankvirksomhed alle produkter og tjenester, som typisk udbydes af universalbanker. Som det vil fremgå af nedenstående kapitler, vedrørte det østrigske bankkartel hele sortimentet af disse produkter og tjenester - lige fra indlåns- og udlånsrenter til gebyrer og omkostninger(32) - og omfattede derudover andre konkurrenceparametre såsom reklameaktiviteter og kontakt til medier/forbrugerorganisationer eller kalkulationsgrundlag(33).

(11) I de seneste år er det udlånsvolumen, der er ydet til produktions- og servicevirksomheder til investeringsformål, steget markant (i 1997 steg det med 14 %). Dette skyldes også denne låntagergruppes øgede eksportaktiviteter - både blandt større og små og mellemstore virksomheder.

(12) I 1999 udgjorde udenlandske ikke-bankers indlån hos østrigske kreditinstitutter ca. 26 mia. EUR og lån ydet af østrigske kreditinstitutter til udenlandske ikke-banker ca. 36 mia. EUR. Pr. februar 2002 havde udenlandske kunder ca. 380000 opsparingskonti i østrigske kreditinstitutter(34).

4. SAGSFORLØB

4.1. Baggrunden

(13) I april 1997 begik et medlem af direktionen i en østrigsk bank, [...], selvmord. Forinden havde han skrevet et afskedsbrev, som han sammen med en lang række dokumenter sendte til statsadvokaturen og oppositionspartier. Blandt disse dokumenter var der ét, hvorpå der med håndskrift var anført "Lombard 8.5.", og som indeholdt en liste over 13 foranstaltninger til forbedring af bankernes indtjening.

(14) Kommissionen fik kendskab til dette dokument den 6. maj 1997 - tydeligvis en dagsorden for eller et referat af et møde afholdt den 8. maj 1996(35) - og påbegyndte forberedelsen af en undersøgelse, da der var mistanke om konkurrencebegrænsende aftaler og/eller samordnet praksis. Den 30. juni 1997 indgav Frihedspartiet (Freiheitliche Partei Österreichs) en klage i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 med hensyn til otte østrigske kreditinstitutter som følge af, at der var mistanke om konkurrencebegrænsende aftaler.

4.2. Kontrolundersøgelserne

(15) Den 23. og 24. juni 1998 foretog Kommissionens tjenestemænd, ledsaget af tjenestemænd fra det østrigske økonomiministerium, på grundlag af Kommissionens beslutninger af 18. juni 1998 uanmeldte kontrolundersøgelser hos bl.a. BA, CA, Erste, RZB, PSK og BAWAG.

(16) Da PSK modsatte sig kontrolundersøgelsen, gennemførte tjenestemænd fra Forbundsøkonomiministeriet på grundlag af en dommerkendelse fra formanden for den kartelretlige instans, Kartellgericht, en ransagning i virksomhedens lokaler i henhold til § 142, stk. 4, i den østrigske strafferetsplejelov (Strafprozeßordnung) sammenholdt med § 4, stk. 5, i EU-konkurrenceloven (EU-Wettbewerbsgesetz) (således som affattet i BGBl 627/94 og BGBl 175/1995).

(17) Som led i disse kontrolundersøgelser og ransagningen fandt tjenestemændene fra Kommissionen og Forbundsøkonomiministeriet omfattende skriftligt bevismateriale (deltagerlister, mødereferater, notater, interne instrukser o.lign.), som bekræftede mistanken om forbudte aftaler og/eller samordnet praksis.

4.3. Begæringerne om oplysninger

(18) Den 21. september 1998 fremsatte Kommissionen begæringer om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 over for de fleste af de kreditinstitutter, der er nævnt i betragtning 15 ovenfor, samt over for andre kreditinstitutter og sammenslutninger. Adressaterne blev heri anmodet om at oplyse datoer for og deltagere i udvalgsmøder(36) samt fremsende eksisterende dokumenter i den forbindelse.

4.4. Virksomhedernes reaktion

(19) Umiddelbart efter modtagelsen af begæringerne om oplysninger anmodede de største berørte banker Kommissionens generaldirektør for konkurrence om et møde og tilbød ved den lejlighed at "samarbejde" i forbindelse med fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Dette "samarbejde" skulle bestå i, at bankerne - i stedet for at besvare begæringerne om oplysninger - "frivilligt" ville redegøre for de faktiske omstændigheder og give afkald på en høring. Til gengæld skulle Generaldirektoratet for Konkurrence frafalde kravet om en besvarelse af begæringerne om oplysninger og kun pålægge en "moderat" bøde. Generaldirektøren glædede sig ganske vist principielt over, at bankerne var rede til at samarbejde, men afviste enhver aftale mellem bankerne og Kommissionen og gjorde det klart, at denne procedure ville forløbe som enhver anden. Begæringerne om oplysninger skulle derfor besvares inden for fristen og fuldstændigt.

(20) Med hensyn til den "frivillige" redegørelse for de faktiske omstændigheder, som bankerne havde foreslået, fastholdt generaldirektøren, at det selvfølgelig stod bankerne frit for - uafhængigt af den rettidige og fuldstændige besvarelse af Kommissionens begæringer om oplysninger - at give oplysninger, som ikke var omfattet af disse begæringer. Kommissionen ville undersøge i hvert enkelt konkrete tilfælde, om der var tale om sådanne oplysninger om de pågældende forhold, og - såfremt dette skulle være tilfældet - om disse kunne yde et væsentligt bidrag til konstateringen af en overtrædelse og således betragtes som et "samarbejde", der i givet fald kunne føre til bødenedsættelse.

(21) Alle adressater besvarede efterfølgende begæringerne om oplysninger. Nogle var i denne forbindelse af den opfattelse, at de med hensyn til den overvejende del af de pågældende begæringer om oplysninger ikke var forpligtet til at give oplysninger, og at de pågældende dokumenter og spørgsmål derfor - inden for rammerne af det nævnte "samarbejde" - blev fremlagt og besvaret på frivilligt basis. Kommissionen afviste denne retsopfattelse som urigtig.

(22) Kort tid efter fremsendte de største berørte banker Kommissionen et dokument, der blev betegnet som en "fælles redegørelse for de faktiske omstændigheder", og hvori de udførligt beskrev kartellets historiske baggrund samt kort sammenfattede og fremkom med deres vurdering af de enkelte udvalg, som det fremgik af de dokumenter, der var blevet fundet og skulle fremlægges. Samtidig fremlagde de endnu en gang de dokumenter, som Kommissionen havde fundet, og de dokumenter, der skulle fremlægges i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17. For at kunne vurdere den eventuelle merværdi, som de dokumenter, der blev fremlagt sammen med den fælles redegørelse, kunne udgøre for de igangværende undersøgelser, anmodede Kommissionen bankerne om oplysninger om, hvorvidt Kommissionen endnu ikke havde fået kendskab til disse dokumenter - og i givet fald hvilke. Bankerne anså imidlertid dette for hverken muligt eller nødvendigt.

(23) Den 13. september 1999 fremsendte Kommissionen klagepunktsmeddelelsen af 11. september 1999 til de berørte banker. Efter bankernes gennemsyn af sagsakterne og skriftlige bemærkninger fandt der en mundtlig høring sted den 18. og 19. januar 2000. Den 22. november 2000 fremsendte Kommissionen de pågældende banker den supplerende klagepunktsmeddelelse af 21. november 2000.

(24) Den 5. februar 2001 fremsendte alle berørte banker Kommissionen et dokument, der blev betegnet som en "supplerende fælles redegørelse for de faktiske omstændigheder" (samt en række yderligere dokumenter), hvori de ud fra deres synsvinkel redegjorde for de forhold, der blev beskrevet i de supplerende klagepunkter. Efter bankernes gennemsyn af sagsakterne og skriftlige bemærkninger fandt der endnu en mundtlig høring sted den 27. februar 2001.

5. BAGGRUNDEN FOR "LOMBARD"-NETVÆRKET SAMT DETS STRUKTUR, FUNKTION OG FORMÅL

(25) Inden den kronologiske oversigt over kartelmøder i perioden 1994-1998 (se fra afsnit 7) behandles her kort den historiske baggrund for Lombard-netværket samt dets struktur, funktion og formål.

(26) Kommission oplysninger er umiddelbart baseret på dokumenter fra den relevante periode (mødereferater, interne notater, korrespondance osv.) som dels blev fremfundet under de uanmeldte kontrolundersøgelser, dels skulle fremlægges som led i begæringerne om oplysninger(37).

5.1. Baggrund

(27) I henhold til den østrigske lov om bankvirksomhed (Kreditwesengesetz - KWG) fra 1979 havde bankernes brancheforeninger eller bankerne selv mulighed for at indgå aftaler om rentesatsen for opsparingsindskud såvel med tre måneders opsigelse (såkaldt "grundrenteaftale" (Eckzinsabkommen)(38)) som med et frit aftalt opsigelsesvarsel (såkaldt "kreditrenteaftale" (Habenzinsenabkommen)(39)) samt om reklameaktiviteter (såkaldt "konkurrenceaftale" (Wettbewerbsabkommen)(40)). De østrigske bankers generelt svage indtjeningsevne i begyndelsen af 1980'erne blev dels fulgt op af lovgiveren med en ændring af loven om bankvirksomhed fra 1986, dels af bankerne selv med etableringen af et kartel vedrørende vejledende udlåns- og indlånsrenter (såkaldte "reguleringsaftaler" (Ordnungspolitische Vereinbarungen), 1985). En række udvalg - udlånsrenteudvalget (Aktivrunde), indlånsrenteudvalget (Passivrunde), Minilombard-udvalget - opstod på daværende tidspunkt.

(28) I sommeren 1989 blev reguleringsaftalerne igen ophævet(41). Da kreditinstitutterne imidlertid fandt det vanskeligt at fastsætte deres rentesatser hensigtsmæssigt uden at basere sig på bindende aftaler, indgik de fortsat aftaler om udlåns- og indlånsrenter som led i netværket.

(29) Relevansen af sådanne aftaler ud fra et konkurrenceretligt synspunkt var allerede kendt på daværende tidspunkt:

(30) Den 1. februar 1991 indgav Österreichischer Arbeiterkammertag en begæring til Kartellgericht med anmodning om, at denne opfordrede i alt ni banker til at anmelde indførelsen eller forhøjelsen af gebyrer på anfordringskonti som kartel. Österreichischer Arbeiterkammertag var af den opfattelse, at indførelsen eller forhøjelsen af sådanne gebyrer fra den 1. januar 1991 kun kunne bero på en aftale.

(31) Da Kartellgericht gav Österreichischer Arbeiterkammertag medhold, ankede de berørte banker sagen til Kartellobergericht, som beskrev aftalen om den fælles praksis eller samordningen af denne praksis i forbindelse med forhøjelsen eller indførelsen af gebyrer som en praksis, der alene havde til formål "[...] at begrænse konkurrencen om de kunder, der var interesserede i at have eller oprette anfordringskonti"(42).

(32) I betragtning af Østrigs forestående tiltrædelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde blev anvendelsen af EU's konkurrenceregler i stigende grad vist opmærksomhed. I september 1992 behandlede f.eks. en artikel - med titlen "Bankkarteller i EØS" - i det førende banktidsskrift udførligt virkningerne af Østrigs tiltrædelse af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Efter en detaljeret beskrivelse af EF-Domstolens praksis på området og Kommissionens beslutningspraksis konkluderer forfatteren, at "den østrigske banksektor [vil] gøre klogt i at undersøge nærmere, om de forskellige aftaler, beslutninger, rundskrivelser, anbefalinger [...] er forenelige med EØS-aftalen. [...] Sådanne aftaler vil derfor skulle ændres allerede inden tiltrædelsen af EØS, eller de vil skulle opgives fuldstændigt"(43).

