ÅRSBERETNING 1997 (98/C 380/01)

Strasbourg, den 20. april 1998

JOSÉ MARÍA GIL-ROBLES GIL-DELGADO

Formand

for Europa-Parlamentet

rue Wiertz

B - 1047 Bruxelles

I overensstemmelse med artikel 138 E, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og artikel 3, stk. 8, i Europa-Parlamentets afgørelse vedrørende ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv forelægger jeg hermed min beretning for 1997.

Jacob SÖDERMAN

Europæisk ombudsmand

>TABELPOSITION>

1. FORORD AF DEN EUROPÆISKE OMBUDSMAND

Årsberetningen for 1997 er den tredje årsberetning fra ombudsmanden, men kun den anden, som omfatter den europæiske ombudsmands virksomhed gennem et helt år. Ombudsmandsinstitutionen befinder sig fortsat på et relativt tidligt udviklingsstadium. Ikke desto mindre lykkedes det i 1997 at indlede flere undersøgelser på eget initiativ, afslutte behandlingen af en del sager med en begrundet afgørelse og opnå positive resultater for klagerne. Tre forslag til mindelig løsning er blevet fremsat med succes, og den første særlige rapport blev forelagt Europa-Parlamentet.

1997 var også året, hvor det blev muligt at indvie hovedkontoret i Strasbourg med en mindre festligholdelse og åbne en afdeling i Bruxelles. Gennemførelsesbestemmelserne til statutten blev vedtaget af ombudsmanden i medfør af artikel 14 i ombudsmandens statut, og der blev oprettet et kontaktnet til de nationale ombudsmandskontorer og tilsvarende organer i medlemsstaterne.

INFORMATION AF BORGERNE OM RETTEN TIL AT KLAGE

Siden jeg begyndte mit arbejde som europæisk ombudsmand den 1. september 1995, har en betydelig del af min tid været helliget information af Europas borgere om deres ret til at klage til ombudsmanden, og formidling af oplysninger om, hvornår og hvordan man klager. For at udvide borgernes kendskab hertil har jeg løbende haft kontakt og samarbejde med de nationale ombudsmandsinstitutioner og tilsvarende organer, Europa-Parlamentets informationskontorer og Europa-Kommissionens repræsentationer i medlemsstaterne. Alle disse organer råder over vores oplysningsmateriale, herunder den frivillige standardformular for indgivelse af klager. Disse organer har til stadighed udvist stor samarbejdsvilje.

I ønsket om hurtig og effektiv information af borgerne har vi ligeledes åbnet en website på Internettet, som er forbundet med Europa-Parlamentets, og som indeholder generelle oplysninger om klageretten og vores aktiviteter. Vi har desuden offentliggjort oplysninger i den europæiske presse om afgørelser eller initiativer af almen interesse og redegjort for ombudsmandens arbejde i flere fagblade.

Jeg har endvidere aflagt besøg i medlemsstaterne for at forbedre kendskabet til ombudsmandens arbejde. Kun Portugal har jeg endnu ikke besøgt. Mit besøg i Portugal skal finde sted i april 1998 og er arrangeret i samarbejde med Europa-Parlamentets informationskontor i Lissabon og det nationale portugisiske ombudsmandskontor.

De statistiske opgørelser over antallet af klager i forhold til de enkelte medlemsstaters befolkning giver et generelt indtryk af oplysningskampagnernes modtagelse (jf. bilag A). Disse viser visse signifikante udsving. Ud over Belgien, Luxembourg og Finland, for hvilke der gælder særlige forhold, kan det, for så vidt angår de mindre lande, konstateres et udbredt kendskab til klagemulighederne i Irland, hvorimod der er modtaget færre klager fra Østrig og Sverige. For så vidt angår de større lande, har informationskampagnen virket tilfredsstillende i Spanien og Frankrig og mindre tilfredsstillende i Tyskland og Italien.

I alt modtog den europæiske ombudsmand 1 181 nye klager i 1997. Dette udgør en stigning på 40 % i forhold til de 842 nye klager i 1996. Antallet af klager, der kunne antages til realitetsbehandling, er ligeledes steget, om end i et klart mindre forhold.

Der ligger stadig et stort oplysningsarbejde forude. Jeg antager, at Europa-Parlamentet og Udvalget for Andragender har tilsvarende problemer angående kendskabet til retten til at indgive andragender. Forskellen er blot, at jeg som følge af mit ret begrænsede mandat - som er forbeholdt handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner og organer - må foretrække en fokusering på målgrupper, som især kan have grund til at klage over den europæiske forvaltning, frem for mere generelle kampagner. I 1998 vil ombudsmandens informationskampagner tage sigte på borgere og organer, som er i kontakt med De Europæiske Fællesskabers forvaltning. Der vil i højere grad blive satset på Internettets muligheder for direkte kommunikation med borgerne og for formidling af oplysninger om retten til at klage til ombudsmanden, til de europæiske informationskontorer og organisationer. Øjensynlig bør der også i højere grad fokuseres på det regionale plan i medlemsstater med en mere decentraliseret struktur. Dette oplysende arbejde kunne ligeledes omfatte information om borgernes ret til at indgive andragender til Europa-Parlamentet.

INITIATIVER VEDRØRENDE GENNEMSIGTIGHED

Traktatens artikel 138 E bemyndiger ombudsmanden til at foretage undersøgelser på eget initiativ såvel som i forbindelse med klager. Jeg har inden for grænserne af mit mandat anvendt denne initiativbeføjelse til at skabe større åbenhed inden for Unionen ved i tre undersøgelser at klarlægge områder, hvor flere klager viste en generel utilfredshed fra borgernes side.

Undersøgelsen på eget initiativ af Europa-Kommissionens procedure for behandling af klager fra borgerne over medlemsstaternes manglende overholdelse af fællesskabsretten blev indledt og afsluttet i 1997 og forelægges i denne beretning (jf. del 3). Parlamentet udtrykte tilfredshed med denne undersøgelse i sin beslutning om Kommissionens 14. årsberetning om kontrollen med gennemførelsen af fællesskabsretten (ordfører: Astrid Thors).

En anden undersøgelse på eget initiativ, som ligeledes har til formål at fremme større gennemsigtighed, vedrører de procedurer, Fællesskabets institutioner anvender ved ansættelse af personale. Denne undersøgelse påbegyndtes i november 1997 og er fortsat under udarbejdelse.

Endelig påbegyndte jeg i 1996 en undersøgelse på eget initiativ om aktindsigt. Den 20. december 1996 forelagde jeg 14 fællesskabsinstitutioner og -organer udkast til henstillinger om vedtagelse af let tilgængelige bestemmelser om aktindsigt. Årsberetningen for 1996 indeholder en fuldstændig redegørelse for disse udkast til henstillinger og begrundelserne herfor.

Institutionernes og organernes svar på udkastene til henstillinger omhandles i en særlig rapport fra ombudsmanden til Europa-Parlamentet, som jeg forelagde Parlamentets formand, Gil-Robles, den 15. december 1997. Eftersom det var den første særlige rapport, der blev forelagt i henhold til den europæiske ombudsmands statut, foreslog jeg, at den blev behandlet efter samme procedure som årsberetningen.

For at sikre en konsekvent og effektiv opfølgning af ombudsmandens arbejde ville det være af allerstørste betydning, at det udvalg i Europa-Parlamentet, som er ansvarlig for forbindelserne med ombudsmanden, også behandler alle rapporter og beretninger, ombudsmanden forelægger Parlamentet i overensstemmelse med ombudsmandens statut. Hvis en given rapport kræver særlig ekspertise, bør denne selvsagt kunne indhentes, f. eks. i form af en udtalelse fra et andet udvalg. For at undgå misforståelser kunne Parlamentet hensigtsmæssigt overveje at indføje nærmere bestemmelser i sin forretningsorden om behandlingen af ombudsmandens årsberetninger og særlige rapporter.

ARBEJDSRESULTATER

Hidtil har ombudsmandens arbejde hvert år haft stadig mere positive resultater for borgerne. I 1997 er antallet af sager, institutionerne har løst, steget, og de første mindelige løsninger er nået. Dog byder det kommende år stadig på udfordringer på dette område, før resultaterne kan anses for tilfredsstillende. Afdelingen i Bruxelles vil lette løsningen af tidskrævende opgaver i forbindelse med gennemgang af dokumenter og forhandlinger om mindelige løsninger. Vedtagelsen og offentliggørelsen af en kodeks for god forvaltningsskik ville uden tvivl højne institutionernes forvaltningspraksis og bedre forbindelserne til Europas borgere.

Selvom ombudsmandskontoret var i stand til hurtigt at afgøre, om nye klager opfyldte kravene for behandling, og om nødvendigt henvise klagerne til andre kompetente organer, og selvom det ligeledes afsluttede realitetsbehandlingen af betydeligt flere sager og indledte flere undersøgelser på eget initiativ, er der ikke desto mindre opstået en mindre forsinkelse i klagebehandlingen.

Målet må være at gennemføre den nødvendige undersøgelse af en klage og informere borgeren om resultatet inden for et år, medmindre særlige omstændigheder nødvendiggør en længere undersøgelsestid. Ved udgangen af 1997 var dette mål ikke nået i ca. 30 sager, hovedsagelig fordi den indledende fase involverede mere administrativt arbejde end forventet, men også fordi der er et reelt behov for mere personale. Endvidere vil der opstå behov for mere personale med Amsterdam-traktatens udvidelse af den europæiske ombudsmands ansvarsområde. Det er mit håb, at dette problem vil finde en tilfredsstillende løsning under behandlingen af budgettet for 1999 og 2000.

I beslutningen om ombudsmandens årsberetning for 1996 påpegede Parlamentet behovet for en nærmere definition af begrebet »fejl og forsømmelse«. Jeg forpligtede mig til at forelægge en sådan, og en definition, som tager hensyn til erfaringerne fra de nationale ombudsmandsinstitutioner og tilsvarende institutioner i medlemsstaterne, er indføjet i del 2 i denne årsberetning.

Den samarbejdsvilje og positive atmosfære, jeg henviste til i de foregående årsberetninger, prægede ligeledes 1997, og jeg håber, at Europas borgere vil nyde godt af en mere åben og menneskelig europæisk forvaltning.

Jacob SÖDERMAN

2. KLAGER TIL OMBUDSMANDEN

Den europæiske ombudsmands vigtigste opgave er at behandle fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer. Mulige tilfælde af fejl og forsømmelser kommer navnlig til ombudsmandens kundskab gennem klager fra unionsborgere. Ombudsmanden har også mulighed for på eget initiativ at gennemføre undersøgelser.

Enhver unionsborger og enhver statsborger fra et tredjeland med ophold i en medlemsstat kan indgive klage til ombudsmanden. Virksomheder, foreninger eller andre organer med hjemsted i Unionen kan også klage. Klager kan indgives til ombudsmanden enten direkte eller gennem et medlem af Europa-Parlamentet.

Klager til ombudsmanden behandles offentligt, medmindre klageren anmoder om fortrolighed. Det er vigtigt, at ombudsmanden udøver sin virksomhed på en så åben og gennemskuelig måde som muligt, både for at unionsborgerne kan følge og forstå hans arbejde og for at foregå andre med et godt eksempel.

I 1997 behandlede ombudsmanden 1 412 sager. 1 181 af disse var nye klager, der blev indgivet i 1997. 1 067 af disse blev indgivet direkte af enkeltpersoner, 57 hidrørte fra foreninger og 38 fra virksomheder. 17 klager blev indgivet gennem medlemmer af Europa-Parlamentet. 227 sager blev overført fra 1996. Ombudsmanden iværksatte også fire undersøgelser på eget initiativ.