(33) Ligeledes i 1992 blev der i en serie med titlen "Banker i det indre marked", der udgives af en anset universitetsprofessor, offentliggjort en omfattende afhandling over emnet "EØS-kartelret og banker". Heri forklares det indledningsvis, at mellemstatslighedsbestemmelsen "i reglen fortolkes meget bredt" af fællesskabsorganerne og "under alle omstændigheder" finder anvendelse, når et kartel "omfatter hele en medlemsstats område". Forfatteren konkluderer efterfølgende, at aftaler om rentesatser - såfremt sådanne fortsat skulle forekomme efter reguleringsaftalernes udløb - vil være ulovlige i henhold til EØS' og EF's konkurrenceregler. Det er "fuldstændig urealistisk"(44), at Kommissionen vil fritage sådanne aftaler.

(34) Da medierne i september 1993 fik kendskab til et strategidokument vedrørende ensartede kalkulationsgrundlag og minimumsrentesatser, der var udarbejdet i fællesskab af BA, CA, Erste, RZB, ÖVAG, PSK og BAWAG (se betragtning 74), beskyldte en repræsentant for Wiener Arbeiterkammer offentligt bankerne for at have indgået en kartelaftale. De berørte banker tilbageviste denne beskyldning med den begrundelse, at der ikke forelå nogen direktionsbeslutninger herom. I et brev af 28. marts 1993 til CA gav Bank für Tirol und Vorarlberg udtryk for den opfattelse, at det i betragtning af den "overraskende offentliggørelse af dokumentet under overskriften adfærdskartel [vil skulle] overvejes, hvordan man konkret skal forholde sig"(45).

(35) Selv om det klart fremgik, at bankernes aftaler var uforenelige med Fællesskabets konkurrenceret - se f.eks. de i betragtning 32 og 33 nævnte afhandlinger i relevante publikationer - syntes bankerne ikke at være påvirket af, at Fællesskabets konkurrenceregler snart ville finde anvendelse. Med hensyn til f.eks. konkurrenceaftalen - som begrænsede muligheden for at annoncere med rentesatser og derfor i en af de ovennævnte afhandlinger var blevet betegnet som aftaler, der "uden tvivl fuldt ud ville være omfattet af EØS' kartelforbud" - blev der i december 1993 fremsat forslag om at videreføre disse aftaler også efter den 1. januar 1994. Under en drøftelse i slutningen af december 1993 mellem [repræsentanter] for BA, CA og RZB fremgik det, at CA, RZB og PSK ville videreføre disse aftaler, men ikke BAWAG. BA's [repræsentant] anførte derfor i sit mødenotat, at der "så hurtigt som muligt skal afholdes et møde med [...] [BAWAG's [repræsentant]]"(46). Undgåelsen af at annoncere med rentesatser var faktisk jævnligt medtaget i de aftaler, der efterfølgende blev indgået mellem de østrigske banker.

(36) Den 1. januar 1994 tiltrådte Republikken Østrig Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. På samme dato trådte bankloven fra 1994 i kraft, hvorved også de sidste lovgrundlag for enhver samordning mellem kreditinstitutterne blev fjernet. Den 1. januar 1995 blev Republikken Østrig medlem af Den Europæiske Union.

(37) Bankerne opgav imidlertid ikke deres aftaler, som tydeligvis var i strid med EØS'/EF's konkurrenceregler, men videreførte også efter den 1. januar 1994 de mange eksisterende udvalg. Lombard-netværket bibeholdtes således og blev i ubegrænset omfang anvendt i forbindelse med de mange forskellige aftaler og samordningsforanstaltninger mellem de pågældende banker. Disse var nemlig af den opfattelse, at kartelaftaler "altid har været en del"(47) af bankvirksomhed, og havde derfor på ingen måde til hensigt at ændre på dette - blot fordi Fællesskabets konkurrenceret nu fandt anvendelse.

(38) Den østrigske offentlighed nærede ganske vist fortsat mistanke, og i forbindelse med rente- og gebyrændringer blev der gentagne gange fremsat påstande om en "kartellignende prispolitik"(48) eller "åbenbare aftaler"(49) eller rejst det spørgsmål, om der var tale om "renteaftaler"(50).

(39) En lang række dokumenter beviser i realiteten, at bankerne faktisk var klar over relevansen af deres aftaler ud fra et konkurrenceretligt synspunkt.

(40) Under et møde i oktober 1994 vedrørende forhøjelsen af overførselsomkostningerne blev der "gjort opmærksom på de konkurrencemæssige aspekter (i forbindelse med transaktioner med kunder)", og det blev fastslået, "at der i EU er en grundlæggende anderledes retsopfattelse [end den østrigske; anm.]. De enkelte institutters juridiske afdelinger bør se nærmere på denne EU-problematik"(51).

(41) På et møde i november 1994 om gebyrsatser i forbindelse med grænseoverskridende betalingstransaktioner kunne "spørgsmålet om, hvorvidt bankerne med fastsættelsen af en interbanksats overtræder konkurrenceloven, ikke umiddelbart besvares"(52).

(42) Under et møde i marts 1995 blev det fastslået, at man med hensyn til gennemførelsen af sådanne udvalgsmøder "til sin tid [vil skulle] undersøge de eventuelle virkninger af EU's konkurrenceret"(53).

(43) På et møde i maj 1995, igen om emnet prissamordning mellem banker, blev der behandlet en rapport (tydeligvis et internt dokument fra GiroCredit), som havde undersøgt spørgsmålet, "om de regelmæssige drøftelser i udvalget vedrørende grænseoverskridende transaktioner, hvor interbankprissætningen mellem de østrigske banker samordnes, giver anledning til konkurrenceproblemer". Rapporten når til den konklusion, at "aftalen om interbankpriser også efter EU-retten formentlig vil blive betragtet som en begrænsning af konkurrencen". Dette kan "medføre, at Europa-Kommissionen indleder kontrolundersøgelser, og at der pålægges strenge sanktioner"(54).

(44) Den 24. maj 1996 bekræftede et "bankdirektionsmedlem, som ønsker at forblive anonymt" over for Austria Presse Agentur, at der "i bankkredse er en stigende længsel efter visse aftaler", men erkendte, at de renteaftaler (se betragtning 27), der var almindelige i 1980'erne, nu ikke længere var mulige "af konkurrenceretlige grunde"(55). At disse ulovlige aftaler blev videreført i uformindsket omfang, blev ganske vist ikke nævnt at dette direktionsmedlem.

(45) På et møde i oktober 1996 nåede deltagerne til den konklusion, at ingen af variationerne i forbindelse med det emne, der blev behandlet, "bringer en løsning på den konkurrencemæssige problematik"(56).

(46) Bevidstheden om, at deres aftaler gav anledning til konkurrenceproblemer, fik i sidste instans de pågældende institutter til også at gøre sig tanker om konkrete forholdsregler:

(47) Under et møde i november 1997 foreslog en deltager, at der af forsigtighedshensyn fremover "ikke længere skal udarbejdes referater af sådanne møder". Et instituts juridiske afdeling var også blevet rådspurgt i den forbindelse. De adspurgte juristers praksisbetonede råd lod ikke noget tilbage at ønske med hensyn til klarhed: "destruering af eksisterende gamle referater"(57).

(48) Andre forslag til at kamuflere aftalerne var "omdøbning (f.eks. til markedsobservationer)"(58) af interne notater herom samt disses tilbagesendelse til den enkelte forfatter med henblik på "efterfølgende destruering"(59). Referater var nu forsynet med påtegningen "strengt fortroligt!"(60).

(49) På et møde i maj 1998 nævnte en deltager igen, at han af sit instituts juridiske afdeling var blevet gjort opmærksom "på problematikken i forbindelse med referater [...] med hensyn til konkurrenceproblemer". Der ville "derfor ikke blive taget referat af dette møde"(61).

(50) I et radiointerview i februar 2000 erkendte [en repræsentant] for en af de berørte banker, at de østrigske banker havde "været nødt til at ophæve" deres aftaler. Da dette imidlertid ikke var sket, "vil vi skulle betale herfor"(62).

5.2. De enkelte udvalg, deres indbyrdes forbindelse og de centrale institutters rolle

(51) Aftalerne var indholdsmæssigt vidtfavnende, i højeste grad institutionaliserede, indbyrdes snævert forbundne og dækkede hele Østrigs område - "selv den fjerneste afkrog", som et institut rammende formulerede det(63). For hvert bankprodukt var der en særskilt udvalg, som de ansvarlige medarbejdere fra det andet eller tredje ledelsesniveau deltog i. Denne indholdsmæssige adskillelse blev dog ikke overholdt strengt i praksis. Undertiden blev indholdsmæssigt relaterede spørgsmål, som berørte flere udvalg, behandlet i et og samme udvalg. De enkelte udvalg indgik i en organisatorisk helhed.

1) Lombardclub, specialistudvalg, særudvalg, regionale udvalg(64)

a) Hver måned, med undtagelse af feriemåneden august, mødtes [ledende repræsentanter] for de største østrigske banker som overordnet instans ("Lombardclub"). Foruden klart konkurrenceneutrale emner af almen interesse - hvilket forklarer deltagelsen af repræsentanter for den østrigske nationalbank (OeNB) - behandlede [de] ændringer af rentesatser, vilkår, reklameaktiviteter osv.

b) Et niveau længere nede var de produktrelaterede specialistudvalg. De vigtigste var de såkaldte "udlånsrenteudvalg" (Aktivrunden) og "indlånsrenteudvalg" (Passivrunden), der, som det allerede fremgår, stod for samordningen af udlåns- og indlånsrenterne og afholdt møde hver for sig eller sammen (møde i udlåns- og indlånsrenteudvalget). Navnlig mellem disse udvalg og den overordnede Lombardclub var der en omfattende informationsstrøm: [En repræsentant for en bank] informerede således [en banks repræsentant] i indlånsrenteudvalget om det resultat, der var opnået i Lombardclub, og denne ville så på sin side "tage hensyn til dette om mandagen på mødet i det landsdækkende udlåns- og indlånsrenteudvalg"(65).

c) Både fra Lombardclub og det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg blev der udsendt signaler til de mange forskellige "regionale udvalg", som regelmæssigt holdt møde i alle østrigske delstater. I nogle delstater kopierede man endog den hierarkiske struktur med "Lombard"- og specialistudvalg.

d) I omvendt retning strømmede de opfattelser, der var givet udtryk for i delstaterne, til drøftelserne i det landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg (Bundesaktivrunde/Bundespassivrunde), hvor bankrepræsentanterne fra Wien mødtes med deres kollegaer fra delstaterne, og hvis beslutninger principielt var gældende for hele Østrig.

e) I forbindelse med bl.a. engrosbankvirksomhed, detailbankvirksomhed i relation til selvstændige erhvervsdrivende, realkreditlån og byggelån var der separate særudvalg (nemlig "Minilombard", "storkundeudvalget" (Großkundenbetreuerrunde), "udvalget vedrørende selvstændige erhvervsdrivende" (Freiberuflerrunde), "realkreditudvalget" (Hypothekarloge), "byggelånsudvalget" (Wohnbaubanken-Passivloge).

f) Endelig fandt der regelmæssigt møder sted om konkurrencerelevante emner i en lang række andre udvalg: I forbindelse med møder i "treasurerudvalget" (Treasurerrunde) drøftedes spørgsmål vedrørende forbundsfinansieringen samt vilkår, i de forskellige udvalg vedrørende betalingstransaktioner (navnlig "betalingstransaktionsudvalget" (Zahlungsverkehrsrunde), "udvalget vedrørende grænseoverskridende transaktioner" (Bankenrunde Ausland), "de østrigske kreditinstitutforeningers organisationskomité" (Organisiationskomitee der österreichischen Kreditinstitutsverbände) bl.a. omkostninger og gebyrer i forbindelse med betalingstransaktioner, i "eksportfinansieringsudvalget" (Exportclub) bl.a. vilkårene for eksportfinansiering, og i forbindelse med "værdipapirudvalget" (Bankenrunde Wertpapiere) bl.a. minimumsomkostninger, gebyrer og vilkår.

g) Blandt alle disse særudvalg har "controllerudvalget" (Controllerrunde), hvori [repræsentanter] for de største østrigske bankers controllingafdelinger deltog, en fremtrædende placering. Der blev i den forbindelse udarbejdet ensartede kalkulationsgrundlag og fælles forslag til forbedring af indtjeningen. Derved øgede bankerne indbyrdes gennemsigtigheden af deres omkostnings- og kalkulationselementer.

(52) Mellem alle disse udvalg, som navnlig tog sig af udlåns- og indlånsvilkår samt gebyrer, var der en regelmæssig informationsstrøm. Ofte blev drøftelser i det ene udvalg stillet i bero, indtil der var opnået enighed i et andet. Endelig betød Lombardclubs overordnede stilling, at man i kontroversielle tilfælde afventede en principiel beslutning fra denne, mens man i forbindelse med mindre vanskelige beslutninger ikke anså en bekræftelse "på det næste Lombard-møde for at være nødvendig"(66).

(53) Med henblik på en omfattende gennemførelse i hele Østrig af (eller med henblik på en samordning med) de aftaler, der var indgået på de nævnte udvalgsmøder i Wien, var der også en regelmæssig informationsstrøm til de forskellige regionale udvalg i delstaterne og fra disse til de centrale udvalg i Wien. Af og til sendte de regionale udvalg selv repræsentanter til møderne i det landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg. En bestemt medarbejder fra en bank i Kärnten deltog således regelmæssigt "som repræsentant for Kärnten" i de landsdækkende udvalg for efterfølgende at videregive oplysninger til "udvalget i Kärnten"(67).

(54) De resultater, man opnåede frem til i de forskellige udvalg, blev videregivet internt i institutterne til de forskellige direktioner, hvor de enten blev gennemført direkte eller indgik i beslutningsprocessen.

(55) Betydningen af dette tætte net af regelmæssige og omfattende samordningsforanstaltninger og aftaler for de pågældende institutter kan også beskrives kvantitativt. I den periode, som denne undersøgelse omfatter (1. januar 1994 indtil udgangen af juni 1998), fandt der alene i Wien, dvs. uden medtagelse af de mange regionale udvalg, mindst 300 møder sted. Omregnet til arbejdsdage betyder dette, at der - alene i Wien - fandt et møde sted hver fjerde dag.

(56) Endelig fandt der også uden for dette institutionaliserede netværk talrige kontakter sted mellem repræsentanter for de pågældende banker - undertiden på højeste niveau - vedrørende renter og gebyrer.

(57) Bankerne gjorde sig ligeledes tanker om, hvordan konkurrence fra beslægtede konkurrenter kunne undgås. For f.eks. ikke at opleve, at de aftaler, som bankerne havde indgået vedrørende vilkårene for byggelån, "blev modarbejdet af tilbud til underpriser fra forsikringsselskabernes side", blev det aftalt "at afholde møder med forsikringsselskaberne i denne henseende"(68).

2) Den rolle, som blev spillet af henholdsvis sparekasse-, land-andelsbank- og industri-andelsbankgruppens centrale institutter: koordinering inden for og mellem grupperne

(58) I denne forbindelse skal der ses nærmere på den særlige rolle, som de centrale institutter Erste (tidligere GiroCredit), RZB og ÖVAG spillede inden for rammerne af netværket. Deres historisk betingede og etablerede rolle som koordinator og repræsentant for deres respektive bankgruppe på det østrigske bankmarked blev umiddelbart udnyttet til at få Lombard-netværket til at fungere effektivt. På den ene side organiserede de centrale institutter den gensidige formidling af information mellem Wien og delstaterne inden for den enkelte bankgruppe, og på den anden side varetog de deres gruppes interesser over for de andre grupper i kartellet.

(59) Til sikring af en systematisk og ubrudt feedback mellem udvalgene i Wien og på regionalt plan var de veletablerede kommunikationsveje af stor betydning. Mens disse informationsveje - med hensyn til storbankerne med aktiviteter i hele Østrig - forløb mellem hovedafdelingen Wien og afdelingerne i delstaterne, anvendte man i forbindelse med de flerstrengede bankgrupper gruppeinterne informations- og repræsentationsmekanismer, der var specielt oprettet til formålet.

(60) I sin funktion som centralt institut sørgede GiroCredit/Erste for informationsstrømmen til og fra sparekassegruppens institutter i delstaterne. Inden for land-andelsbank- og industri-andelsbankgruppen havde henholdsvis RZB og ÖVAG som centrale institutter denne funktion. Nærmere oplysninger om og illustrative eksempler på disse sofistikerede repræsentations- og informationsmekanismer findes i afsnit 12.3 nedenfor.

(61) Samtidig varetog de centrale institutter ikke blot deres egne interesser på kartelmøderne, men også deres respektive gruppes interesser. De andre karteldeltagere opfattede i denne henseende de centrale institutter som repræsentanter for den enkelte gruppe. Aftalerne blev således ikke blot indgået mellem de enkelte institutter selv, men også mellem grupperne, som følgende eksempler viser.

(62) BAWAG meddelte f.eks., at dens beslutning om en påtænkt rentenedsættelse ville blive bekendtgjort "i en fax til de andre sektorer, som så [ville] orientere sig efter den"(69); man nåede først frem til "en fælles holdning i de enkelte sektorer", inden der kunne "forhandles videre" mellem grupperne(70); inden gennemførelsen af den aftalte foranstaltning fulgte også et "telefonisk samråd med de andre sektorer"(71); i forbindelse med et møde i "privatlånsudvalget" (Privatkreditrunde) blev - med adresse til GiroCredit, RBW(72) og ÖVAG - "alle sektorer anmodet om at afholde møder i delstatsudvalgene"(73), og en anden gang blev "land-andelsbanksektoren anmodet om i højere grad at reducere mindre land-andelsbankers tilbud"(74). ÖVAG meddelte f.eks. de øvrige karteldeltagere følgende: "VB-sektor: KSB [=kapitalopsparingskonti; anm.] nedsat"(75), eller "Industri-andelsbanksektoren støtter en nedsættelse på 0,5 % [...]"(76); "GiroCredit/sparekasser" meddelte de andre deltagere følgende: "Nedsættelse i forbindelse med indlån med bonustillæg koordineret med delstatssparekasser"(77); i begyndelsen af 1997 kunne det til karteldeltagernes tilfredshed konstateres, at "alle sektorer i mellemtiden [havde] gennemført de nedsættelser, der var blevet aftalt" i slutningen af 1996(78).

5.3. Udvalgsmødernes forløb

(63) I forbindelse med møder i navnlig de udvalg, der udtrykkeligt havde at gøre med vilkår, forsøgte deltagerne altid at opnå enighed om fastsættelsen af vilkårene. Som det beskrives udførligt i afsnit 7-11, forløb disse møder altid stort set på samme måde:

(64) Anledningen til møderne var ofte ændringer af de officielle rentesatser(79) foretaget af nationalbanken, hvorefter bankerne straks mødtes "med henblik på en fælles afklaring af, hvilke foranstaltninger der skulle træffes"(80). I mange tilfælde benyttede bankerne f.eks. en nedsættelse af de officielle rentesatser til straks at nedsætte indlånsrenterne uden dog samtidig at nedsætte udlånsrenterne, da de "kun [kunne] opnå en gevinst gennem asymmetriske renteændringer i forbindelse med ændrede renteforhold"(81). En sådan "asymmetrisk" videregivelse(82) af nedsættelser af de officielle rentesatser, hvorved bankerne - på forbrugernes bekostning - opnåede betydelige rentegevinster, krævede ganske vist en forudgående samordning for at kunne lykkes. Den koordinerede forsinkelse af nedsættelsen af udlånsrenterne var derfor det "erklærede mål i alle relevante udvalg"(83).

(65) I begyndelsen af drøftelserne anmodede "værtens" repræsentant først "om indlæg til den aktuelle renteudvikling"(84), hvorefter deltagerne på skift redegjorde for, hvilken reaktion (dvs. rentenedsættelse eller -forhøjelse i et vist omfang) deres institut anså for passende - "med forbehold af samordning med den andre institutter"(85). Undertiden blev møderne indledt med en kritisk gennemgang af tidligere fælles aktioner. Når alle holdninger og forslag - f.eks. en nedsættelse af renten for et produkt "til gengæld for en aftale"(86) vedrørende et andet - var blevet fremlagt (og undertiden umiddelbart blev "støttet af alle tilstedeværende"(87) eller "fuldstændig afvist af næsten alle deltagere"(88)), påbegyndtes forhandlingerne om de fælles foranstaltninger. Undertiden havde enkelte banker allerede inden kartelmødet "fuldt ud samordnet" deres positioner indbyrdes, f.eks. i forbindelse med "drøftelser mellem [...]" til forberedelse af et møde i indlånsrenteudvalget i juli 1995(89). Endelig blev forslagene "sat under afstemning"(90), eller man blev enige om et "kompromis"(91).

(66) Forhandlerne førte som regel til konkrete resultater. I referater og notater anførte bankerne derpå f.eks. følgende: "efter møjsommelige forhandlinger [...] kunne der opnås følgende resultat"(92); "Der blev i den forbindelse opnået enighed om en generel rentenedsættelse"(93); "man blev enige" om maksimumsrentesatser(94); forhøjelsen af satserne for erhvervslån blev "konkret aftalt mellem de store Wien-banker på følgende måde"(95); der blev "aftalt" rentesatser "for hele Østrig"(96); konkrete minimumssatser blev "fastsat eller bekræftet som retningslinjer"(97) eller "samordnet"(98); der blev opnået "enighed" om rentenedsættelsen(99); efter en længere diskussion "kunne der i sidste instans gennemføres en generel rentenedsættelse"(100); der "var almindelig enighed" om rentenedsættelsen(101); der blev opnået "aftale" om en nedsættelse af indlånsrenterne samt om indførelsen af et "minimumsadministrationsgebyr"(102); det blev "besluttet at ophøre med at annoncere med rentesatser"(103); med hensyn til udlånsområdet blev der "vedtaget følgende rentenedsættelser"(104); med hensyn til lån i fremmed valuta blev der "indgået følgende aftaler"(105); deltagerne ville "hver især gennemføre de i fællesskab vedtagne anbefalinger på deres område"(106).

(67) Det lykkedes ikke altid bankerne straks at opnå enighed. Den fælles beslutningsproces blev ofte - med henblik på en "foreløbig beslutning"(107), "yderligere samordning"(108), "finjustering"(109), "forudgående samordning"(110) eller "endelig samordning"(111) - behandlet i flere udvalg (hovedsagelig det wienske udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg, Minilombard-udvalget, det landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg og Lombardclub)(112).

(68) Viste det sig, at en tæt og intens koordinering inden for netværket selv ikke var tilstrækkelig, måtte vilkårene "forhandles endeligt"(113) uden for de ansvarlige udvalg, hvad enten det var i form af yderligere "forskellige samråd og aftaler", "yderligere telefoniske drøftelser"(114), "telefoniske kontakter mellem institutterne"(115), eller ved at "der snarest muligt tages telefonisk kontakt til hinanden [på ledelsesniveau] med henblik på en samordning"(116).

(69) Hvis der var opnået enighed i forbindelse med det pågældende bankprodukt, kunne "gennemførelsestidspunkterne" eller den pågældende "frist for den endelige gennemførelse af rentenedsættelserne aftales"(117). Undertiden fulgte der inden gennemførelsen derudover også et "telefonisk samråd med de andre sektorer"(118).

(70) Selv underretningen af offentligheden om de aftalte foranstaltninger blev samordnet mellem bankerne i form af en "fælles sprogbrug"(119).

(71) Undertiden var bankerne imidlertid ikke i stand til at nå til enighed og registrerede dette f.eks. på følgende måde: "der blev ikke opnået enighed om vilkårene på Lombard-mødet"(120); [i forbindelse med kapitalopsparingskontiene] kunne der "i første omgang ikke [opnås] fuld enighed"(121); man kunne "ikke nå frem til en fælles holdning" og måtte derfor "forhandle videre"(122) på et andet møde; det fælles forsøg [på at reducere kontantlånene] syntes "foreløbig at være mislykket"(123); [på udlånsområdet] var det "for størstedelens vedkommende ikke muligt at nå de ambitiøse mål, der var udstukket på sidste møde"(124).