Som nævnt i ombudsmandens årsberetning for 1995 er der indgået en aftale mellem Udvalget for Andragender og ombudsmanden om overførsel af klager og andragender i relevante tilfælde. I 1997 blev to andragender overført til ombudsmanden med andragerens samtykke for at blive behandlet som klager. 13 klager blev med klagerens samtykke overført til Europa-Parlamentet for at blive behandlet som andragender. Desuden rådede ombudsmanden i 86 tilfælde en klager til at indgive et andragende til Europa-Parlamentet (se bilag A, Statistik).

2.1. RETSGRUNDLAGET FOR OMBUDSMANDENS ARBEJDE

Ombudsmandens arbejde udføres i overensstemmelse med artikel 138 E i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og ombudsmandens statut (1). I medfør af statuttens artikel 14 skal ombudsmanden fastlægge gennemførelsesbestemmelser. I betragtning af den begrænsede erfaring, der var til rådighed i 1996 med hensyn til den europæiske ombudsmandsinstitutions virke, blev der fastlagt gennemførelsesbestemmelser på et vejledende og foreløbigt grundlag den 4. september 1996. Ombudsmanden underrettede Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender og Udvalg for Forretningsordenen om, at han havde fastlagt gennemførelsesbestemmelser på et vejledende og foreløbigt grundlag, og at formelle og definitive gennemførelsesbestemmelser ville blive fastlagt i løbet af 1997.

Den 16. oktober 1997 fastlagde ombudsmanden formelle og definitive gennemførelsesbestemmelser, som trådte i kraft den 1. januar 1998. Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender og Udvalg for Forretningsordenen blev underrettet om, at de endelige bestemmelser var blevet fastlagt. Gennemførelsesbestemmelserne er blevet offentliggjort på alle officielle sprog på ombudsmandens Website (http: www.euro-ombudsman-eu.int). Desuden kan bestemmelserne rekvireres fra ombudsmandsinstitutionen. I De Europæiske Fællesskabers Tidende blev der offentliggjort en meddelelse, som gav nærmere oplysninger om fastlæggelsen og offentliggørelsen af gennemførelsesbestemmelserne.

Gennemførelsesbestemmelserne omhandler ombudsmandsinstitutionens interne virksomhed. Der er imidlertid tale om et dokument, som også skal være forståeligt og brugbart ud fra borgernes synsvinkel, og derfor omfatter bestemmelserne også materiale vedrørende andre institutioner og organer, som allerede er indeholdt i ombudsmandens statut.

Artikel 13 i gennemførelsesbestemmelserne reviderer og konsoliderer reglerne om aktindsigt i dokumenter i ombudsmandens besiddelse. Tidligere fandtes reglerne om aktindsigt i klage-relaterede dokumenter i de foreløbige og vejledende gennemførelsesbestemmelser, mens reglerne om aktindsigt i andre dokumenter fandtes i en særskilt afgørelse fra ombudsmanden af 24. marts 1997.

I 1997 stillede Parlamentets Udvalg for Forretningsordenen ændringsforslag til artikel 161 (ordfører: Brian Crowley). Ombudsmanden deltog i et udvalgsmøde den 24. september, hvor man drøftede de stillede ændringsforslag. Betænkningen fra Udvalget for Forretningsordenen om ændring af forretningsordenens artikel 161 blev enstemmigt vedtaget af udvalget på mødet den 4. november 1994, men blev ikke forelagt Parlamentets plenarforsamling i 1997.

Europa-Parlamentets forretningsorden indeholder ikke særlige bestemmelser om, hvordan Parlamentet behandler årsberetningen og særlige rapporter fra den europæiske ombudsmand. Hvis der konstateres et behov for sådanne bestemmelser, er ombudsmanden villig til at fremsætte et forslag herom, jf. forretningsordenens artikel 161.

2.2. HVORDAN KLAGER BEHANDLES

Alle klager, der indgives til ombudsmanden, registreres, og modtagelsen bekræftes. I den skrivelse, hvori modtagelsen af klagen bekræftes, underrettes klageren om fremgangsmåden ved behandlingen af hans eller hendes klage, og der er også angivet navn og telefonnummer på den juridiske sagsbehandler, som behandler klagen. Det næste skridt er at undersøge, om klagen henhører under ombudsmandens mandat.

2.2.1. DEN EUROPÆISKE OMBUDSMANDS MANDAT

Ombudsmandens mandat som fastsat i EF-traktatens artikel 138 E bemyndiger ham til at modtage klager fra enhver unionsborger eller enhver fysisk eller juridisk person med bopæl eller hjemsted i en medlemsstat over tilfælde af fejl eller forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer, med undtagelse af Domstolen og Retten i Første Instans under udøvelsen af deres domstolsfunktioner. En klage falder derfor uden for den europæiske ombudsmands sagsområde, hvis

1) klageren ikke er en person, som er berettiget til at indgive en klage;

2) klagen ikke er rettet mod en af Fællesskabets institutioner eller et af Fællesskabets organer

3) klagen er rettet mod Domstolen eller Retten i Første Instans under udøvelsen af deres domstolsfunktioner; eller

4) klagen ikke vedrører et muligt tilfælde af fejl eller forsømmelser.

Hvem er berettiget til at klage?

En tyrkisk statsborger med bopæl i USA klagede til ombudsmanden over Europa-Kommissionens behandling af Tyrkiets ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union.

Eftersom klagen kom fra en person, som hverken var unionsborger eller havde bopæl i en medlemsstat i Unionen, henhørte den ikke under ombudsmandens mandat.

Ombudsmanden foreslog klageren at rette direkte henvendelse til det ansvarlige medlem af Kommissionen og oplyste, hvilken adresse en sådan henvendelse skulle stiles til.

(1017/97/OV)

En marokkansk statsborger henvendte sig til ombudsmanden fra en adresse i Marokko for at klage over, at han var blevet udvist af Frankrig uden inddragelse af en retsinstans, efter at præfekten i Paris havde inddraget hans opholdstilladelse.

Eftersom klagen kom fra en person, som hverken var unionsborger eller havde bopæl i en medlemsstat i Unionen, henhørte den ikke under ombudsmandens mandat. Ombudsmanden gav klageren en generel redegørelse for, hvilke betingelser der skulle være opfyldt for at få en sag behandlet hos Den Europæiske Menneskerettighedskommission.

NB: Selv hvis klageren stadig havde været fysisk til stede i Frankrig, ville klagen alligevel ikke henhøre under ombudsmandens mandat, fordi klagen ikke var rettet mod en af Fællesskabets institutioner eller et af Fællesskabets organer.

(978/97/XD)

Eksempler på klager, der ikke er rettet mod en af Fællesskabets institutioner eller et af Fællesskabets organer

En britisk statsborger ansøgte om støtte fra et erhvervsfremme- og innovationscenter til et nyt virksomhedsprojekt. Han klagede til ombudsmanden over, at hans ansøgning ikke var blevet imødekommet på grund af centrets sagsbehandling.

Det erhvervsfremme- og innovationscenter, som klagen var rettet mod, indgik i det europæiske erhvervsnet »European Business and Innovation Network«, der består af forskellige erhvervsfremmecentre i Fællesskabet. Fællesskabet støtter oprettelse og udvikling af disse centre både i økonomisk og teknisk henseende. Centrene er imidlertid baseret på offentlige og private partnerskaber mellem lokale myndigheder, handelskamre, faglige sammenslutninger, fagforeninger, finansielle institutioner, universiteter, forskningscentre, virksomheder og lignende lokale interesser. Kommissionen er ikke repræsenteret i centrenes styrende organer.

Ombudsmanden meddelte derfor klageren, at erhvervsfremmecentrene i det europæiske erhvervsnet »European Business and Innovation Network« ikke hører til blandt Fællesskabets institutioner og organer.

(Klage 947/97/HMA)

En tidligere ansat ved Det Europæiske Laboratorium for Molekylærbiologi klagede til ombudsmanden over forholdene på laboratoriet. Klageren gjorde gældende, at hun var blevet behandlet dårligt og udsat for chikane, og at hun havde pådraget sig skader, fordi der manglede sikkerhedsforanstaltninger på arbejdspladsen.

Laboratoriet blev oprettet inden for rammerne af Den Europæiske Konference for Molekylærbiologi, der i øjeblikket har 16 medlemsstater. Aftalen om oprettelse af laboratoriet blev oprindelig undertegnet i 1973 af ti stater: Østrig, Danmark, Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland, Israel, Italien, Nederlandene, Sverige, Schweiz og Det Forenede Kongerige. Laboratoriet er således ikke oprettet i henhold til fællesskabstraktaterne og heller ikke i henhold til en akt vedtaget af fællesskabsinstitutionerne, ligesom laboratoriet ikke finansieres af Fællesskabet.

Ombudsmanden meddelte derfor klageren, at laboratoriet ikke hører til blandt Fællesskabets institutioner og organer.

(Klage 374/15.01.96/MV/UK/PD)

En tjenestemand fra Europa-Kommissionen indgav en klage til ombudsmanden over Europaskolen i Woluwe i Bruxelles.

Klagen vedrørte afgørelser, der var truffet af skolens klasseråd og disciplinærråd vedrørende hans søn. Klageren gjorde gældende, at hverken eleven eller forældrene fik mulighed for at forsvare deres interesser. Han kritiserede desuden Europaskolens appelsystem og påpegede, at det var uretfærdigt, at klasserådet kunne behandle klager over sine egne afgørelser.

Ombudsmanden fastslog, at klagen ikke henhørte under hans mandat, fordi den ikke var rettet mod en af Fællesskabets institutioner eller et af Fællesskabets organer. Kommissionen er repræsenteret i skolernes bestyrelser og dækker en stor del af budgettet, og derfor har institutionen et vist generelt ansvar uden at kunne drages til ansvar for interne skoleanliggender.

(Klage 989/97/OV)

Spørgsmålet om ombudsmandens mandat blev atter aktuelt, da den britiske journalist Tony Bunyan på vegne af den ikke-statslige organisation »Statewatch« indgav seks klager over Rådet i november og december 1996. Klagerne vedrørte Rådets svar på henvendelser fra Tony Bunyan, der havde anmodet om aktindsigt i dokumenter vedrørende aktiviteter under den »tredje søjle«. (»Tredje søjle« er et uformelt udtryk, der henviser til samarbejdet om retlige og indre anliggender under afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union).

Ombudsmanden fastslog, at de seks klager henhørte under hans sagsområde, at de opfyldte betingelserne for behandling, og at der var grundlag for at foretage en undersøgelse, hvorefter han fremsendte klagerne til Rådet i januar 1997. I marts 1997 sendte Rådet et svar, hvori der blev stillet spørgsmålstegn ved, om ombudsmanden havde kompetence til at behandle klagerne.

Den 15. april 1997 skrev ombudsmanden til Rådet for at bekræfte sin oprindelige afgørelse, der gik ud på, at klagerne henhørte under hans sagsområde - i den forbindelse gentog han sin anmodning om en udtalelse om klagernes indhold. Den 20. juni 1997 efterkom Rådet ombudsmandens anmodning (2).