(72) De institutter, som i givet fald ændrede vilkårene uden en forudgående samordning, gav derved anledning til "oprør" på det pågældende møde og blev udsat for til dels skarp kritik fra de øvrige konkurrenter. Sådanne "fuldstændig overraskende" - fordi de "klart [var blevet] hemmeligholdt" - foranstaltninger blev "af alle andre institutter anset for ikke at være særlig hensigtsmæssige", fordi de "var i strid med det erklærede mål med alle udvalgsmøder i denne henseende"(125). Hvis et institut mente, at det var nødvendigt at foretage "overraskende renteændringer", skulle i det mindste "alle medlemmer af udlånsudvalget omgående informeres herom". Det eneste, de øvrige institutter kunne gøre i sådanne tilfælde, var at opnå enighed om en fælles reaktion på sådanne skridt - betegnende nok kaldet "enegange". Vreden over disse lejlighedsvise "enegange" var i ét tilfælde så stor, at den pågældende bank endog blev truet med at blive udelukket fra kartellet(126).

5.4. Formål

(73) Formålet med de omhandlede aftaler var at begrænse og fordreje konkurrencen mellem de pågældende virksomheder med hensyn til de emner, der blev behandlet af udvalgene. Aftaler og samordnede foranstaltninger skulle - på forbrugernes bekostning - forbedre bankernes indtjeningssituation. Hvis man opgav kartelaftaler - der efter bankernes opfattelse sikrede en "fornuftig konkurrence" - ville det derimod resultere i en "udhuling af rentemarginalerne"(127). De pågældende banker har selv gentagne gange givet udtryk for dette formål skriftligt, som det fremgår af nedenstående eksempler:

(74) I det i betragtning 34 nævnte strategidokument, der var udarbejdet i fællesskab af BA, CA, Erste, RZB, ÖVAG, PSK og BAWAG, foreslås en "forskydning og begrænsning" af konkurrencen "til et acceptabelt niveau". Som en "fejl", der "i fællesskab skulle undgås" i fremtiden, identificerede bankerne "priskonkurrencen", da denne "straks kan eftergøres af konkurrenterne". Blandt de foranstaltninger, der skulle "træffes i fællesskab", hørte navnlig indførelsen af "nye gebyrer og provisioner" (f.eks. et administrations-, transaktions- eller depotgebyr)(128).

(75) Mødet i det landsdækkende indlånsrenteudvalg den 22. februar 1995 blev indledt med følgende ord: "Erfaringsudvekslingen mellem bankerne med hensyn til vilkår har tidligere gentagne gange vist sig at være et nyttigt instrument til at undgå en ukontrolleret priskonkurrence. I denne henseende skal også mødet i dag [...] sikre målrettede og fornuftige foranstaltninger med hensyn til fastsættelsen af alle bankers vilkår. Den måde, hvorpå renterne fastsættes på nuværende tidspunkt, viser meget klart, at det igen er nødvendigt at sætte sig sammen og modvirke problematiske prisudviklingstendenser. Jeg håber, at det i dag vil lykkes Dem [...] at standse rentesatsernes opadgående tendenser. [Jeg] håber, at der til Deres institutters bedste vil blive fundet konstruktive løsninger"(129).

(76) Med henblik på at "imødegå de nuværende underbudspriser"(130) var det nødvendigt gennem en "disciplineret markedsadfærd", navnlig en "fuldstændig overholdelse" af "samordnede [...] minimumsrentesatser", at begrænse den "overdrevne konkurrence"(131).

(77) Det udtrykkeligt formulerede "mål" med møderne i det landsdækkende udlåns- og indlånsrenteudvalg var bl.a. "at fastlægge en i videst muligt omfang samordnet tilgang på både udlåns- og indlånsområdet"(132) og "finde en så ensartet fremgangsmåde som muligt i forbindelse med nedsættelsen af udlånsrenterne"(133).

(78) Bankernes økonomiske interesse i disse aftaler er sammenfattet i et notat fra det ekstraordinære møde i privatlånsudvalget den 30. april 1996: "Skulle de anførte minimumssatser blive gennemført, vil dette i realiteten svare til en renteforhøjelse og udvidelse af rentemarginalerne"(134). Andre eksempler på de fordele, som bankerne opnåede på forbrugernes bekostning, var den såkaldte "asymmetriske" videregivelse af nedsættelser af de officielle rentesatser(135) i form af en øjeblikkelig nedsættelse af indlånsrenterne, uden at udlånsrenterne samtidig blev nedsat. Bankerne var bevidste om, at de "kun [kunne] opnå en gevinst gennem asymmetriske renteændringer i forbindelse med ændrede renteforhold"(136). Sådanne koordinerede forsinkelser af nedsættelsen af udlånsrenterne gav bankerne betydelige rentegevinster og var derfor det "erklærede mål i alle relevante udvalg"(137).

(79) Bankernes aftalte afkald på at annoncere med udlåns- og indlånsrenter havde til formål "at modvirke den ophedede konkurrencesituation" og "at undgå" konkurrence mellem bankerne "via dette informationsniveau"(138).

(80) I henhold til et notat af 7. marts 1997 havde udvalgsmøderne "til formål at drøfte foranstaltninger til at begrænse konkurrencen inden for privat finansiering, som i mellemtiden igen er blevet meget udisciplineret. [...] Alle bankrepræsentanter nærer derfor ønske om igen at vende tilbage til en noget mere velordnet konkurrence"(139).

(81) I et notat vedrørende mødet i det wienske udlånsrenteudvalg den 5. maj 1997 er det anført: "Den 5.5.1997 fandt der et ekstraordinært møde sted i det wienske udlånsrenteudvalg med henblik på igen at fastsætte minimumsgrænser for udlånssatser i forbindelse med privatlån samt minimumsmarginaler i forbindelse med fastforrentede lån og lån i fremmed valuta for at optimere indtjeningen"(140). I et andet notat vedrørende dette møde hedder det: "Det drastiske fald i udlånsrentemarginalen har medført, at repræsentanterne for institutterne i Wien har afholdt utallige 'koordineringsmøder', som navnlig havde til formål at få styr på den nylige 'hyperaktivitet' og dumpingpriserne"(141).

(82) Nogle banker anfægter da heller ikke, at formålet med møderne var at begrænse konkurrencen.

(83) Sammenfattende fremgår det, at de pågældende banker efter eget udsagn på grundlag af deres "nyttige" og "konstruktive" aftaler tilstræbte en "kontrolleret", "fornuftig", "normaliseret", "disciplineret", "lempet", "velovervejet", "forskudt", "indskrænket", "moderat" og "velordnet" - alt sammen eufemismer for fordrejet og begrænset - indbyrdes konkurrence.

6. KRONOLOGISK OVERSIGT: INDLEDNING

(84) I nedenstående kapitler beskrives, hvordan det institutionaliserede og nært forbundne net af mangfoldige og vidtfavnende udvalg førte til en regelmæssig og kontinuerlig, gensidig samordning af de pågældende institutters adfærd på markedet.

(85) Med henblik herpå blev der valgt en kronologisk oversigt, begyndende i januar 1994, det tidspunkt, hvor Østrig tiltrådte Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.

(86) Oversigten er koncentreret om de udvalg, som var mest vidtfavnende indholdsmæssigt og havde de tætteste organisatoriske bånd: Lombardclub, Minilombard-udvalget, det landsdækkende udlåns- og/eller indlånsrenteudvalg samt det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg (herunder privatlånsudvalget og udvalget vedrørende selvstændige erhvervsdrivende. De andre udvalg behandles enten sammen med disse, når det er relevant, eller i et særskilt afsnit efter den kronologiske oversigt. Af pladsmæssige grunde er det imidlertid ikke muligt inden for rammerne af denne beslutning at nævne eller for den sags skylde beskrive alle udvalgene som led i netværket - og slet ikke alle møderne(142).

7. KRONOLOGISK OVERSIGT - 1994

Februar-marts: "asymmetrisk" videregivelse af nedsættelsen af de officielle rentesatser: enighed om at nedsætte indlånsrenterne og fastholde udlånsrenterne; undgåelse af konkurrence med hensyn til byggelån

(87) Efter at OeNB havde nedsat den officielle diskonto(143) den 12. februar 1994, afholdt det wienske indlånsrenteudvalg den 18. februar 1994 et møde i BA's lokaler "med henblik på en fælles afklaring af de foranstaltninger, der skal træffes med hensyn til opsparings- og anfordringskontiene". På mødet blev der "opnået enighed om en generel rentenedsættelse": en nedsættelse af basisrentesatsen til 2,25 % (BAWAG 0,25 % derover), præmieopsparingsprodukterne til 4,75 %, kapitalopsparingskontiene med 0,25 %, surrogatprodukterne med 0,25 % hver, særaftalerne til 4,75 % i Wien og 5 % i delstaterne samt renten på anfordringskonti med 0,25 % på debet- og kreditsiden(144).

(88) Det blev aftalt, at disse nedsættelser skulle påbegyndes i ugen 7.-14. marts 1994. Ved at samordne rentenedsættelsen kunne bankerne opnå betydelige yderligere rentegevinster(145). Den 8. marts 1994 besluttede [...] [ledende repræsentanter for] Erste - under udtrykkelig henvisning til behovet for at holde trit med konkurrenterne - at nedsætte overtræks- og udlånsrenterne med de aftalte 0,25 %. [Ledende repræsentanter for] BAWAG henviste i forbindelse med [deres] beslutning om en rentenedsættelse ligeledes til "rentenedsættelsesmødet". CA nedsatte ligeledes sine satser i den aftale periode. Ifølge et internt notat til [ledende repræsentanter for] NÖ Hypo vedrørende emnet "Nedsættelse af renten på opsparingsindskud pr. 9. marts 1994" fremgik det af en telefonisk rundspørge blandt de pågældende banker, "at konkurrenterne i det væsentlige, med mindre variationer, vil holde sig til denne retningslinje [fra mødet i indlånsrenteudvalget]"(146).

(89) I tilknytning til mødet i det wienske indlånsrenteudvalg mødtes de forskellige bankers repræsentanter [...] i "Minilombard" den 23. februar 1994. De blev enige om ikke at nedsætte udlånsrenterne. Desuden skulle "de faste rentesatser, som i stadig større grad efterspørges af kunderne, [...] om muligt begrænses til 5 år, maksimalt 7-8 år"(147).

(90) I en intern rapport af 22. februar 1994 til [ledende repræsentanter for] CA er det anført: "De 8 store wienske banker(148) er blevet enige om heller ikke i ekstraordinære tilfælde at betale mere end pengemarkedsrenten for pari-swaps (hvis dette kan fastholdes, indføres en ny minimumsmargen)"(149).

(91) På deres månedlige møde i Lombardclub den 9. marts 1994 nåede de deltagende [repræsentanter] til enighed om, at "[repræsentanterne] for de 5 nye byggelånsbanker" skulle "drøfte principperne for en fornuftig udlånsrentepolitik"(150). Der var tale om bl.a. de banker, som BA, BAWAG, CA og Erste havde oprettet mellem 1993 og 1995, og som udelukkende havde til formål at yde byggelån(151). Baggrunden for oprettelsen af disse specialbanker var, at de værdipapirer (obligationer), der udstedes til refinansiering af erhvervsbyggelån, til dels var blevet fritaget for kapitalvindingsskat. Helt på linje med de udvalg, der fandtes på alle andre bankvirksomhedsområder, blev der også på dette område nedsat et udvalg for "at undgå en ødelæggende konkurrence blandt byggelånsbankerne"(152). Det første møde i byggelånsgruppen (ARGE Wohnbaubanken - undertiden også omtalt som byggelånsudvalget) fandt tilsyneladende sted den 6. februar 1995.