Det var Rådets opfattelse, at ombudsmanden ikke havde kompetence til at behandle klagerne fra Tony Bunyan, og denne opfattelse hvilede på to argumenter:

1. Ombudsmanden har ikke kompetence til at foretage undersøgelser vedrørende Rådets virksomhed under den tredje søjle.

2. Emnet for klagerne var Rådets virksomhed under den tredje søjle.

Ombudsmanden fastholdt, at klagerne henhørte under hans sagsområde, og forklarede i den forbindelse, at Rådets andet argument var forkert. Derfor var det unødvendigt for ombudsmanden at tage stilling til det første argument.

Ombudsmanden påpegede, at klagerne vedrørte Rådets reaktion på begæringer om aktindsigt. Begæringerne var indgivet i henhold til Rådets afgørelse om aktindsigt i Rådets dokumenter (3), og Rådet hævdede, at begæringerne var blevet behandlet på grundlag af denne afgørelse. Rådets afgørelse om aktindsigt blev truffet i henhold til artikel 151 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. I sin dom i sagen Kongeriget Nederlandene mod Rådet for Den Europæiske Union (4) bekræftede Domstolen, at afgørelsen har retsvirkninger i forhold til tredjemand i henhold til fællesskabsretten.

Retten i Første Instans fortolkede og anvendte afgørelsen i sagen Carvel og Guardian Newspapers mod Rådet for Den Europæiske Union (5). Sagen vedrørte bl. a. aktindsigt i dokumenter vedrørende Rådets virksomhed under den tredje søjle.

I henhold til artikel L i traktaten om Den Europæiske Union er Domstolens kompetence underlagt en række begrænsninger, der indebærer, at Retten i Første Instans ikke ville have haft kompetence til at behandle dette aspekt af Carvel-sagen, hvis aktindsigt i Rådets dokumenter om virksomhed under den tredje søjle i sig selv var et tredje søjle-anliggende. Domstolen fastslog imidlertid sin kompetence i denne sag.

Den korrekte fortolkning og anvendelse af Rådets afgørelse om aktindsigt henhører derfor under fællesskabsretten og er ikke et anliggende under den tredje søjle, selv ikke hvis de pågældende dokumenter vedrører virksomhed under den tredje søjle.

Begrebet fejl og forsømmelser

I sin beslutning om ombudsmandens årsberetning for 1996 opfordrede Europa-Parlamentet ombudsmanden til i fuld udstrækning at gøre brug af sine traktatfæstede beføjelser til at undersøge fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer.

I sin beslutning henviste Europa-Parlamentet også til, at det var nødvendigt at definere begrebet fejl og forsømmelser klart og entydigt.

Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab indeholder ikke en definition af fejl og forsømmelser. Da Parlamentet vedtog den ovennævnte beslutning, gav ombudsmanden tilsagn om, at han ville forsøge at formulere en mere præcis definition i årsberetningen for 1997.

I ombudsmandens årsberetning for 1995 blev begrebet fejl og forsømmelser forklaret som følger:

Der er klart tale om fejl og forsømmelser, hvis en af Fællesskabets institutioner eller organer ikke handler i overensstemmelse med traktaterne og retsakter, som er bindende for den, eller hvis den ikke overholder de regler og retsgrundsætninger, der er fastslået af Domstolen og Retten i Første Instans.

Eksempelvis skal den europæiske ombudsmand tage højde for bestemmelsen i artikel F i traktaten om Den Europæiske Union om, at Fællesskabets institutioner og organer skal respektere de grundlæggende rettigheder.

Der er mange andre forhold, der udgør fejl eller forsømmelser, såsom:

- administrative uregelmæssigheder

- administrative undladelser

- magtmisbrug

- uagtsomhed

- ulovlige fremgangsmåder

- urimelighed

- fejl eller inkompetence

- forskelsbehandling

- undgåelig forsinkelse

- mangel på eller nægtelse af oplysninger.

Denne liste er ikke udtømmende. De erfaringer, som de nationale ombudsmænd har gjort, viser, at man står sig bedst ved ikke at definere fejl og forsømmelser alt for skarpt. Faktisk bidrager begrebets åbenhed til at adskille ombudsmandens rolle fra dommerens.

Der er imidlertid grænser for, hvad der kan betegnes som fejl og forsømmelser. Alle klager over afgørelser af politisk snarere end administrativ art kan ikke antages til realitetsbehandling og må afvises; det gælder f. eks. klager over Europa-Parlamentets eller dets organers politiske arbejde, såsom Udvalget for Andragenders afgørelser. Det er heller ikke ombudsmandens arbejde at tage stilling til Fællesskabernes retsakter, såsom forordninger og direktiver.

I sin betænkning om ombudsmandens årsberetning for 1995 godtog Europa-Parlamentet denne redegørelse for begrebet fejl og forsømmelser. På det møde, de europæiske nationale ombudsmænd holdt i september 1997, blev redegørelsen ligeledes omtalt i rosende vendinger.

I et forsøg på at udbygge denne redegørelse med en definition anmodede den europæiske ombudsmand de nationale ombudsmænd og tilsvarende organer om at forklare, hvilken betydning begrebet fejl og forsømmelser havde i deres respektive medlemsstater.

Ud fra de svar, ombudsmanden modtog, kan grundbegrebet defineres som følger:

Der foreligger fejl eller forsømmelser, når en offentlig myndighed ikke handler i overensstemmelse med en bindende regel eller et bindende princip.

Det er nødvendigt at knytte to bemærkninger til denne definition.

For det første er visse ombudsmænds mandat udtrykkeligt afgrænset i henhold til den nationale lovgivning om oprettelse af en ombudsmandsinstitution. Eksempelvis indeholder loven om den britiske ombudsmand, »the UK Parliamentary Commissioner for Administration«, en bestemmelse om, at ombudsmanden almindeligvis ikke kan behandle klager i de tilfælde, hvor det er muligt at gå rettens vej (6). Naturligvis vil den pågældende ombudsmand afgrænse sine undersøgelser af fejl og forsømmelser efter lovens ord. Sådanne restriktioner indgår ikke som en selvfølge i begrebet »fejl eller forsømmelser« - hvis det var tilfældet, ville det ikke være nødvendigt udtrykkeligt at omtale dem. Den danske ombudsmandsinstitution, der fungerede som inspirationskilde ved oprettelsen af den europæiske ombudsmandsinstitution, kender således ikke til denne slags restriktioner, og Europarådets definition af en ombudsmands rolle indbefatter en undersøgelse af forvaltningsakters lovlighed (7).

For det andet gælder der forskellige særlige regler og principper for offentlige myndigheder alt efter de forfatningsmæssige, lovgivningsmæssige og administrative rammer i det enkelte land. Desuden er regler og principper ikke statiske størrelser. De ændrer sig og udvikler sig som et resultat af det arbejde, der foregår inden for lovgivningsmagten, domstolene, ombudsmandsinstitutionen og selve forvaltningsapparatet.

Derfor kan det være nyttigt at fremsætte en række supplerende bemærkninger om de regler og principper, der gælder inden for Det Europæiske Fællesskab.

Retssikkerheden

Arbejdet i alle de institutioner og organer, der er oprettet ved eller i henhold til EU-traktaterne, er baseret på lov og ret. Domstolen har gentagne gange understreget, at Det Europæiske Fællesskab er en fælles retsorden. Når den europæiske ombudsmand undersøger, om en af Fællesskabets institutioner eller et af Fællesskabets organer har handlet i overensstemmelse med bindende regler og principper, består hans vigtigste opgave således i at fastslå, om de gældende retsregler er overholdt. I forbindelse med dette arbejde er ombudsmanden til enhver tid opmærksom på, at Domstolen er højeste myndighed, hvad angår indholdet og fortolkningen af fællesskabsretten. Efter EF-traktatens artikel 138 E kan ombudsmanden desuden ikke foretage undersøgelser, når de påståede forhold er eller har været under retslig behandling.

Den europæiske ombudsmand modtager en række klager, der har relation til national ret. Navnlig gælder det, at i de tilfælde, hvor en klage vedrører et eksisterende aftaleforhold mellem klageren og en fællesskabsinstitution, er det den relevante nationale lovgivning, der finder anvendelse.

I mange medlemsstater beskæftiger ombudsmanden sig ikke med aftaleretlige tvister enten på grund af de generelle kendetegn, sådanne aftaler har i henhold til national ret, eller fordi lovgivningen om ombudsmandens mandat udtrykkeligt udelukker aftaleretlige spørgsmål fra ombudsmandens sagsområde. I årsberetningen for 1995 blev det fastslået, at ombudsmanden bl. a. har til opgave at aflaste domstolene ved at foreslå mindelige løsninger og ved at fremsætte henstillinger, som forebygger retssager. Den europæiske ombudsmand beskæftiger sig derfor med klager over fejl og forsømmelser, der vedrører aftaleretlige forhold.

Ombudsmanden forsøger imidlertid ikke at afklare, om en af parterne har gjort sig skyld i aftalebrud. Dette spørgsmål kan i realiteten kun afgøres af en kompetent domstol, der får mulighed for at høre parternes anbringender vedrørende relevant national ret og for at vurdere indbyrdes modstridende beviser, som har relevans for omtvistede kendsgerninger. Som et udtryk for god forvaltningsskik bør en offentlig myndighed, der er inddraget i en aftaleretlig tvist med en privat part, altid være i stand til at give ombudsmanden en sammenhængende redegørelse for retsgrundlaget for myndighedens handlinger, ligesom myndigheden skal kunne begrunde, hvorfor dens opfattelse af de aftaleretlige forhold er korrekt.

Regler og principper for god forvaltningsskik

I reglen afgøres det fra sag til sag, hvad begreberne god og dårlig forvaltningsskik dækker over i praksis. Det er også muligt at indkredse begreberne ved at vedtage en lov eller en adfærdskodeks om god forvaltningsskik, hvilket er sket i mange medlemsstater. Det er et vigtigt fremskridt, at Roy Perry, medlem af Europa-Parlamentet og ordfører for betænkningen om arbejdet i Udvalget for Andragender i parlamentsåret 1996 1997 (8), har efterlyst en adfærdskodeks for fællesskabsinstitutioner og -organer. På et møde i Strasbourg den 21. oktober 1997 meddelte Europa-Kommissionens generalsekretær ombudsmanden, at Kommissionen var begyndt at udarbejde en sådan kodeks for sine tjenestemænd.

Sådanne initiativer må hilses med stor tilfredshed. En offentliggjort kodeks for god forvaltningsskik kan vejlede tjenestemændene om, hvilken service de skal yde, og samtidig får borgerne at vide, hvad de kan forvente. Derfor vil en adfærdskodeks sætte forvaltningsapparatet i stand til på én gang at forbedre sin arbejdsindsats og forholdet til borgerne.

Den europæiske ombudsmandsinstitution har derfor bidraget til det forberedende arbejde i Kommissionens Generalsekretariat ved at fremlægge oplysninger og eksempler fra medlemsstaterne og ved at kommentere de principper, der danner grundlag for de indledende udkast. Navnlig har ombudsmanden sendt generalsekretæren kopier af den danske lov om offentlighed i forvaltningen fra 1985 og den finske lov om forvaltningsprocedurer fra 1982, der begge indeholder detaljerede bestemmelser om proceduremæssige spørgsmål, herunder et krav om begrundede afgørelser, retten til at blive hørt og pligt til at give oplysninger om klageadgang.