April-juni: drøftelser om rentenedsættelse, "divergensen" med hensyn til renterne på opsparingsindskud og faste rentesatser - behovet for en "fælles indsats" for at forbedre indtjeningen

(92) Den 15. april 1994 nedsatte OeNB igen de officielle rentesatser. Dette førte øjeblikkeligt til "individuelle telefonsamtaler" mellem NÖ Hypo, PSK og Erste samt til et "uformelt samråd" mellem CA, BA, Erste, BAWAG og RBW, hvor man "enstemmigt fastslog", at denne nedsættelse ikke skulle medføre endnu en nedsættelse af renten på opsparingsindskud(153).

(93) Selv om der således "pr. telefon var enighed blandt sektorerne om, at der ikke skulle foretages nedsættelser med hensyn til opsparings- og anfordringskonti", benyttede Bank Austria mødet i det wienske indlånsrenteudvalg den 25. april 1994 til "alligevel at drøfte eventuelle nedsættelser". Efter en længere diskussion "blev man enige om" - "med henblik på at stabilisere" satserne "som i den senere tid igen har været ved at komme ud af kontrol" - "at overholde en slags moratorium" for nye opsparingsindskud og højst betale 4,5 % i rente i Wien-området og højst 4,75 % i delstaterne. Overholdelsen skulle kontrolleres "ved hjælp af øgede konkurrenceovervågninger"(154).

(94) Dette blev også behandlet på mødet i indlånsrenteudvalget den 16. maj 1994. Denne episode er i øvrigt et godt eksempel på, hvordan bankerne i fællesskab bevidst handlede til skade for forbrugerne. Det var nemlig vigtigt for bankerne at undgå "en bredt anlagt" nedsættelse af opsparingsrenterne, som ville "overstige den nedsættelse, der er bekendtgjort ved opslag i bankens lokale", fordi de i modsat fald ville være nødt til at videregive nedsættelsen af de officielle rentesatser til forbrugerne og også nedsætte udlånsrenterne. Hvis opsparingsrenterne skulle nedsættes, skulle dette gøres "så lidt synligt som muligt", navnlig med hensyn til opsparingsindskuddene "med bonustillæg", "som ikke skal bekendtgøres ved opslag". For at stikke forbrugerne blår i øjnene i denne henseende blev bankernes repræsentanter derfor enige om en "fælles sprogbrug i forhold til pressen", hvorefter f.eks. en generel nedsættelse af opsparingsrenterne blev betegnet som "ikke mulig", og der blev henvist til de "uændrede opslåede rentesatser". I sidste instans lykkedes denne "fælles sprogbrug" imidlertid ikke, da et instituts "tilsyneladende uheldige udtalelse om emnet" ødelagde den fælles PR-manøvre, og der blev efterfølgende i tv rapporteret om en generel nedsættelse.

(95) De maksimumsrenter for nye opsparingsindskud (se betragtning 93 ovenfor), der blev drøftet den 25. april 1994, blev bekræftet, og der blev "enstemmigt vedtaget anbefalinger": Forrentningen på opsparingsbeviser skulle "divergere", idet den for opsparingskonti med et års opsigelse skulle nedsættes med 0,25 % og for konti med fem års opsigelse forhøjes med 0,25 %. Det blev "aftalt, at rentenedsættelserne skal gennemføres i denne og næste uge og være afsluttet inden pinse [dvs. 22./23. maj 1994]" (med hensyn til PSK var fristen den 26. maj 1994)(155).

(96) Det gik imidlertid anderledes. Der var offentlig kritik af nedsættelsen af renterne på opsparingsindskud, som blev bekendtgjort tidligere end forudset (se betragtning 94), hvorfor det ikke var muligt "at gennemføre anbefalingerne fra mødet i indlånsrenteudvalget den 16.5.1994 i det planlagte omfang"(156).

(97) Umiddelbart efter dette møde i indlånsrenteudvalget blev der afholdt møde i Minilombard-udvalget (vedrørende engrosbankområdet), hvor man blev enige om ikke at reagere på nedsættelsen af de officielle rentesatser med en nedsættelse af udlånsrenterne. Med hensyn til driftslån blev den "absolutte minimumssats" fastsat til 8 %(157).

(98) Mødet i indlånsrenteudvalget/privatlånsudvalget (som fandt sted sammen med udvalget vedrørende selvstændige erhvervsdrivende) den 21. juni 1994 er et eksempel på informationsstrømmen mellem udvalgene i Wien og i delstaterne. Som i forbindelse med alle møder i udlåns- og indlånsrenteudvalget indhentede RZB's repræsentant oplysninger om den aktuelle rentesituation fra alle afdelinger i delstaterne, i dette tilfælde navnlig med henblik på den planlagte "divergens" med hensyn til opsparingsbeviserne(158). Logistikken i forbindelse med denne informationsstrøm inden for land-andelsbankgruppen beskrives i et brev fra Raiffeisenlandesbank Kärnten til hovedafdelingen i Wien (RZB): "Via RZB informeres vi om forløbet og resultaterne af møderne i de forskellige udvalg i Wien, f.eks. i indlånsrente- og Lombard-udvalget, osv. Til sikring af, at disse oplysninger hurtigst muligt videreformidles direkte til vore banker i Kärnten, anmoder jeg Dem om, at De informerer RV Kärnten direkte via afdelingen og med samme post eller fax også informerer vort forretningsområde land-andelsbanker"(159).

(99) Den nævnte "divergens" var derpå også hovedemnet på dette møde i indlånsrenteudvalget/privatlånsudvalget. Navnlig BA støttede dette. Forhøjelsen af renten på opsparingskonti med fem års opsigelse blev imidlertid "fuldstændig afvist af næsten alle deltagere", da man frygtede, at man denne gang også var nødt til at forhøje opsparingsrenten for indlån med bonustillæg, hvilket ville "ødelægge de rentenedsættelser, der er gennemført i den seneste tid". Efterfølgende blev forslaget om en "divergens""sat under afstemning": BA og GiroCredit stemte for og PSK, BAWAG, RZB og NÖ Hypo imod. Erste og CA ville følge BAWAG.

(100) Et andet problem, som bankerne måtte behandle på dette møde, var den øgede efterspørgsel blandt privatkunder efter fastforrentede lån. Ved at aftale en fast rentesats for hele lånets løbetid vil banken blive bundet til denne og kan ikke efterfølgende reagere på ændringer af refinansieringssatserne. Det var derfor nødvendigt at indgå en aftale med henblik på at imødegå den øgede efterspørgsel efter denne udlånsform, som snarere var ugunstig fra bankernes synspunkt: "Alle banker, der er repræsenteret, [...] er enige om, at man om muligt overhovedet ikke længere bør tilbyde faste rentesatser". Med hensyn til renter på realkreditlån ville bl.a. CA, BA og BAWAG - i overensstemmelse med "holdningen på mødet" - forhøje satserne til 7,25 % i juli 1994. En yderligere forhøjelse til 7,5 % blev derimod kun "vedtaget i princippet", da gennemførelsen heraf blev "betragtet med skepsis". Drøftelsen blev endelig afsluttet med en henvisning til "overholdelse af den aftale maksimumssats på 4,25 % for nye midler"(160).

(101) To dage senere var der møde i Minilombard-udvalget. Man måtte i den forbindelse konstatere, at der med hensyn til faste lån undertiden blev tilbudt mere fordelagtige rentesatser end den "minimumssats, der tidligere er blevet aftalt" (VIBOR + 0,5 %)(161). Institutterne i Wien blev derfor opfordret til at sørge for, at - som allerede tidligere - "[repræsentanterne] på det næste møde i Lombard-udvalget beslutter""ikke længere at tolerere"(162), at de aftalte minimumsrentesatser underskrides. Den håndskrevne anmærkning "for tidligt" på det pågældende notat tyder imidlertid på, at det blev anset for at være for tidligt at forelægge spørgsmålet for [repræsentanterne] på daværende tidspunkt ([repræsentanterne] kunne da heller ikke opnå enighed herom på det følgende møde, se betragtning 104). Andre emner var den maksimale bindingsperiode (den skulle udgøre 7 år, og ved tilbagebetaling før tid skulle der beregnes et passende gebyr) og husbankmargenen på 0,5 % (herom udførligt i afsnit 12.1), hvor "eksportørernes mange bestræbelser" på "at udhule fortjenstmargenen" i fællesskab skulle modvirkes. Endelig "blev det aftalt at foretage en diskret nedsættelse af prime rate [...] til ca. 9,75 % i løbet af juli"(163).

(102) I denne fase synes institutterne ikke at have holdt sig særlig strengt til de aftaler, der var indgået med hensyn til en række produkter. Selv om "alle storbanker overholdt de aftalte rentesatser" med hensyn til opsparingsindskud (engagementer med ansatte (Betriebsaktionen)) (også BAWAG forholdt sig i denne forbindelse "meget disciplineret og også meget samarbejdsvillig"), blev der andre steder konstateret en "manglende disciplin ved fastsættelsen af vilkårene", som "allerede igen" havde antaget "de samme former som i tiden efter reguleringsforanstaltningens udløb"(164). En "fælles indsats for at forbedre fortjenstmargenen" syntes derfor nødvendig. Det var imidlertid den generelle vurdering, at "det rigtige tidspunkt for bindende aftaler først vil komme efter fremlæggelsen af de (formentlig forholdsvis dårlige) halvårsresultater [1994]". Først på det tidspunkt kan der nemlig "forventes mere disciplin med udspring i Lombardclub [...]"(165).

(103) Dette møde i Lombardclub fandt sted den 6. juli 1994. Et af de punkter, der bl.a. blev behandlet af [repræsentanterne] på dette møde, fremgår af det interne notat, som var udarbejdet til orientering af CA's [repræsentant], og hvori det hedder: "Da vi (med henvisning til BAWAG, PSK) ikke har gennemført forslaget fra mødet i indlånsrenteudvalget [vedrørende 'divergens', se betragtning 97 og 99], indtil De og [...] [BAWAG's [repræsentant]] har holdt møde, har de andre institutter heller ikke gjort noget. [...] [BA's [repræsentant]] vil angiveligt gerne tale med Dem". Man behandlede også byggelån og -kreditter, hvor CA "i samråd med Bank Austria og Erste og i modsætning til resultaterne af mødet i indlånsrenteudvalget" [se betragtning 100] foreslog en øjeblikkelig forhøjelse. Endelig behandledes også engagementer med ansatte i forbindelse med privatlån, hvor man, selv om de "store banker sædvanligvis fastholdt de aftalte rentesatser", imidlertid overvejede punktvis at gå ned under de aftalte rentesatser(166).

(104) Man nåede dog ikke "til enighed om vilkårene på Lombard-mødet"(167).

Juli-september: fælles nedsættelse af indlånsrenterne, fælles fastholdelse af udlånsrenterne, fælles overvejelse om gebyrforhøjelser

(105) Den 11. juli 1994 mødtes [repræsentanterne] for BA og CA for at drøfte udlåns- og indlånsrenter. I et internt notat af 8. juli 1994 til BA's [repræsentant] som forberedelse til dette møde er det anført, "at priskrigen på udlåns- og indlånssiden øjeblikkeligt" skal "standses". I stedet for "i ødelæggende konkurrence fra en konkurrents side" er det bedre at gennemføre store finansieringsprojekter "i et konsortium bestående af de førende store banker" med højere rentesatser. Indlånsrenterne bør nedsættes (se betragtning 108)(168). CA's [repræsentant] blev ligeledes af sine medarbejdere forberedt på dette møde(169).

(106) Den 13. juli 1994 blev der holdt møde [på controllerniveau]. I dette møde deltog også bankernes [repræsentanter inden] for markedsføring/detailtjenesteydelser "for at der kunne drøftes foranstaltninger, der rent faktisk også var gennemførlige". En "hurtig nedsættelse" på indlånssiden blev anset for at være "særdeles nødvendig". Det blev derfor foreslået [repræsentanter inden for] indlånssiden at nedsætte de særlige vilkår med 0,25 % fra den 1. august 1994 og højst betale 4,5 % i rente samt nedsætte rentesatsen på opsparingskonti med 1 års opsigelse med 0,5 % til 4 %. Desuden blev der udtrykt kritik af, at omkring 20-30 virksomheder (kaldet "Top 30") fik bankerne til at "underbyde hinanden"(170). For fremover at forhindre denne form for konkurrence blev det foreslået at udarbejde en liste over disse virksomheder og forholde sig over for disse i overensstemmelse med en "kodeks for god praksis" eller optræde samlet (syndikeret finansiering).

(107) Endelig blev "det landsdækkende indlånsrenteudvalg anmodet om at sørge for en omfattende gennemførelsesproces fra begyndelsen af august"(171).

(108) Disse "drøftelser om rentetilpasninger" (landsdækkende indlånsrenteudvalg) fandt - under udtrykkelig henvisning til "drøftelserne [på ledelsesniveau] [den 6. juli 1994]" - sted den 25. juli 1994. BA gav ved den lejlighed udtryk for sine overvejelser, "som fuldt ud var samordnet med Creditanstalt" (se betragtning 105), med hensyn til en rentenedsættelse, på grundlag af hvilken følgende "anbefalinger blev udarbejdet": nedsættelse af de særlige vilkår med 0,25 % (som drøftet kort tid forinden i controllerudvalget) - dette havde "også [...] støttet på et møde mellem [...] og [...]"(172) - "divergens" i forbindelse med opsparingsbeviserne (dvs. nedsættelse for etårige og samtidig forhøjelse for femårige opsparingsbeviser), nedsættelse af renterne på opsparingsindskud fra ansatte med 0,25 % og nye maksimumssatser for kasseobligationer. Som allerede anbefalet [på controllerniveau] skulle disse foranstaltninger gennemføres hurtigst muligt (om muligt den 1. august 1994), og det blev aftalt at undlade at foretage gensidige kontroller "for at sikre en tilfredsstillende gennemførelse".

(109) Udlånsområdet blev også behandlet, og det blev konstateret, at "de anbefalede satser stort set blev fulgt" i delstatshovedstæderne, mens der i landdistrikterne ofte blev tilbudt lavere satser, hvilket skulle "standses i de kommende uger". Som "vigtigste mål" drøftedes forhøjelsen af vilkårene for boliglån pr. 1. august 1994. Mens Erste, GiroCredit og RBW havde "tilsluttet sig dette forslag" og "støttet dette skridt", var BAWAG kun rede hertil sammen med CA, som på sin side imidlertid ventede på BAWAG. Der var således her et stort koordineringsbehov - eller som det hedder ordret herom i et referat: "Dette må [repræsentanterne på ledelsesniveauet] vel skulle drøfte"(173).

(110) To dage senere, den 27. juli 1994, fandt der telefonsamtaler sted på højt plan mellem BA, CA, BAWAG, Erste og GiroCredit vedrørende en fælles nedsættelse af indlånsrenterne. I et internt notat sammenfattede BA's repræsentant i udlåns- og indlånsrenteudvalget disse telefonsamtaler på følgende måde: "[...]mener, at han får [...] til at acceptere en nedsættelse af opsparingsrenten som drøftet [på mødet i det landsdækkende indlånsrenteudvalg den 25. juli, se betragtning 108], men ønsker blot at sikre sig, at PSK også foretager en sådan nedsættelse. I så fald vil BAWAG foretage en nedsættelse i den kommende weekend". Forfatteren til notatet anbefaler således, at BA bør "fastholde sin køreplan, GC [GiroCredit] og EÖ [Erste] er temmelig pålidelige partnere i denne henseende"(174).

(111) Den 2. august 1994 berettede APA, at "de østrigske rentesatser igen blev ændret": Storbankerne havde pr. 1. august 1994 nedsat indlånsrenterne for opsparingskonti med 1 års opsigelse samt for indlån på særlige vilkår med 0,25 %, mens andre banker planlagde at gøre det samme i midten af august. BA og BAWAG gennemførte rent faktisk den aftalte "divergens" i forbindelse med kapitalopsparingskontiene, og Erste ville følge efter (dette skete den 10. august(175)). CA besluttede i sidste instans at foretage den forhøjelse af vilkårene for boliglån til 7,25 %, der var drøftet(176). Allerede den 29. juni 1994 havde Erste forhøjet sine vilkår for byggelån under udtrykkelig henvisning til, at "de vigtigste konkurrerende institutter ligeledes ville forhøje deres vilkår"(177).

(112) I september var tiden også inde til, at bankerne i fællesskab skulle drøfte en forhøjelse af en række gebyrer i det følgende år. På mødet i betalingstransaktionsudvalget den 14. september informerede deltagerne hinanden om omfanget af og tidspunktet for deres forskellige planlagte forhøjelser af gebyrerne for kontoforvaltning, bogføring, checktransaktioner og betalingskort(178).

(113) Efter en fælles "gennemgang af nedsættelsen af vilkårene på indlånssiden" i juli 1994 på mødet i controllerudvalget den 7. september 1994(179) mødtes [repræsentanter] den 22. september 1994 i Minilombard-udvalget. I den forbindelse blev det først konstateret, at med hensyn til faste lån blev den maksimale løbetid på 7 år - der blev aftalt i juni 1994 (se betragtning 101) - i videst muligt omfang overholdes "af alle institutter". Man anså det ikke for hensigtsmæssigt at forhøje udlånssatserne, da det i så fald også ville være nødvendigt at forhøje renterne på indlånssiden(180).

(114) Deltagerne i det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg nåede den følgende dag frem til samme konklusion: Der skulle ikke foretages ændringer, "for at markedet forbliver roligt". Det blev noteret "som en succes", at de aftalte særlige vilkår "blev overholdt" - navnlig af de store institutter - som det var konstateret på grundlag af testindlån hos konkurrerende institutter. Så snart afkastet på det sekundære marked(181) oversteg 7,5 %, men senest i midten af november 1994, skulle der afholdes et nyt møde i udlåns- og indlånsrenteudvalget(182).

Oktober-december: fælles forhøjelse af udlånsrenterne, undgåelse af konkurrence gennem annoncering med rentesatser, bekræftelse af minimumsomkostninger på værdipapirområdet

(115) På mødet den 25. oktober 1994 [på controllerniveau drøftede man] et "presserende behov for foranstaltninger på udlånssiden", idet der skulle "tilstræbes rentesatsforhøjelser med hensyn til både privat- og erhvervslån". Med henblik herpå ville BA indkalde til et møde i Minilombard-udvalget med deltagelse af [controllerniveauet]. Med hensyn til "Top 30"-kunderne blev der endnu en gang opfordret til en øget samordning i forbindelse med syndikerede finansieringer for at forbedre vilkårene (se betragtning 106)(183).

(116) Den "vilkårstabel" for standardprodukter, som var blevet udarbejdet og løbende ajourført [på controllerniveau], skulle formidles til hele sektoren via "decentrale informationsinitiativer på grundlag af et sneboldeffektsystem"(184).

(117) De forhøjelser af udlånsrenterne, som [man] havde krævet på [controllerniveau], blev efterfølgende drøftet udførligt af bankernes repræsentanter inden for både privat- og erhvervskundeområdet:

(118) Først blev der den 8. november 1994 afholdt møde i det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg. Det blev kritiseret, at enkelte institutter ikke holdt sig til de indgåede aftaler (mens de wienske banker "holdt sig til de aftalte vilkår" i forbindelse med de fastforrentede opsparingsindskud). Efter en indgående drøftelse besluttede man efterfølgende ikke at foretage ændringer på indlånssiden, mens der blev afgivet hensigtserklæringer på udlånssiden: BAWAG's repræsentant "bebudede en forhøjelse af rentesatsen for boliglån", idet "udfaldet af Lombard-mødet ville indvirke på denne beslutning". Hvis BAWAG virkelig ville gennemføre denne forhøjelse, bebudede BA allerede, at den ville forhøje rentesatserne for boliglån. De øvrige deltagere overvejede en forhøjelse på 0,15-0,5 %. Der var enighed om, at man ved forespørgsler fra pressen eller forbrugerorganisationen Verein für Konsumenteninformation med henblik på en sammenligning af vilkårene kun skulle udlevere de (officielle) opslåede rentesatser, men ikke besvare yderligere spørgsmål. I modsat fald ville nemlig de banker, som havde opslået de (højere) satser, "presse priserne i vejret"(185).

(119) Endelig skulle der fremover i det hele taget gives afkald på at annoncere med udlåns- og indlånsrenter. Med henblik herpå foreslog ÖVAG, at der blev indgået en "gentlemen's agreement" [...] i Lombardclub, hvilket blev mødt "med bred tilslutning" blandt de øvrige deltagere(186). Formålet med disse og andre skridt var "at modvirke den ophedede konkurrencesituation"(187).

(120) Dernæst mødtes medlemmerne af Minilombard-udvalget den 16. november 1994. I overensstemmelse med controllerudvalgets forslag var der "almindelig enighed om, at der hurtigst muligt skulle foretages en generel forhøjelse af vilkårene" på 0,5 % pr. 1. december 1994. Med hensyn til de faste lån blev en minimumsmargen på VIBOR + 0,5 % "anset for nødvendig"(188). For at disse forhøjelser kunne "gennemføres" den 1. december, skulle der finde en "telefonisk samordning sted [på ledelsesniveau]"(189).

(121) På mødet i "dokumentudvalget" (Bankenrunde Dokumente) den 17. november blev rembursgebyrerne drøftet. Det blev understreget, at "man allerede for år tilbage havde opnået enighed om at beregne satser, der mindst dækkede omkostningerne". En række banker havde dog i mellemtiden tilbudt mere favorable vilkår. Opfordringen til "mere prisdisciplin" fandt "generel tilslutning", og et "selvstændigt udvalg" skulle med henblik herpå udarbejde "nedre grænser" for disse vilkår(190).

(122) Emnet for mødet i værdipapirudvalget den 22. november 1994 var bl.a. "minimumsomkostningerne" ved handel med aktier og obligationer. Allerede på mødet i arbejdsgruppen vedrørende værdipapirteknik (Arbeitskreis Wertpapiertechnik) den 25. november 1993 havde "gebyrændringer/minimumsomkostninger i forbindelse med køb/salg, depotgebyr for værdipapirer, depotgebyr for egne emissioner" samt det herfor "planlagte tidspunkt" været genstand for en fælles drøftelse(191). BA havde i begyndelsen givet indtryk af, at den ønskede at gå bort fra de aftalte minimumsomkostninger. På mødet den 22. november 1994 viste dette sig imidlertid at være en "misforståelse", da BA fortsat "fuldt ud støttede minimumsomkostningerne". Kun i forbindelse med "egne børsemissioner" overvejede BA ikke at anvende de aftalte minimumsomkostninger. Repræsentanten for GiroCredit fremlagde i denne forbindelse en markedsundersøgelse, som dennes institut havde foretaget, og hvoraf det fremgik, at PSK og RBW (i forbindelse med indenlandske og udenlandske obligationer) samt RZB (i forbindelse med indenlandske obligationer) havde "underskredet" minimumsomkostningerne(192).

(123) Den 23. november 1994 informerede [en repræsentant for] CA, der på daværende tidspunkt var ansvarlig for finansiering, sine kolleger [...] om, at der under hans drøftelser med direktionsmedlemmer i BA, RZB og GiroCredit var "enighed" om at forhøje udlånssatserne. Hvad angik CA, ville [en ledende repræsentant] "efter sin samtale med [...] [en ledende repræsentant for BA] give endelig besked om det videre forløb"(193).

(124) Den forhøjelse af vilkårene for erhvervslån, der i princippet var aftalt i Minilombard-udvalget, blev derpå den 1. december 1994 "konkret aftalt mellem de store Wien-banker på følgende måde": Alle satser i forbindelse med erhvervslån blev forhøjet med 0,5 % pr. 1. januar 1995, og minimumsrentesatsen for drifts- og investeringslån ville ligge på 8,5 %(194). Kun BAWAG lagde sig endnu ikke fast, da emnet forventedes at blive drøftet på mødet i Lombardclub den 7. december 1994(195).