Ombudsmanden sendte endvidere generalsekretæren følgende kopier: den portugisiske lov om forvaltningsprocedurer fra 1991; et nyligt fransk lovforslag om forbindelserne mellem forvaltningen og offentligheden, der fastsætter bestemmelser om bekræftelse af modtagelse, forpligtelsen til at videresende henvendelser til den kompetente myndighed, tidsfrister for svar og retten til at fremsætte skriftlige og mundtlige bemærkninger inden en afgørelse; en redegørelse for principperne i det britiske »Citizen's Charter«; kontrollister vedrørende god forvaltningsskik fra ombudsmændene i Irland og Hongkong samt andet relevant materiale.

Afgrænsning af fejl og forsømmelser

Afslutningsvis kan det være nyttigt at foretage en afgrænsning af begrebet fejl og forsømmelser dels i forhold til udøvelsen af skønsmæssige forvaltningsbeføjelser og dels i forhold til Parlamentets politiske arbejde.

De forskellige fællesskabsinstitutioner og -organer udfører en række administrative opgaver, som de har fået pålagt ved eller i henhold til traktaterne; ved udførelsen af dette arbejde kan de have beføjelse til at vælge mellem to eller flere mulige fremgangsmåder. Hvis Kommissionen eksempelvis mener, at en medlemsstat ikke har opfyldt en forpligtelse i henhold til EF-traktaten, kan den indbringe sagen for Domstolen efter traktatens artikel 169 efter at have fulgt den foreskrevne procedure. Der er tale om en skønsmæssig beføjelse, og Kommissionen er derfor ikke forpligtet til at indbringe en overtrædelse for Domstolen.

Ombudsmanden stiller ikke spørgsmålstegn ved skønsmæssige forvaltningsafgørelser, forudsat at den pågældende institution eller det pågældende organ har holdt sig inden for rammerne af sine retlige beføjelser. Den generelle afgrænsning af disse beføjelser foretages i Domstolens retspraksis, der eksempelvis kræver, at forvaltningen handler konsekvent og i god tro, undgår forskelsbehandling, overholder proportionalitetsprincippet, lighedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og respekterer menneskerettighederne og de grundlæggende friheder (9).

I henhold til EF-traktatens artikel 138 E er Domstolens udøvelse af domstolsfunktioner udtrykkeligt udelukket fra ombudsmandens mandat, hvorimod traktaten intet nævner om Europa-Parlamentets politiske arbejde. Den klassiske ombudsmandsinstitution i de nordiske lande blev imidlertid oprettet for at overvåge forvaltningens arbejde på det nationale parlaments vegne og ikke for at overvåge det nationale parlaments politiske virke. Ombudsmændene i de øvrige medlemsstater overvåger tilsyneladende heller ikke det politiske arbejde i deres respektive nationale parlamenter. Under henvisning til dette forfatningsmæssige princip, der er grundfæstet i medlemsstaterne, har den europæiske ombudsmand derfor fastslået, at han ikke foretager undersøgelser vedrørende det politiske arbejde i Europa-Parlamentet. I praksis var det nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål, fordi ombudsmandsinstitutionen allerede på et tidligt tidspunkt modtog en række klager, som vedrørte påståede fejl eller forsømmelser i Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender ved behandlingen af andragender. Eftersom udvalget er et politisk organ, der behandler andragender som led i Parlamentets politiske virke, blev disse klager ikke anset som henhørende under ombudsmandens sagsområde.

2.2.2. KLAGERS ANTAGELSE TIL REALITETSBEHANDLING

En klage, som falder ind under ombudsmandens mandat, skal opfylde yderligere betingelser for realitetsbehandling, inden ombudsmanden kan indlede en undersøgelse. Betingelserne, som er fastsat i ombudsmandens statut, er følgende:

1) klagerens navn og klagens indhold skal angives (statuttens artikel 2, stk. 3)

2) ombudsmanden kan ikke gribe ind i en sag, der er anlagt ved en domstol, eller anfægte, at en retsafgørelse er begrundet (artikel 1, stk. 3)

3) klagen skal indgives inden for en frist på to år, regnet fra den dato, hvor klageren blev gjort bekendt med de omstændigheder, der berettiger klagen (artikel 2, stk. 4)

4) der skal forinden være rettet de fornødne administrative henvendelser til de berørte institutioner eller organer (artikel 2, stk. 4)

5) klager, der vedrører arbejdsforholdene mellem Fællesskabets institutioner eller organer og deres tjenestemænd eller øvrige ansatte, kan kun indbringes for ombudsmanden, hvis de interne administrative ansøgnings- eller klagemuligheder er udtømt (artikel 2, stk. 8).

Eksempler på klager, der ikke har kunnet antages til realitetsbehandling

I oktober 1997 klagede en græsk ph.d.-studerende, der forskede i folkeret og fællesskabsret, til ombudsmanden over Europa-Kommissionen.

Klagen var baseret på følgende kendsgerninger. I 1990 blev han på grundlag af sin nationalitet udelukket fra at deltage i udvælgelsesprøver vedrørende stillinger som universitetsforsker ved det juridiske fakultet under »La Sapienza«-Universitetet i Rom og ved Instituto Universitario Di Lingue Moderne i Milano. I marts og juni 1990 klagede han skriftligt til Kommissionen over, at han var blevet udelukket fra udvælgelsesprøverne i modstrid med EF-traktatens artikel 48. Ifølge klagen til ombudsmanden havde Kommissionen ikke truffet tilfredsstillende foranstaltninger til at imødegå denne forskelsbehandling, selv om institutionen besvarede hans henvendelser i maj og juli 1990.

Ombudsmanden fastslog, at klagen ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi klageren ikke havde henvendt sig til Kommissionen siden juli 1990, således at der var gået syv år, inden han klagede til ombudsmanden. Tidsgrænsen på to år, der er fastsat i artikel 2, stk. 4, var således klart overskredet.

(Klage 937/97/OV)

En virksomhed klagede til ombudsmanden over Kommissionen i forbindelse med en udbudsprocedure, som virksomheden havde deltaget i. Det drejede sig om et begrænset udbud vedrørende befordring af diplomatpost og andre former for post.

Ifølge klageren havde sagen haft følgende forløb: Kommissionen opfordrede virksomheden til at afgive bud med en tidsfrist den 29. september 1997. Den 10. september og den 24. september anmodede virksomheden om supplerende oplysninger og stillede spørgsmål om visse aspekter af udbudsmaterialet. Den 19. september og 25. september svarede Kommissionen, at den ikke var i stand til at give de pågældende oplysninger.

Ifølge klageren havde den virksomhed, der tidligere havde haft kontrakten, en fordel, fordi den rådede over flere baggrundsoplysninger. Virksomheden klagede derfor til ombudsmanden, som blev bedt om at kaste lys over forholdene.

Selv om klageren havde været i kontakt med Kommissionen under udbudsproceduren, forelå der ingen oplysninger om, at virksomheden havde gjort Kommissionen opmærksom på sin utilfredshed med gennemførelsen eller udfaldet af udbudsproceduren. Ombudsmanden fastslog derfor, at klagen ikke kunne antages til realitetsbehandling, eftersom den korrekte administrative procedure ikke var fulgt i overensstemmelse med statuttens artikel 2, stk. 4.

Ombudsmanden rådede den klagende virksomhed til at henvende sig til Kommissionen for at fremlægge sine kritiske bemærkninger vedrørende udbudsproceduren. Hvis virksomheden ikke var tilfreds med Kommissionens svar, kunne den derefter indgive en klage til ombudsmanden.

(1136/97/IJH)

2.2.3. GRUNDLAG FOR UNDERSØGELSER

Ombudsmanden kan behandle klager, der falder inden for hans mandat, og som opfylder betingelserne for behandling. Ombudsmanden skal »foretage de undersøgelser, som han finder berettigede«, jf. EF-traktatens artikel 138 E. I nogle tilfælde er der måske ikke tilstrækkeligt grundlag for, at ombudsmanden iværksætter en undersøgelse, selv om klagen teknisk set opfylder kravene for behandling. Hvis Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender allerede har behandlet klagen som andragende, er ombudsmanden almindeligvis af den opfattelse, at der ikke er noget grundlag for, at han iværksætter en undersøgelse, medmindre der forelægges nye bevisligheder.

Hvis der blot klages over, at en skriftlig henvendelse ikke er blevet besvaret, forsøger ombudsmandsinstitutionen almindeligvis at løse problemet via uformelle telefoniske henvendelser. Hvis den pågældende institution eller det pågældende organ reagerer prompte ved at sende klageren et svar, er ombudsmanden almindeligvis af den opfattelse, at der ikke er noget grundlag for, at han foretager yderligere undersøgelser, og derfor afsluttes sagsbehandlingen.

Eksempler på klager, hvor der ikke var noget grundlag for at iværksætte en undersøgelse

I juli 1997 klagede S. til ombudsmanden over, at to tjenestemænd fra Kommissionen, som havde afgivet forklaring til Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender, ikke på fyldestgørende måde havde redegjort for og begrundet, hvorfor Kommissionen mente, at der ikke forelå en overtrædelse af direktiv 92/43/EØF om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter i forbindelse med Newbury-omfartsvejen.

Eftersom klagen vedrørte en sag, som Udvalget for Andragender allerede havde taget op som led i behandlingen af andragender om Newbury-omfartsvejen, var ombudsmanden af den opfattelse, at der ikke var noget grundlag for at iværksætte en undersøgelse, hvilket S. blev underrettet om.

(646/97/IJH)

Den 10. februar 1997 klagede V. til ombudsmanden over Kommissionens håndtering af BSE-problematikken (»kogalskabssagen«). Hun gjorde gældende, at Kommissionen havde valgt at ignorere britiske og europæiske forskeres synspunkter.

Den 18. juli 1996 nedsatte Europa-Parlamentet et midlertidigt undersøgelsesudvalg i henhold til EF-traktatens artikel 138 C med det formål at undersøge BSE-sagen. Udvalget undersøgte, hvordan Kommissionen, Rådet og den britiske regering hver især havde varetaget deres forpligtelser. Den 7. februar 1997 (10) offentliggjorde udvalget sin beretning, der indeholdt kritik af Kommissionen og henstillinger vedrørende det fremtidige arbejde.

Eftersom det midlertidige undersøgelsesudvalg allerede havde undersøgt, hvordan Kommissionen havde varetaget sine forpligtelser, var ombudsmanden af den opfattelse, at der ikke var noget grundlag for at iværksætte en undersøgelse af klagen, hvilket V. blev underrettet om.

(Klage 143/97/JMA)

2.3. ANALYSE AF KLAGERNE

Af de 2 321 klager, der er registreret, siden ombudsmanden påbegyndte sin virksomhed, hidrørte 14,9 % fra Frankrig, 14,7 % fra Tyskland, 14 % fra Spanien, 12,5 % fra Det Forenede Kongerige og 11 % fra Italien. En detaljeret analyse af klagernes geografiske oprindelse er indeholdt i bilag A, Statistik.

I 1997 blev arbejdet med at gennemgå klager for at fastslå, om de falder ind under ombudsmandens mandat, om de opfylder betingelserne for realitetsbehandling, og om der er grundlag for at indlede en undersøgelse, afsluttet i 97 % af sagerne. 27 % af de klager, der blev gennemgået, faldt ind under ombudsmandens mandat. Heraf opfyldte 230 betingelserne for at blive antaget til realitetsbehandling, men i 34 sager syntes der ikke at være grundlag for at indlede en undersøgelse. Der blev derfor indledt undersøgelser i 196 sager.