(125) Af to interne notater til CA's [repræsentant] til forberedelse af mødet i Lombardclub den 7. december 1994 fremgår, hvilke emner der blev drøftet. Forfatterne henviser først til de "aftalte" nye vilkår og rejser derpå spørgsmålet, om dette allerede er blevet "behandlet i de lokale renteudvalg". Med hensyn til indlånssurrogaterne havde BA ganske vist "nedsat" sine vilkår "til det aftalte niveau", mens BAWAG var blevet truet med emission af højere forrentede CA-kasseobligationer, såfremt BAWAG ikke justerede sine satser. BAWAG havde derpå "lovet at foretage en justering". CA's [repræsentant] ville endnu en gang "forsøge at overtale" BAWAG's [repræsentant] til at "nedsætte opsparingsindskudssurrogaterne til det aftalte niveau"(196). Endelig blev [repræsentanterne] enige om, at Minilombard-udvalget skulle drøfte tilpasningen af debetvilkårene for erhvervslån og for kontantlån(197).

(126) Samme dag som mødet i Lombardclub var der møde i controllerudvalget, hvor der indledningsvis blev redegjort for den renteforhøjelse på 0,5 % for erhvervslån, som var blevet vedtaget i Minilombard-udvalget. Det blev endvidere bemærket, at deltagerne i møderne i treasurer- og storkundeudvalget ikke holdt sig til de "principper", som [man på controllerniveau] var blevet enige om. Fremover skulle [controllerniveauet] derfor deltage i møderne i treasurerudvalget.

8. KRONOLOGISK OVERSIGT - 1995

Januar-februar: fælles forhøjelse af udlånsrenterne og undgåelse af en forhøjelse af indlånsrenterne

(127) Den 5. januar 1995 havde Erste givet et tilbud til en potentiel kunde, som efterfølgende videregav dette til CA for at opnå et lige så favorabelt tilbud fra denne. Den ansvarlige medarbejder i CA noterede med håndskrift ved siden af Erstes tilbud på "en særlig indlånsrente på 5 %", at der var en "aftale E [dvs. Erste], BA, CA" om kun at betale 4,25 % for sådanne indlån ("dispo"-indlån). Den ansvarlige medarbejder hos Erste havde lovet at reducere den "særlige indlånsrente pr. 3.3. til 4,25"(198).

(128) Med hensyn til "formelle" aftaler begyndte 1995 med et møde i det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg den 10. januar kl. 10. For særlige variable rentesatser blev der "aftalt" en maksimumsrentesats på 5 % eller fra 1 mio. ATS i nye midler 5,25 % - for "ikke at forstærke konkurrencen yderligere" - selv om der også blev henvist til den manglende disciplin med hensyn til at gennemføre aftaler. Der blev desuden også henvist til "beslutningen" på mødet i det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg den 8. november 1994 (se betragtning 118 og 119), hvorefter man ved forespørgsler fra medier eller forbrugerorganisationer kun skulle udlevere de (officielle) opslåede rentesatser - og ikke de (lavere) særlige vilkår - for "at undgå" konkurrence mellem bankerne "via dette informationsniveau".

(129) På udlånsområdet gik hovedparten af deltagerne ind for en forhøjelse på 0,5 %. Kun BAWAG havde problemer i forbindelse med bygge- og forbrugslån og tilkendegav derfor, at den tidligst ville være rede til at foretage en forhøjelse i slutningen af kvartalet. Den "endelige beslutning" om denne forhøjelse skulle derfor "træffes på mødet i Lombardclub den 18. januar 1995, således at der foretages en ensartet forhøjelse med hensyn til eksisterende og nye lån. Denne forhøjelse skal gennemføres fra begyndelsen af februar 1995". Den rapport, som CA's repræsentant fremsendte til [en ledende repræsentant] vedrørende dette møde, var derfor forsynet med følgende håndskrevne anmærkning: "Vigtigt punkt på dagsordenen 18.1. Lombard"(199).

(130) Treasurerudvalget var derpå indkaldt til møde kl. 14.30. "For at få en produktiv start på det nye år" skulle man på dette møde behandle "de kortfristede udlåns- og indlånssatser". For de deltagere, som ikke selv havde en direkte indflydelse på fastsættelsen af deres instituts vilkår for faste lån, var det "hensigtsmæssigt" at medbringe "en person med ansvar for storkunder" - f.eks. det pågældende medlem af storkundeudvalget(200).

(131) Med hensyn til "forhøjelsen på 1/2 % i forbindelse med privatlån, som skulle behandles i Lombard", sendte CA den 11. januar 1995 en fax med anmærkningen "haster, fortrolig" til Oberbank (Salzburg), BTV (Tirol) og BKS (Kärnten) "med anmodning om samordning i de lokale renteudvalg"(201).

(132) På mødet i Lombardclub den 18. januar 1995 blev man enige om den renteforhøjelse, som repræsentanterne for det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg havde foreslået. Erste-[repræsentanten] har i et internt notat vedrørende dette møde anført, at "eksisterende og nye erhvervslån skal forhøjes med 0,5 % og nye privatlån med 0,25-0,5 %"(202). Erste gennemførte selv pr. 1. februar 1995 den aftalte forhøjelse på 0,5 % i forbindelse med eksisterende og nye erhvervslån, men ikke med hensyn til privatlån, da BAWAG først var "rede til at drøfte" dette fra februar 1995(203).

(133) I begyndelsen af februar 1995 var tidspunktet så inde: BAWAG besluttede sig for den nævnte renteforhøjelse, således at også BA, Erste, RBW, PSK-B og andre institutter kunne "gennemføre en forhøjelse for eksisterende og nye lån på indtil 1/2 %"(204).

(134) Den 24. januar 1995 besluttede deltagerne i værdipapirudvalget at nedsætte en "arbejdsgruppe BA, EÖ, RZB, BAWAG, GIRO og PSK", som efter indbydelse fra CA skulle drøfte størrelsen af bankernes provisioner i forbindelse med de virksomhedsvurderinger, som de undertiden foretager(205).

(135) På mødet i controllerudvalget den 7. februar 1995 redegjorde bankerne for de renteforhøjelser på 0,5 %, der ifølge aftale var gennemført for erhvervs- og privatlån. Med hensyn til indlånssiden blev den "aktuelle standardberegning" først drøftet. Der blev udtrykt tilfredshed med, at de aftalte vilkår for opsparingsindskud "holder" i Wien, mens den "manglende prisdisciplin" i delstaterne med hensyn til de særlige vilkår blev kritiseret. BA foreslog, at dette problem skulle løses ved at isolere de enkelte delstatsmarkeder og f.eks. "betragte Tirol og Kärnten som særskilte markeder og ikke overføre prispolitikken dér til Østrig som helhed".

(136) Da rentekurven for 1995 og 1996 efter [controllerniveauets] opfattelse ville udvikle sig mindre gunstigt end i 1994 var der "behov for at gøre noget for at forhindre en forhøjelse på indlånssiden". Der blev derfor truffet "beslutning" om at "forhindre forhøjelser af indlånsrentesatserne". Forhøjelsen med hensyn til privatlån skulle "gennemføres", og institutterne skulle "pr. fax udveksle" og derpå "den 2.3.95 [tidspunktet for det næste møde i controllerudvalget] drøfte" forslag vedrørende indlånsvilkår. Endelig anmodede Erste om "erfaringsudveksling" vedrørende omkostningskontrol og investeringsbudgettering, "BA og PSK vil foretage erfaringsudveksling"(206).

(137) "Renteudviklingen på indlånsområdet" blev også drøftet på mødet i Lombardclub den 8. februar 1995(207).

(138) Den 8. februar 1995 fandt der en "uformel drøftelse" sted mellem [erhvervskunderepræsentanterne for] BA, CA, Erste, GiroCredit og RZB. Som "umiddelbart mål" i forbindelse med de faste lån fastsatte man en minimumsrente på VIBOR + 3/8 %. Deltagerne ønskede i forbindelse med det kommende møde i Minilombard-udvalget den 23. februar 1995 (se betragtning 145) "også at vinde de andre" for deres projekt og efterfølgende "sikre" det opnåede resultat "ved at tage initiativ til møder i delstaterne". Den minimumssats, der således var aftalt og sikret, skulle derpå "fastholdes i mindst to måneder" - skulle der i enkelte tilfælde opstå problemer, skulle der ske en "øget samordning"(208).

(139) Samme dag fandt også det tilsyneladende første møde sted i byggelånsudvalget (Wohnbaubanken-Gesprächsrunde). Kommissionen er ikke i besiddelse af referater eller notater vedrørende dette(209).

(140) Den 17. februar 1995 afholdt bankernes repræsentanter møde i det wienske udlåns- og indlånsrenteudvalg, som var blevet indkaldt "med henblik på en forudgående samordning i forbindelse med det kommende møde i det landsdækkende indlånsrenteudvalg den 22.2." (se betragtning 142). Der kunne i den forbindelse opnås "enighed med hensyn til opsparingsindskud med bonustillæg". "For Østrig som helhed" blev der "aftalt" rentesatser på 5 % for nyerhvervede kunder og 5,25 % i tilfælde, hvor et konkurrerende tilbud skulle afværges. BAWAG informerede desuden sine konkurrenter om, at den ville forhøje vilkårene for opsparingskonti samtidig med forhøjelsen i forbindelse med privatlån. Da BAWAG tydeligvis havde truffet denne beslutning uden forudgående aftale med sine konkurrenter, kom denne oplysning "fuldstændig overraskende" for de øvrige deltagere i dette møde(210).

(141) CA gjorde et fejlgreb i februar 1995. Selv om det flere gange var blevet drøftet med konkurrenterne, at man skulle undgå at annoncere med rentesatser, annoncerede CA's reklameafdeling med rentesatser i forbindelse med byggelån - trods indsigelse fra privatlånsafdelingen. Privatlånsafdelingen var af den opfattelse, at dette kunne have den uønskede konsekvens at medføre en "ny konkurrence på vilkårene" mellem bankerne, helt bortset fra CA's tab af "troværdighed" hos konkurrenterne, da CA altid var gået ind for, at der ikke skulle annonceres. På den anden side var skaden imidlertid lille, da den pågældende annonce var begrænset til Kärnten og der på "hovedmarkedet i Wien" (efter aftale) "ikke længere blev indrykket annoncer med rentesatser"(211).

Februar-marts: forhandlinger om en forhøjelse af indlånsrenterne, aftale vedrørende faste lån og svækket tillid til tilsagn afgivet af BAWAG

(142) Det allerede nævnte møde i det landsdækkende udlåns- og indlånsrenteudvalg fandt sted den 22. februar. Da der allerede var gået nogen tid siden det foregående møde i det landsdækkende udlåns- og indlånsrenteudvalg den 25. juli 1994 (se betragtning 108), fremsatte RZB i sin egenskab af vært en række indledende bemærkninger: "Erfaringsudvekslingen mellem bankerne med hensyn til vilkår" havde hidtil vist sig at være et "nyttigt instrument til at undgå en ukontrolleret priskonkurrence". Selv om bankerne havde været i stand til at forbedre deres indtjeningssituation ved hjælp af deres samordnede forhøjelse af udlånsrenterne, som "er blevet gennemført i næsten hele Østrig" (se navnlig betragtning 132), var der nu behov for at "sætte sig sammen" og med hensyn til indlånssiden "modvirke problematiske pristendenser" og navnlig "standse rentesatsernes opadgående tendenser".

(143) I overensstemmelse hermed forsøgte bankernes repræsentanter derpå i fællesskab at finde "konstruktive løsninger" til "deres institutters bedste". Problemstillingen var BAWAG's "fuldstændig overraskende" forhøjelse på 0,5 % af vilkårene for opsparingskonti (se betragtning 140) - fordi den undtagelsesvis ikke var blevet aftalt med konkurrenterne. CA og Erste erklærede, at de "fuldt ud vil følge" denne forhøjelse. BA forsøgte at få disse institutter til at "foretage et tilbagetog", men det "lykkedes ikke". BA informerede derpå de øvrige deltagere om, at de ikke ville følge BAWAG's renteforhøjelser, hvis andre banker også besluttede sig for dette. Industri-andelsbankerne og PSK støttede BA's variant, mens NÖ Hypo stillede sig "i venteposition". Efter en "indgående drøftelse" blev alle deltagere i sidste instans "enige" om at følge forhøjelsen, mens BA først ville "træffe beslutning om eftermiddagen".