De fleste af de klager, som gav anledning til en undersøgelse, var rettet mod Europa-Kommissionen (80 %). Eftersom Kommissionen er den fællesskabsinstitution, der først og fremmest træffer afgørelser med direkte følger for borgerne, er det normalt, at det i første række er Kommissionen, der er genstand for borgernes klager. Der var 18 klager over Europa-Parlamentet og 14 klager over Rådet for Den Europæiske Union.

De vigtigste former for fejl og forsømmelser, der blev klaget over, var manglende åbenhed (60 sager), forskelsbehandling (42 sager), utilfredsstillende procedurer eller manglende overholdelse af retten til at gøre indsigelse (32 sager), urimelighed eller magtmisbrug (23 sager), undgåelig forsinkelse og uagtsomhed (22 sager i begge tilfælde), manglende opfyldelse af forpligtelser, dvs. Europa-Kommissionens manglende varetagelse af sine forpligtelser som »traktaternes vogter« over for medlemsstaterne (20 sager) og retlige fejl (14 sager).

2.4. RÅD TIL KLAGEREN OM AT HENVENDE SIG TIL EN ANDEN MYNDIGHED

Hvis en klage falder uden for ombudsmandens mandat eller ikke kan antages til realitetsbehandling, søger ombudsmanden at råde klageren til at henvende sig til en anden myndighed, som kan behandle klagen. Hvis det er muligt, overfører ombudsmanden klagen direkte til en anden kompetent myndighed med klagerens samtykke, forudsat at der er grundlag for en klage.

I 1997 blev et sådant råd givet i 490 tilfælde, hvoraf de fleste omfattede et fællesskabsretligt spørgsmål. I 254 tilfælde blev klageren rådet til at indbringe klagen for en national eller regional ombudsmand eller en tilsvarende myndighed. Desuden blev tre klager med klagerens samtykke overført direkte til en national ombudsmand, og en klage blev overført som andragende til et nationalt parlament. 86 klagere blev rådet til at indgive et andragende til Europa-Parlamentet, og desuden blev 13 klager med klagerens samtykke overført til Udvalget for Andragender for at blive behandlet som andragender. I 76 tilfælde blev klageren rådet til at henvende sig til Europa-Kommissionen. Dette tal omfatter nogle sager, hvor en klage over Kommissionen ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi der ikke var rettet de fornødne administrative henvendelser til Kommissionen. I 73 sager blev klageren rådet til at henvende sig til andre myndigheder.

2.5. AFGØRELSER EFTER EN UNDERSØGELSE FORETAGET AF OMBUDSMANDEN

Når ombudsmanden beslutter at indlede en undersøgelse af en klage, er det første skridt at sende klagen og eventuelle bilag til den berørte fællesskabsinstitution eller det berørte fællesskabsorgan til en første udtalelse. Når den første udtalelse er modtaget, sendes den til klageren, som kan fremsætte sine bemærkninger hertil. I nogle tilfælde tager institutionen eller myndigheden selv skridt til at finde en løsning til klagerens tilfredshed. Hvis den første udtalelse og bemærkningerne viser, at dette er tilfældet, afsluttes behandlingen af sagen, der henlægges som »løsning fundet af institutionen«. I andre tilfælde beslutter klageren at frafalde klagen, og sagen henlægges af denne årsag.

Hvis klagen hverken imødekommes af institutionen eller frafaldes af klageren, fortsætter ombudsmanden sine undersøgelser. Hvis der ikke konstateres nogen fejl eller forsømmelser under undersøgelserne, underrettes klageren og institutionen herom, og sagen henlægges.

Hvis der ved ombudsmandens undersøgelser konstateres fejl eller forsømmelser, søger han at finde en mindelig løsning for at bringe disse til ophør og imødekomme klageren. På et møde i Strasbourg den 21. oktober 1997 nåede ombudsmanden og Kommissionens generalsekretær Carlo Trojan til enighed om, at man i visse tilfælde kunne afholde et uformelt møde for at finde frem til en mindelig løsning i sager vedrørende Kommissionen.

Hvis en mindelig løsning ikke er mulig, eller hvis bestræbelserne for at finde en mindelig løsning ikke fører til noget resultat, afslutter ombudsmanden enten sagen med en kritisk bemærkning til den pågældende institution eller myndighed, eller han fremsætter en formel erklæring om, at der foreligger fejl eller forsømmelser, ledsaget af udkast til henstillinger.

En kritisk bemærkning anses for passende i sager, hvor tilfældene af fejl eller forsømmelser ikke synes at have generel rækkevidde, og ingen videre foranstaltninger fra ombudsmandens side synes nødvendige.

I sager, hvor videre foranstaltninger fra ombudsmandens side derimod synes nødvendige (dvs. mere alvorlige tilfælde af fejl eller forsømmelser eller sager, som har generel rækkevidde), træffer ombudsmanden en afgørelse med udkast til henstillinger til den pågældende institution eller myndighed. Institutionen eller myndigheden skal fremsætte en detaljeret udtalelse inden tre måneder, jf. artikel 3, stk. 6, i ombudsmandens statut. Den detaljerede udtalelse kan indeholde en accept af ombudsmandens afgørelse og en beskrivelse af, hvilke foranstaltninger der er truffet for at gennemføre henstillingerne.

Hvis en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan ikke reagerer tilfredsstillende på et udkast til henstilling, kan ombudsmanden i henhold til statuttens artikel 3, stk. 7, sende en rapport til Europa-Parlamentet og til den berørte institution eller det berørte organ. Rapporten kan indeholde henstillinger. Det er af uvurderlig betydning for ombudsmandsinstitutionens arbejde, at den europæiske ombudsmand kan forelægge en sådan særlig rapport for Parlamentet. Visse nationale ombudsmænd har måttet føre en lang og sej kamp for at opnå den samme mulighed. Særlige rapporter bør derfor ikke forelægge alt for hyppigt, men kun i forbindelse med vigtige sager, når Parlamentet kan gribe ind for at bistå ombudsmanden i overensstemmelse med ombudsmandens statut.

Ombudsmandens første særlige rapport blev fremlagt den 15. december, efter at han havde foretaget en undersøgelse på eget initiativ vedrørende aktindsigt i dokumenter i fællesskabsinstitutioners og fællesskabsorganers besiddelse (se del 4).

I 1997 iværksatte ombudsmanden 200 undersøgelser, hvoraf 196 blev iværksat på grundlag af klager, og fire blev iværksat på eget initiativ.

I 16 sager fandt institutionen eller myndigheden selv en løsning. Yderligere to sager blev frafaldet af klageren. I 59 sager afslørede ombudsmandens undersøgelser ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser.

I 21 sager fremsattes der en kritisk bemærkning til den pågældende institution. Der blev fundet en mindelig løsning i tre sager. Der blev ikke fremsat udkast til henstillinger til de pågældende institutioner og myndigheder i 1997 (se endvidere bilag A, Statistik).

3. AFGØRELSE EFTER EN UNDERSØGELSE

3.1. SAGER, HVOR DER IKKE ER KONSTATERET FEJL ELLER FORSØMMELSER

3.1.1. EUROPA-PARLAMENTET

AFGØRELSE OM VENTEPENGE, JF. ARTIKEL 41 I VEDTÆGTEN

Afgørelse om klage 483/4.3.96/DG/L/KT over Europa-Parlamentet

Klagen

Den 27. februar 1996 klagede G. til ombudsmanden over Europa-Parlamentets afgørelse om at sætte hende på ventepenge i henhold til artikel 41 i vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber. Hun havde allerede klaget til ombudsmanden den 12. februar 1996 om samme emne. Denne klage (424/14.2.96/GG/L/KT) blev ikke antaget til behandling, fordi de interne administrative klagemuligheder ikke var udtømt (artikel 2, stk. 8, i ombudsmandens statut).

Europa-Parlamentet meddelte G. afgørelsen om at sætte hende på ventepenge i begyndelsen af januar 1996. Selve afgørelsen var dateret til den 21. december 1995 og trådte i kraft den 15. december 1995.

G. klagede i en skrivelse til generalsekretæren over, at afgørelsen var blevet meddelt hende tre uger efter, den var truffet, og fandt anvendelse med tilbagevirkende kraft. Endvidere påpegede hun, at hun var på sygeorlov indtil udgangen af februar 1996. Klageren var efter at have modtaget generalsekretærens svar stadig ikke tilfreds, og fornyede sin klage til ombudsmanden.

Undersøgelsen

Parlamentets udtalelse

Klagen blev forelagt Europa-Parlamentet, der i sin udtalelse i det væsentlige anførte følgende:

G. var en ud af 34 tjenestemænd, som i juli 1994 frivilligt ansøgte om at blive sat på ventepenge efter at have stiftet bekendtskab med et forslag om at nedskære antallet af stillinger ved hjælp af artikel 41 i vedtægten. Siden da havde hun på intet tidspunkt over for sine nærmeste foresatte eller over for administrationen ytret ønske om at ændre denne ansøgning. Der var derfor ingen grund til at antage, at afgørelsen om at sætte hende på ventepenge var andet end yderst fordelagtigt for hende.

Afgørelsen om at sætte G. på ventepenge blev truffet ved årets udgang, eftersom budgetmyndigheden havde vedtaget at inddrage maksimalt 15 stillinger under 1995-programmet.

For så vidt angår afgørelsens tilbagevirkende kraft, måtte det påpeges, at ansættelsesmyndigheden skulle høre Det Paritetiske Samarbejdsudvalg såvel som bedømmelsesudvalget, inden den traf afgørelse om at sætte hende på ventepenge. Disse høringer var afsluttet den 15. november 1995.

Den 9. januar 1996 anmodede G. om, at datoen for hendes overførsel til ventepenge blev ændret til den 1. marts 1996, således at hun kunne fuldende den sygeorlov, hendes læge havde tilkendt hende fra den 24. oktober 1995 til den 29. februar 1996.

Da Parlamentet erfarede, at det i henhold til stillingsfortegnelsen for 1996 kunne overføre uafsluttede eller uudnyttede artikel 41-procedurer fra 1995 til 1996, foreslog personaleafdelingen, at udsætte ikrafttrædelsesdatoen for afgørelsen om at sætte G. på ventepenge til den 1. februar 1996. Finansinspektøren fandt dog, at de gældende omstændigheder ikke berettigede en ændring af den oprindelige afgørelse.

Parlamentets udtalelse blev sendt til G. med en opfordring til at forelægge eventuelle bemærkninger. Der er ikke modtaget bemærkninger fra klageren.

Afgørelsen

I henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 41, stk. 2, opstiller ansættelsesmyndigheden en liste over de tjenestemænd, der kan sættes på ventepenge. Enhver tjenestemand, der er ansat i en af de stillinger, der berøres af nedskæringen i antallet af stillinger, og som fremsætter ønske om at blive sat på ventepenge, optages automatisk på denne liste. De på listen anførte tjenestemænd sættes ved ansættelsesmyndighedens afgørelse på ventepenge.

De oplysninger, ombudsmanden råder over, viser, at G. ønskede at blive sat på ventepenge, og at Europa-Parlamentet var af den opfattelse, at afgørelsen herom var yderst gunstig for hende. Der er ikke for ombudsmanden forelagt bevis for, at Europa-Parlamentet ikke har overholdt vedtægtens bestemmelser i forbindelse med behandlingen af denne sag.

Det fremgår ligeledes, at Parlamentet efterkom G.s anmodning om at udsætte datoen for hendes overførsel til ventepenge, men at finansinspektøren ikke fandt tilstrækkelig begrundelse for at ændre den oprindelige afgørelse. Ombudsmanden er ikke blevet forelagt materiale, der stiller spørgsmålstegn ved finansinspektørens udøvelse af sin skønsret.