(144) Endvidere blev der med hensyn til særaftaler (opsparingskonti) i Wien-området "fastsat en maksimumsrentesats på 5 %" (for nye og eksisterende midler). Med hensyn til kasseobligationer "opnåede mødedeltagerne enighed om", at de ikke på nuværende tidspunkt ville foretage renteforhøjelser. Den "fælles holdning", som man i sidste instans nåede til "enighed" om, var at forsøge at få kunderne til at vælge opsparingskontisegmentet for at "modvirke" en renteforhøjelse inden for indlån med bonustillæg(212).

(145) Den følgende dag, den 23. februar 1995, fandt der et møde sted i Minilombard-udvalget. Som aftalt i forbindelse med den "uformelle drøftelse" den 8. februar 1995 (se betragtning 138) "aftalte" deltagerne, at de i forbindelse med faste lån "nøje" ville "anvende" et minimumstillæg på 3/8 %, en minimumsløbetid på et måned og et minimumsvolumen på 10 mio. ATS pr. transaktion, begyndende den 8. marts 1995 og foreløbig begrænset til nogle få uger (ville blive forlænget, hvis der var en "passende disciplin"). Det "geografiske anvendelsesområde" for denne "aftale" ville ved hjælp af "regionale aftaler" blive "udvidet til at omfatte de østlige delstater": Med henblik herpå skulle filialerne i delstaterne "afholde regionale møder"(213).

(146) [Der blev] holdt møde [på controllerniveau] den 2. marts 1995 for i betragtning af "situationen med hensyn til vilkårene på indlåns-/udlånssiden" at aftale de "modforholdsregler", der måtte være nødvendige(214).

(147) Mødet i det wienske udlånsrenteudvalg den 13. marts 1995 var denne gang begrænset til en detaljeret informationsudveksling om den aktuelle rentesituation, da ingen af institutterne fandt en renteændring "mulig og opportun" i den kommende tid. Det blev derimod anset for at være nødvendigt "at genopbygge den svækkede tillid til BAWAG-repræsentanternes udtalelser". BAWAG havde som nævnt foretaget ændringer af vilkårene uden forudgående aftale med sine konkurrenter (se betragtning 140 og 143), hvilket naturligvis var blevet "anset for ikke særlig hensigtsmæssigt af alle andre institutter". Hvis et institut fremover absolut så sig nødsaget til at foretage "overraskende renteændringer", skulle i det mindste "alle medlemmer af udlånsrenteudvalget omgående informeres herom"(215).

(148) Den 14. marts 1995 mødtes repræsentanter for Erste og BA over en "uformel frokost". "Til forberedelse" af dette møde blev lederne hos Erste anmodet om at meddele, hvilke emner Erstes repræsentant i den forbindelse skulle tage op fra deres respektive forretningsområder, f.eks.: "aggressiv prispolitik" eller "tildelingskvoter i forbindelse med emissioner".

April-juni: fælles nedsættelse af indlånsrenterne og undgåelse af en nedsættelse af udlånsrenterne

(149) Den 30. marts 1995 nedsatte OeNB de officielle rentesatser (diskontoen med 0,5 %, lombardsatsen med 0,25 %, med virkning fra den 31. marts). Som reaktion herpå traf de vigtigste østrigske banker ikke indbyrdes uafhængige beslutninger, men indkaldte til et møde i det wienske indlånsrenteudvalg den 31. marts 1995, hvor (i samspil med mødet i det landsdækkende udlåns- og indlånsrenteudvalg den 7. april 1995, se betragtning 152) den fælles reaktion på nedsættelsen af de officielle rentesatser "i det væsentlige blev aftalt". Deltagerne var "alle af den opfattelse", at denne nedsættelse af de officielle rentesatser var den "sidste chance" for en nedsættelse af renten på opsparingsindskud i indeværende år. Man blev derfor enige om følgende foranstaltninger: en nedsættelse i forbindelse med de særlige vilkår og opsparingsprodukter for ansatte med 0,5 %, kapitalopsparingskonti med 0,5-0,25 % og præmieopsparingsprodukter med 0,5 %. PSK blev bebrejdet vilkårene i forbindelse sine opsparingskonti med 3 måneders opsigelse (fordi de ikke var i overensstemmelse med aftalerne), men PSK forsvarede sig med, at "dette produkt var tænkt som en særlig ordning og ville ikke blive videreført".

(150) De næste skridt blev fastlagt på følgende måde: Den "foreløbige beslutningsproces med henblik på at opnå den tilstræbte nedsættelse" skulle efter deltagernes opfattelse "også omfatte [controllerniveauet]". Efter drøftelser inden for de enkelte banker skulle der derpå holdes et "telefonisk samråd på direktionsniveau" og ved udgangen af kalenderuge 14 ske "formidling af information mellem de ansvarlige". Nedsættelserne skulle gennemføres i den stille uge. "Med henblik på at opnå en yderligere aftale" om de skridt, som bankerne skulle tage, blev der indkaldt til et møde i det landsdækkende udlåns- og indlånsrenteudvalg den 7. april 1995 (se betragtning 152). "Bekræftelsen" - eller i tilfælde af eventuelle problemer den "endelige samordning" - skulle foretages [...] på det næste møde i Lombardclub den 19. april 1995(216).

(151) Blandt [bankernes repræsentanter] var der på mødet i Minilombard-udvalget den 6. april 1995 "enighed" om, at udlånsrenterne ikke skulle nedsættes trods nedsættelsen af de officielle rentesatser. Den "forestående rentenedsættelse på indlånssiden" (se beslutningerne truffet på mødet i udlåns- og indlånsrenteudvalget den 7. april 1995, betragtning 152) skulle "så vidt muligt ikke slå igennem på udlånssiden". Med hensyn til de enkelte finansieringsformer (kontokurantkreditter og investeringslån, vekseldiskontering, faste lån, fastforrentede lån og lån mod aval, husbankmargen i forbindelse med eksportfinansiering) blev konkrete minimumssatser "fastsat eller bekræftet som retningslinjer"(217).

(152) På mødet i det landsdækkende udlåns- og indlånsrenteudvalg den 7. april 1995 blev der opnået "enighed" om nedsættelsen på 0,5 % i forbindelse med de særlige vilkår (fra BAWAG's side kun med 0,375 %). Desuden blev der - "for at stabilisere markedet" - med hensyn til særlige vilkår for nye engagementer aftalt "maksimumssatser" (4,25 % fra 500000 ATS, 4,5 % fra 1 mio. ATS og 4,75 % fra 5 mio. ATS), som heller ikke måtte overskrides af filialledere. Tidspunkterne for nedsættelsen var "noget forskellige, men er hovedsagelig koncentreret i den kommende uge". Senere meddelte BAWAG, at den første ønskede at foretage nedsættelsen efter mødet i Lombardclub den 19. april 1995.

(153) Med hensyn til kapitalopsparingskontiene kunne der derimod "indledningsvis ikke [opnås] enighed". BAWAG stillede ganske vist en nedsættelse af vilkårene på 0,375 % "i udsigt", men ville først bekendtgøre sin endelige beslutning den 10. april 1995 "i en fax til de andre sektorer, som så vil orientere sig efter den". Udlånssiden skulle i øvrigt forblive uændret(218).

(154) På mødet i controllerudvalget den 25. april 1995 var der ligeledes enighed om, at vilkårene på udlånssiden skulle forblive uændrede. Det blev besluttet at gennemføre en fælles ekstrapolation af indtjeningen; med henblik herpå skulle de enkelte bankers interne ekstrapolationer samles(219). På et ekspertmøde skulle der udarbejdes en "ensartet løsningsmodel" til beregningen af restløbetid. En anden ekspertgruppe skulle se nærmere på emnet depotstatistik/markedsandele. Med hensyn til de interne kalkulationsmetoder for særaftaler i forbindelse med opsparingskonti ville Erste udarbejde et diskussionsoplæg. Der skulle også findes en "fælles løsning" med hensyn til den ensartede klassifikation af de 1000 største erhvervskunder(220).

(155) Emnet for mødet i værdipapirudvalget samme dag (25. april 1995) var de "arrangementgebyrer", som blev opkrævet hos børsdeltagerne af OeKB - i dennes egenskab af clearing- og afviklingscentral for transaktioner på børsen i Wien, der indgår i arrangementet(221). OeKB's [repræsentant] "appellerer til alle om at acceptere de foreslåede arrangementgebyrer" [som skulle tilpasses som følge af indførelsen af det fuldautomatiske børshandelssystem EQOS]. Efterfølgende blev der "med repræsentanter for CA, RZB, BA, GC og Erste" opnået "enighed om tilpasningen af arrangementgebyrerne". Desuden blev de "årlige engangsgebyrer aftalt med [repræsentanterne for] CA, BA, GC, Erste, RZB og ÖVAG"(222).

(156) Selv om Kommissionen ikke er i besiddelse af referater af mødet i byggelånsudvalget den 23. maj 1995, behandlede man ifølge dagsordenen af 9. maj den "aktuelle udvikling" samt "yderligere fælles foranstaltninger"(223).

(157) På deres månedlige møde i Lombardclub drøftede [repræsentanterne] den 10. maj 1995 den efter deres opfattelse ret utilfredsstillende udvikling med hensyn til rentemarginalen. De var enige om, at "indlånsrentesatserne for øjeblikket var for høje (Bank Austria: generelt 1 % for høje)". Derfor "foreslår [...] [BA's [repræsentant]] et møde i indlånsrenteudvalget med henblik på at begrænse maksimumssatserne". Dette forslag blev "støttet af alle tilstedeværende"(224). Med hensyn til erhvervslån blev det desuden foreslået at udarbejde ensartede risikopræmier. "Controllerudvalget skulle udarbejde forslag" i denne henseende.

(158) Mødet i det landsdækkende indlånsrenteudvalg, som efter [Lombardclubs] opfattelse var hensigtsmæssigt med henblik på en samordnet rentenedsættelse, fandt sted den 19. maj. Deltagerne var enige i [Lombardclubs] holdning, at man "ikke kunne undgå en generel rentenedsættelse på indlånsområdet".

(159) BA foreslog indledningsvis, at de særlige rentesatser omgående skulle nedsættes, men opnåede "ingen generel støtte" hertil. Det andet forslag om først at nedsætte de særlige rentesatser og derpå rentesatserne for kapitalopsparingskonti "blev [heller] ikke godkendt". Endelig nåede man til enighed om følgende "kompromis": Pr. 20. juni 1995 skulle alle indlånssatser nedsættes med 0,5 %. Fra det tidspunkt skulle "maksimumssatsen" for særlige vilkår ligge på 4,5 % eller 4,75 %. "Allerede nu" skulle "satsen på 5 %" desuden heller ikke længere anvendes til hvervning af nye kunder. Som en ledsagende foranstaltning blev det besluttet, at der på udlånsområdet "ikke ville blive gennemført flere reklameaktiviteter på grundlag af lave rentesatser eller reducerede gebyrer og omkostninger".

(160) For at sikre, at disse beslutninger også blev gennemført i delstaterne, blev det aftalt, at de skulle "meddeles delstatsudvalgene og godkendes af dem". De foranstaltninger, der var aftalt, skulle endvidere "endnu en gang samordnes og fastsættes på det næste Lombard-møde" den 7. juni 1995.

(161) Hvad angik tidsplanen, ville BA spille "den ledende rolle" og formentlig allerede i slutningen af maj foretage en nedsættelse på 0,5 %. De andre institutter ville som aftalt "have gennemført disse foranstaltninger" den 20. juni. CA ville tidsmæssigt snarere følge BA - i et internt CA-notat herom er der en håndskreven anmærkning om, at det skulle opklares, "til hvornår [CA-repræsentanten] har aftalt nedsættelsen med [...] [BA's [repræsentant]]". BAWAG gik endnu en gang sine egne veje, da den tidligst ønskede at foretage nedsættelsen i slutninge