Undersøgelsesresultaterne viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser, og ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

BEHANDLING AF EN KLAGE

Afgørelse om klage 130/97/HMA over Europa-Parlamentet

Klagen

I februar 1997 indgav X en klage over forvaltningskomitéen i den børnehave, der hører under Europa-Parlamentet. I løbet af en periode på 18 måneder var X's søn blevet bidt seks gange af andre børn i børnehaven. X kontaktede gentagne gange børnehavens ledere såvel som forvaltningskomitéen i et forsøg på at løse problemet. Han klagede til forvaltningskomitéen over, at børnehavens leder ikke gjorde noget for at forhindre, at hans søn blev bidt igen. Han fandt, at forvaltningskomitéen ikke havde behandlet hans klage korrekt.

Klageren mente,

- at forvaltningskomitéen havde udvist forsømmelighed, eftersom den ikke havde grebet ind for at beskytte et barn i fare

- at der forelå magtmisbrug i form af intimidation og trusler; X oplyste, at han havde fået besked om, at han under disse omstændigheder kunne risikere, at hans kommende baby ikke blev optaget i børnehaven

- at der var tale om forskelsbehandling og diskriminering, eftersom børn, der bed andre børn, blev behandlet bedre end de børn, der var blevet bidt; X oplyste, at han havde fået at vide, at han blot kunne tage sin søn ud af børnehaven, hvis ikke han var tilfreds med situationen

- at forvaltningskomitéen havde nægtet at oplyse navnene på de børn, som havde bidt X's søn, og at den ikke havde redegjort for, hvilke konkrete foranstaltninger der var truffet i børnehaven over for børn, som til stadighed bed andre børn, og for at hindre dette.

I medfør af artikel 2, stk. 3, i ombudsmandens statut blev klagen erklæret fortrolig efter anmodning fra klageren.

Undersøgelsen

Parlamentets udtalelse

Klagen blev forelagt Europa-Parlamentet, der i det væsentligste anførte følgende:

Der var ikke tale om forsømmelse, eftersom de berørte myndigheder havde behandlet klagen indgående. Det fremgik af sagsakterne, at et medlem af forvaltningskomitéen havde overværet en tilsvarende hændelse i børnehaven og konstateret, hvordan problemet blev løst.

Påstanden om intimidation og af trusler var ubegrundede. Der var intet til hinder for, at X's kommende baby kunne optages i børnehaven.

Påstanden om magtmisbrug tog til dels udgangspunkt i, at forvaltningskomitéen havde nægtet at ansøge om en overførsel af X's søn til Kommissionens børnehave. Bestemmelserne om ansøgning om overførsler var meget restriktive, og en sådan anmodning kunne udelukkende indgives, hvis ansøgeren havde fortrinsret til en plads i børnehaven, og der ikke var ledige pladser i Parlamentets institution. Der var således ikke tale om magtmisbrug.

Lederen af børnehaven havde forelagt forvaltningskomitéen en detaljeret redegørelse for de omhandlede hændelser og personalets fremgangsmåde i sådanne tilfælde. Forvaltningskomitéen havde på baggrund af disse redegørelser ikke konstateret nogen form for diskrimination. Ifølge Parlamentet blev X på intet tidspunkt tvunget til at tage sin søn ud af Eastman-børnehaven.

Det var korrekt ikke at have oplyst navnet på det barn, som havde bidt X's søn. Denne fremgangsmåde havde til formål at forhindre sammenstød mellem forældre til børn i børnehaven, som kun kunne have negative følger for alle parter. Spørgsmålet var blevet behandlet mellem børnehaven og forældrene til det barn, der havde bidt X's søn. Parlamentet oplyste, at X i øvrigt var blevet holdt underrettet om denne fremgangsmåde og forvaltningskomitéens og børnehavelederens afgørelser. X var blevet opfordret til en yderligere drøftelse af spørgsmålet med lederen af børnehaven.

Klagerens bemærkninger

X påpegede, at selv om klagen var blevet behandlet i forvaltningskomitéen, betød det ikke, at der ikke forelå en forsømmelse, for så vidt angik undersøgelsens indhold og resultat.

Han protesterede mod, at han havde fået »forbud« mod direkte at kontakte forældrene til det barn, der havde bidt hans søn. Han påpegede, at børnehavelederen aldrig havde meddelt ham, at hun havde til hensigt selv at tale med forældrene, eller informeret ham om, hvilke konkrete foranstaltninger der var truffet for at løse problemet.

Angående truslerne fastholdt X sin påstand om truslen om ikke at give hans kommende baby adgang til børnehaven under de foreliggende omstændigheder.

Afgørelsen

For så vidt angik påstanden om fejl og forsømmelser fra forvaltningskomitéens side, kunne det konstateres, at komitéen havde behandlet klagen og udspurgt børnehavelederen i sagen og således foretaget en undersøgelse, som synes at opfylde kravene til god forvaltningsskik.

Angående påstanden om magtmisbrug oplyste Parlamentet i sin udtalelse, at der intet var til hinder for, at klageren kunne få andre børn optaget i børnehaven. Angående anmodning om overførsel af klagerens barn til Kommissionens børnehave, forekom det ikke længere relevant at undersøge begrundelsen for, at denne anmodning var blevet afvist, eftersom barnet i mellemtiden havde skiftet børnehave.

Angående påstanden om diskriminering, fremgik det, at børnehavens pædagogiske retningslinjer fandt ensartet anvendelse på alle børn, og at der således ikke forelå nogen form for diskriminering. Der forelå intet bevis for, at klageren var blevet tvunget til at tage sit barn ud af børnehaven.

At lederen med støtte fra forvaltningskomitéen havde nægtet at oplyse navnene på de børn, som havde bidt X's søn, var begrundet i pædagogiske hensyn. Børnehavelederen var øjensynlig klar over, at en sådan afgørelse ofte var forældrene imod, men hun foretrak, at forældrene kanaliserede deres vrede mod hende i stedet for mod andre forældre og deres børn. Denne pædagogisk betingede afgørelse synes ikke at stride mod god forvaltningsskik.

Det fremgik af sagsakterne, at klageren var blevet informeret om, at børn, som bed andre børn, blev straffet i henhold til børnehavens pædagogiske retningslinjer, og at lederen havde henvendt sig til disse børns forældre for at løse problemet. Klageren var blevet indbudt til en yderligere drøftelse af spørgsmålet med børnehavelederen. Beslutningen om ikke at oplyse, hvilke konkrete foranstaltninger der var blevet truffet, synes at tage udgangspunkt i principielle overvejelser. Denne principbeslutning synes ikke at stride mod god forvaltningsskik.

Forvaltningskomitéen for Europa-Parlamentets børnehave havde i henhold til ombudsmandens undersøgelser ikke gjort sig skyldig i fejl eller forsømmelser, og ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

3.1.2. EUROPA-PARLAMENTET, EUROPA-KOMMISSIONEN, REVISIONSRETTEN, REGIONSUDVALGET OG DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG

POPULARKLAGE: ALDERSGRÆNSER VED UDVÆLGELSESPRØVER

Afgørelse om klage 1042/25.11.96/SKTOL/FIN/BB over Europa-Kommissionen, Europa-Parlamentet, Revisionsretten, Regionaludvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg

Klagen

I november 1996 klagede B. på vegne af sammenslutningen af finske oversættelsesbureauer (Soumen Käännöstoimistojen Liitto r.y.) til ombudsmanden over fastsættelse af aldersgrænser i de udvælgelsesprøver, der afholdes af Fællesskabets institutioner og organer og især over udvælgelsesprøverne KOM/A/1029, EUR/LA/118 og EUR/LA/119.

Klageren oplyste, at oversætterbranchen var af den opfattelse, at fællesskabsinstitutionernes nuværende praksis udgjorde en forskelsbehandling på grund af alder og derfor var i modstrid med princippet om ligestilling og måske endog FN-charteret. Det var især foruroligende, at denne praksis fandtes inden for Den Europæiske Union, som lagde så stor vægt på fri konkurrence og borgernes Europa.

B. bad ombudsmanden undersøge lovligheden af aldersgrænser og tage de nødvendige skridt i sagen.

Undersøgelsen

Klagen blev forelagt de berørte institutioner og organer.

Kommissionens udtalelse

Kommissionen henviste i sin udtalelse indledningsvis til et baggrundsnotat, den havde sendt til ombudsmanden den 31. oktober 1996.

Endvidere oplyste Kommissionen, at fastsættelsen af aldersgrænser ved udvælgelsesprøver er en mulighed, som er hjemlet i tjenestemandsvedtægten, og som kan anvendes fleksibelt afhængigt af de omstændigheder og særlige formål, der måtte gøre sig gældende for den enkelte udvælgelsesprøve.

Kommissionen forklarede endvidere, at fastsættelsen af aldersgrænser blev anvendt som et middel til at imødegå et højt antal potentielle ansøgninger.

Endvidere anførte Kommissionen, at aldersgrænser ikke forhindrer kvinder i at ansøge, og at resultaterne af udvælgelsesprøverne for de nye medlemsstater har vist, at alderen er af stor betydning for mobiliteten.

Parlamentets udtalelse

Parlamentet anførte, at i henhold til tjenestemandsvedtægten kan der fastsættes en aldersgrænse for ansøgere ved almindelige udvælgelsesprøver, som afholdes af Fællesskabets institutioner. De forskellige ansættelsesmyndigheder afgør selv ud fra deres egen vurdering og god forvaltningsskik, om en aldersgrænse er berettiget.

Parlamentet understregede, at alle institutioner anvender aldersgrænser i deres ansættelsespolitik. De forskellige institutioner har begrundet aldersgrænserne som følger:

a) opretholdelse af karrierestrukturen

b) vanskelighederne ved at etablere sig i et multikulturelt og flersproget miljø i udlandet øges med alderen

c) administrative og finansielle problemer forværres, hvis aldersgrænserne ophæves, eftersom ansættelsesprocedurerne vil blive mere omfattende og omkostningskrævende uden tilsvarende stigning i antallet af ledige stillinger.

Revisionsrettens udtalelse

Revisionsretten tilsluttede sig Kommissionens udtalelse af 19. marts 1997.

Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg

Regionsudvalget og Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav en fælles udtalelse, hvori de tilsluttede sig Kommissionens udtalelse af 19. marts 1997.

Afgørelsen

1. Aldersgrænser i fællesskabsinstitutionernes ansættelsespolitik

1.1. Det fremgik, at alle Fællesskabets institutioner generelt fastsætter aldersgrænser for ansøgeres adgang til udvælgelsesprøver. Denne mulighed er hjemlet i tjenestemandsvedtægtens bilag III, især artikel 1, litra g, om, at meddelelsen om en almindelig udvælgelsesprøve bør specificere en eventuel aldersgrænse samt udskydelsen af aldersgrænsen for ansatte, der i mindst et år har været i institutionens tjeneste.

1.2. Det fremgik, at aldersgrænserne kan forhøjes for bl. a. ansøgere, som har aftjent deres værnepligt, eller som har passet et barn, som er under den skolepligtige alder eller har et alvorligt mentalt eller fysisk handicap, og ansøgere med et fysisk handicap.

1.3. Institutionerne anser aldersgrænserne som et vigtigt middel til at sikre tjenestemændenes karriereforløb og overholdelsen af de vedtægtsmæssige forpligtelser. Institutionerne følger et princip om at ansætte personale i nederste lønklasse, og fravigelser af dette princip kan få negative følger for motivationen og forvaltningen. I henhold til Kommissionen viser en række undersøgelser, at jo højere aldersgrænserne sættes, jo klarere bliver den geografiske uligevægt i rekruteringen. Endvidere mente Kommissionen, at erfaringerne havde vist, at der deltager flere kvinder i en almindelig udvælgelsesprøve til A8 end til A7/6.

2. Den Europæiske Ombudsmands undersøgelse på eget initiativ af fastsættelsen af aldersgrænser ved ansættelse i De Europæiske Fællesskabers institutioner

2.1. Den europæiske Ombudsmand har modtaget flere klager over fejl og forsømmelser ved fastsættelsen af aldersgrænser for ansættelse af personale ved Fællesskabets institutioner.

2.2. På baggrund af ombudsmandens undersøgelse af denne og flere andre klager over fællesskabsinstitutionernes anvendelse af aldersgrænser fandt ombudsmanden det hensigtsmæssigt at gennemføre en mere generel undersøgelse af anvendelsen af aldersgrænser.

2.3. Klagerne til ombudsmanden viste, at institutionernes nuværende fremgangsmåde skabte betydelig utilfredshed blandt Europas borgere og især i de nye medlemsstater.

2.4. I henhold til EF-traktatens artikel 138 E har ombudsmanden beføjelse til at foretage undersøgelser på eget initiativ vedrørende eventuelle tilfælde af fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner og organer. Med udgangspunkt i denne bestemmelse indledte ombudsmanden den 14. juli 1997 en undersøgelse på eget initiativ af anvendelsen af aldersgrænser ved ansættelsen af tjenestemænd og andre ansatte ved De Europæiske Fællesskaber.

Konklusion

På grundlag af ombudsmandens undersøgelser af denne og andre klager over aldersgrænser syntes det relevant at indlede en generel undersøgelse af anvendelsen af aldersgrænser.

Den 14. juli 1997 indledte ombudsmanden en undersøgelse på eget initiativ af anvendelsen af aldersgrænser i forbindelse med ansættelse ved fællesskabsinstitutionerne. Denne specifikke klage vil blive behandlet som led i undersøgelsen på eget initiativ. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

3.1.3. RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION

ANSÆTTELSE: UDELUKKELSE FRA EN UDVÆLGELSESPRØVE

Afgørelse om klage 725/16.7.96/GD/FR/KH over Rådet

Klagen

D. klagede til ombudsmanden i juli 1996 over at være blevet udelukket fra en generel udvælgelsesprøve (C/360) afholdt af Rådet. Han havde bestået den skriftlige prøve og var ved skrivelse af 5. maj 1996 blevet indkaldt til den mundtlige prøve, som afholdtes i Paris den 10. juni 1996. Brevet var sendt til den adresse i Marseilles, som D. havde opgivet til Rådet. D. var rejst fra Marseilles til Bruxelles den 22. maj 1996 og havde bedt sin far videresende eventuel post. Først under en telefonsamtale med forældrene den 16. juni 1996 erfarede D., at et brev fra Rådet var ankommet til ham. Da han modtog dette brev den 20. juni 1996, blev D. bekendt med indkaldelsen til den mundtlige prøve. Da han kontaktede Rådet, fik han oplyst, at udvælgelseskomitéen havde afsluttet sit arbejde den 17. juni 1996.

Ved skrivelse af 21. juni 1996 anmodede D. formanden for udvælgelseskomitéen om at afholde en ekstra mundtlig prøve for ham. En af begrundelserne for denne anmodning var, at D. på grund af den normale aldersgrænse for ansøgere ikke ville kunne deltage i andre udvælgelsesprøver afholdt af Fællesskabets institutioner. Den 25. juni 1996 meddelte formanden for udvælgelseskomitéen i en skrivelse til D., at komitéen havde afsluttet sit arbejde, og at han var blevet udelukket fra udvælgelsesprøven.

Undersøgelsen

Rådets udtalelse

Klagen blev forelagt Rådet, der i sin udtalelse anførte følgende:

Hvis D. havde kontaktet Rådets generalsekretær tidligt den 17. juni 1996, ville udvælgelseskomitéen sandsynligvis stadig havde kunnet indpasse ham i den mundtlige prøve.

Men fra det øjeblik, reservelisten var fastlagt, forhindrede princippet om ligestilling Rådet i at genåbne udvælgelsesproceduren ved at organisere en mundtlig prøve specielt for D.

Klagerens bemærkninger

I sine bemærkninger til Rådets udtalelse opretholdt D. sin oprindelige klage.

Afgørelsen

Ombudsmanden bemærkede, at i henhold til Rådets udtalelser ville det have været muligt at efterkomme klagerens anmodning, hvis den havde været fremsat rettidigt. Men eftersom anmodningen først fremkom til Rådet efter udvælgelsesprocedurens afslutning, ville en accept heraf havde betydet, at denne procedure skulle genåbnes. Undersøgelsesresultaterne viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser, og ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

Yderligere bemærkninger fra ombudsmanden

Ombudsmanden bemærkede, at han på baggrund af det store antal klager, han havde modtaget vedrørende aldersgrænserne ved ansættelse af personale ved institutionerne, havde besluttet på eget initiativ at foretage en undersøgelse af praksis på dette område.

3.1.4. RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION OG EUROPA-KOMMISSIONEN

FORSKELSBEHANDLING I FORBINDELSE MED ALMINDELIGE UDVÆLGELSESPRØVER

Afgørelse om klage 851/3.9.96/ALC/ES/VK over Europa-Kommissionen og Rådet for Den Europæiske Union

Klagen

I august 1996 klagede L.C. fra Spanien til ombudsmanden over fejl og forsømmelser fra Kommissionens og Rådets side vedrørende visse aspekter af deres ansættelsesprocedurer.

I sin klage anførte L.C. følgende tre forhold:

1. Han fandt, at der var uoverensstemmelse mellem oplysningerne i den brochure, Kommissionen havde offentliggjort på spansk, »La carrera en la Comisión de las Comunidades europeas«, og institutionens reelle politik for ansættelse af tjenestemænd.

2. Princippet om ikke-forskelsbehandling på grund af nationalitet var blevet tilsidesat ved ikrafttrædelsen af Rådets forordning (EF) nr. 626/95 af 20. marts 1995 (11), som indførte særlige og midlertidige foranstaltninger, som efter hans opfattelse var i modstrid med tjenestemandsvedtægten.

3. Rådet og Kommissionen foretog forskelsbehandling på grund af alder, eftersom de normalt fastsatte aldersgrænser ved ansættelse af tjenestemænd.

Klageren henstillede, at alle aldersgrænser blev ophævet ved Fællesskabets almindelige udvælgelsesprøver, og at man sikrede respekten for princippet om ikke-forskelsbehandling på grund af nationalitet.

Undersøgelsen

Klagen blev forelagt Kommissionen og Rådet.

Kommissionens udtalelse

Efter en tidligere anmodning fra ombudsmanden havde Kommissionen allerede forelagt en udtalelse om det generelle spørgsmål om fastsættelse af aldersgrænser.

Kommissionen anførte, at institutionerne fastsatte aldersgrænser ved ansættelse af tjenestemænd i Fællesskabet med hjemmel i tjenestemandsvedtægtens bilag III, artikel 1. Eftersom disse aldersgrænser havde været genstand for kritik fra flere medlemmer af Europa-Parlamentet, havde Kommissionen dog indledt en indgående undersøgelse af følgerne af en eventuel afskaffelse af aldersgrænserne. Kommissionen fandt, at de væsentligste argumenter for opretholdelsen af aldersgrænser var:

1) bedre forudsætninger for en afbalanceret forvaltning af de menneskelige ressourcer

2) fremme af en ligevægtig geografisk fordeling af institutionens tjenestemænd; og

3) fremme af kvinders ansøgninger.

For så vidt angik de specifikke punkter i L.C.s klage, oplyste Kommissionen, at den brochure, klageren henviste til, ikke havde nogen retlig gyldighed og kun var udarbejdet i informationsøjemed. Angående klagen over krænkelse af princippet om ikke-forskelsbehandling på grund af nationalitet, indførte forordning (EF) nr. 626/95 særlige og tidsbegrænsede foranstaltninger til fremme af ansættelse af tjenestemænd fra de nye medlemsstater, som indtrådte i Unionen den 1. januar 1995. Kommissionen påpegede, at klageren tidligere havde indsendt et andragende om samme emne til Europa-Parlamentet (nr. 0898/95). Udvalget for Andragender havde allerede behandlet andragendet og afsluttet behandlingen heraf på grundlag af Kommissionens svar.

Rådets udtalelse

Rådet understregede, at institutionens ansættelsespolitik blev gennemført under hensyntagen til det konkrete antal ledige stillinger såvel som de gældende budgetmæssige restriktioner. Endvidere tilkendegav Rådet, at forordning (EF) nr. 626/95 om indførelse af særlige og midlertidige foranstaltninger til fremme af ansættelse af tjenestemænd fra nye medlemsstater ikke var i modstrid med princippet om ikke-diskriminering på grund af nationalitet.

Klagerens bemærkninger

L.C. mente, at den i vedtægtens bilag III, artikel 1, anførte mulighed for fastsættelse af aldersgrænser var i modstrid med den europæiske menneskerettighedskonvention og den spanske forfatning. Argumentet om, at karrieremulighederne for en nyansat tjenestemand med en højere alder ville være begrænsede, var irrelevant, eftersom ikke alle anså forfremmelse i løbet af deres karriere som en prioritet. Endvidere mente han, at en ligevægtig repræsentation af statsborgere fra alle medlemsstater ikke blot kunne opnås gennem en begrænsning af adgangen til almindelige udvælgelsesprøver på grundlag af statsborgerskab, men også og især ved at fremme lige adgang til disse udvælgelsesprøver for alle Unionens borgere.

Afgørelsen

Det fremgik af undersøgelserne, at den pågældende brochures art, udformning og indhold viste, at formålet ikke var at fastlægge en juridisk bindende definition af mulighederne for ansættelse som tjenestemand i Unionen men snarere en generel information om institutionernes almindelige udvælgelsesprøver. Ombudsmanden konkluderede, at potentielle uoverensstemmelser mellem de gældende forhold og brochurens generelle målsætning ikke kunne betragtes som en fejl eller en forsømmelse fra Kommissionens side.

For så vidt angik forskelsbehandling på grund af nationalitet havde klageren indsendt et andragende til Europa-Parlamentet om samme emne, som var blevet behandlet af Udvalget for Andragender som andragende nr. 0898/95. Ombudsmanden fandt derfor ikke anledning til at undersøge spørgsmålet yderligere.

Spørgsmålet om aldersgrænser blev behandlet i en undersøgelse på eget initiativ, som ombudsmanden havde indledt den 14. juli 1997, og ombudsmanden fandt det derfor ikke nødvendigt at foretage yderligere undersøgelser af dette specifikke klagepunkt. Dog ville klageren blive informeret om resultatet af undersøgelsen på eget initiativ.

Den Europæiske Ombudsmand afsluttede følgelig behandlingen af sagen.

ANSÆTTELSE: VURDERING AF FAGLIG ERFARING OG MANGLENDE SVAR

Afgørelse om klage 940/11.10.96/AS/SW/BB over Europa-Kommissionen og Rådet for Den Europæiske Union

Klagen

I oktober 1996 klagede S. til ombudsmanden over vurderingen af hendes erhvervserfaring i forbindelse med udvælgelsesprøve EUR/LA/75, som afholdtes af Kommissionen, og over Rådets manglende besvarelse af S.s anmodning om udlevering af en kopi af hendes rettede besvarelse ved udvælgelsesprøve Rådet/LA/369.

S. havde ikke fået adgang til almindelig udvælgelsesprøve EUR/LA/75, fordi hun ikke opfyldte kravet om minimum tolv års erhvervserfaring.

Efter anmodning fra S. tog udvælgelseskomitéen sin afgørelse op til fornyet overvejelse, men fastholdt den oprindelige afgørelse. I en senere skrivelse til udvælgelseskomitéen anførte S., at udvælgelseskomitéen ikke havde redegjort for, hvordan den havde vurderet hendes erhvervserfaring. Endvidere anførte S., at hun ikke havde været klar over, at studieperioder parallelt med erhvervsaktivitet ikke blev anerkendt. Derfor havde hun ikke fremsendt sin »studiemeritförteckning«, men kun en »meritförteckning« med de endelige datoer for hvert fag. Desuden havde S. regnet ud, at hendes »studiemeritförteckning« viste, at hun var i besiddelse af de krævede tolv års erhvervserfaring.

I januar 1996 svarede komitéen, at den havde taget afgørelsen op til fornyet overvejelse. Komitéen henviste til punkt B.3 i bekendtgørelsen, V.B.2, VI.2 og XI i ansøgningsskemaet offentliggjort i De Europæiske Fallesskabers Tidende C 219A af 24. august 1995 og anførte, at ingen undtagelse fra disse bestemmelser var tilladt.

I klagen til ombudsmanden gjorde S. gældende, at Kommissionen ikke havde oplyst ud fra hvilke kriterier, den havde vurderet erhvervserfaringen. Hun påpegede, at hvis ansøgerne skulle sikres en ensartet behandling, måtte udvælgelseskomitéen forelægge oplysninger om vurderingsmetoden.

I februar 1996 sendte S. en skrivelse til Rådet med anmodning om en kopi af sin rettede besvarelse af engelskprøven i forbindelse med udvælgelsesprøve Rådet/LA/369. I klagen til ombudsmanden anførte hun, at hun aldrig havde modtaget svar på denne skrivelse.

Undersøgelsen

Klagen blev forelagt Kommissionen og Rådet.

Kommissionens udtalelse

Kommissionen anførte i det væsentligste følgende:

I henhold til meddelelsen om udvælgelsesprøven skulle ansøgerne være i besiddelse af mindst tolv års erhvervserfaring efter afsluttet universitetseksamen.

I henhold til meddelelsen ville behørigt attesterede perioder med special- eller videreuddannelseskurser ligeledes kunne medregnes under erhvervserfaring. Videreuddannelseskurserne skulle være på et niveau, som mindst svarede til det niveau, som krævedes for at få adgang til udvælgelsesprøven. Følgelig kunne specialiserings- eller genopfriskningskurser samt videreuddannelseskurser komme i betragtning ved beregningen af erhvervserfaringen. Dog burde der, for at de kunne indgå i beregningen af erfaringen, være tale om fuldtidskurser. Den samme regel fandt anvendelse for erhvervserfaring. Med andre ord kunne uddannelse under beskæftigelse ikke lægges til perioden med erhvervserfaring. I henhold til punkt XI i bekendtgørelsen om udvælgelsesprøve skulle fotokopier, der godtgjorde, at ansøgeren opfyldte de fastlagte betingelser, vedføjes ansøgningen.

S.s erhvervserfaring blev beregnet på grundlag af hendes oprindelige ansøgning og dokumenter. I alt udgjorde hendes erhvervserfaring 11 år og 6 måneder.

Ordlyden af bekendtgørelsen af udvælgelsesprøve er juridisk bindende og skal overholdes af udvælgelseskomitéen.

Rådets udtalelse

Rådet anførte i det væsentligste følgende:

I januar 1996 blev S. informeret om, at hun ikke havde fået adgang til den mundtlige prøve, fordi hun ikke havde bestået del 3 i den skriftlige prøve.

I februar 1996 anmodede S. om at få udleveret en kopi af den rettede besvarelse af den skriftlige prøve. Formanden for udvælgelseskomitéen redegjorde i et detaljeret svar på hendes anmodning for de gældende procedurer, men afviste at fremsende den rettede besvarelse.

I oktober 1996, samtidig med at S. klagede til ombudsmanden over, at Rådet havde afvist at forelægge den rettede besvarelse, sendte hun en skrivelse til hr. Brunmayr, assisterende generaldirektør i Rådet, med anmodning om et svar.

I oktober 1996 blev en kopi af skrivelsen af 27. februar 1996 igen sendt til klageren.

Rettede besvarelser er omfattet af bestemmelserne om fortrolighed af udvælgelseskomitéens arbejde i artikel 6 i tjenestemandsvedtægtens bilag III.

Det ville på baggrund af det store antal ansøgere, der deltager i udvælgelsesprøverne, være forbundet med store vanskeligheder at efterkomme anmodninger om kopier af rettede besvarelser.

Klagerens bemærkninger

S.s bemærkninger kan sammenfattes som følger:

For så vidt angik vurderingen af erhvervserfaringen, mente S. fortsat, at det ikke fremgik af meddelelsen om udvælgelsesprøven, at videreuddannelse under beskæftigelse ikke kunne medregnes ud over perioden med erhvervserfaring. Hvis det klart var fremgået af meddelelsen, at dette var tilfældet, ville S. have vedføjet sin »studiemeritförteckning« fra universitetet i Stockholm allerede ved den oprindelige ansøgning til almindelig udvælgelsesprøve EUR/LA/369.

Efter hendes anmodning om fornyet behandling af afgørelsen om ikke at give hende adgang til ovennævnte udvælgelsesprøve, burde Kommissionen have beregnet hendes erhvervserfaring på grundlag af den »studiemeritförteckning«, hun havde vedføjet anmodningen om fornyet behandling. S. mente, at hvis hendes studiemeritter blev medregnet, opfyldte hun kravet om tolv års erhvervserfaring.

For så vidt angik Rådets skrivelse af 27. februar 1996, oplyste S., at hun først modtog en kopi af denne skrivelse i oktober 1996. Hun hævdede, at Rådet aldrig havde sendt den første skrivelse. Hun fastholdt sin anmodning om en kopi af den rettede besvarelse.

Afgørelsen

1. Vurdering af erhvervserfaring

1.1. I henhold til Domstolens retspraksis har udvælgelseskomitéer omfattende skønsbeføjelser. Udvælgelseskomitéerne skal under udøvelsen af disse beføjelser respektere den juridiske ramme for deres virksomhed, der er fastlagt i meddelelsen om udvælgelsesprøven.

1.2. I skrivelse af 19. december 1995 og i sin udtalelse til ombudsmanden informerede Kommissionen S. om udvælgelseskomitéens vurdering af erhvervserfaring. Endvidere redegjordes der i udtalelsen for, hvordan klagerens erhvervserfaring var blevet beregnet.

1.3. Ombudsmandens undersøgelser af denne klage viste, at udvælgelseskomitéen havde handlet i overensstemmelse med meddelelsen.

2. Undladelse af at besvare korrespondance

2.1. Rådet forelagde ombudsmanden en kopi af skrivelsen af 27. februar 1997. Heri oplyser Rådet, at den som en regel aldrig sender kopier af rettede prøvebesvarelser.

2.2. Ombudsmanden mente ikke, at der forelå noget bevis for klagerens påstand om, at Rådet aldrig havde sendt ovennævnte skrivelse.

3. Kopi af rettet prøvebesvarelse

3.1. Gældende fællesskabsret indeholder ikke nogen hjemmel for at fastslå, at Rådet skulle være forpligtet til at forelægge en kopi af en rettet prøvebesvarelse efter anmodning fra en ansøger.

3.2. Ombudsmanden havde modtaget flere klager vedrørende ansættelsesprocedurerne og især procedurernes manglende gennemsigtighed. Bl. a. havde klagerne vedrørt manglende udlevering af kopier af rettede prøvebesvarelser efter anmodning.

3.3. Ombudsmanden har i henhold til EF-traktatens artikel 138 E beføjelse til at indlede undersøgelse på eget initiativ vedrørende eventuelle tilfælde af fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer. Med hjemmel i denne bestemmelse indledte han den 7. november 1997 en undersøgelse på eget initiativ af fortroligheden i forbindelse med Kommissionens ansættelsesprocedurer.

3.4. Ombudsmanden vil som led i denne undersøgelse på eget initiativ indhente oplysninger om, hvorvidt institutionerne har til hensigt at tillade, at en ansøger kan få udleveret en kopi af sin rettede prøvebesvarelse.

Ovennævnte undersøgelsesresultater viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelse fra Kommissionens eller Rådets side. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

Supplerende bemærkninger

På baggrund af det store antal klager, ombudsmanden havde modtaget vedrørende manglende gennemsigtighed i procedurerne for de udvælgelsesprøver, Fællesskabets institutioner afholder, indledte han den 7. november 1997 en undersøgelse på eget initiativ om dette spørgsmål.

3.1.5. EUROPA-KOMMISSIONEN

UDVÆLGELSE AF PRAKTIKANTER: ADGANG TIL DEN »BLÅ BOG«

Afgørelse om klage 111/95VK over Europa-Kommissionen

Klagen

I september 1995 klagede X til den europæiske ombudsmand over, at praktikophold i Kommissionen ikke blev tildelt på grundlag af kvalifikationer men afhang af, om man havde de rette forbindelser til de rette personer.

Som bevis for sin påstand henviste X til, at han to gange uden held havde ansøgt om et praktikophold i Kommissionen. Han forstod ikke, hvorfor han første gang var blevet optaget i Kommissionens såkaldte »blå bog« men ikke anden gang, hvor han var meget bedre kvalificeret.

I overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, i ombudsmandens statut, behandledes klagen fortroligt efter anmodning fra klageren.

Undersøgelsen

Kommissionens udtalelse

Klagen blev forelagt Kommissionen, som i sin udtalelse anførte, at X reelt opfyldte de fastsatte krav for praktikanter, men at det som følge af det store antal ansøgninger, Kommissionen modtog hvert år, var nødvendigt at foretage en yderligere udvælgelse på grundlag af ansøgernes eksamensresultater og eventuelle studier i europæisk integration eller fællesskabsret.

Kommissionen oplyste, at X på grundlag af en yderst tilfredsstillende levnedsbeskrivelse var blevet optaget i den blå bog og kun på et senere tidspunkt ikke kunne opfylde de fastsatte krav. Endvidere understregede Kommissionen, at der principielt burde tages hensyn til den geografiske ligevægt og antallet af ansøgere.

Klagerens bemærkninger

Kommissionens udtalelse blev forelagt klageren, som fastholdt sin klage. Klageren tilføjede, at kun efter en anbefaling fra en højt indplaceret person var han, anden gang han søgte, blevet optaget på den blå bogs supplerende liste.

Supplerende undersøgelser

Ombudsmanden anmodede Kommissionen om oplysninger vedrørende proceduren for registrering i den blå bog. Ombudsmanden anmodede endvidere om at få udleveret kopier af ansøgningsskemaerne fra de øvrige kandidater med samme statsborgerskab som X for at kunne vurdere deres kvalifikationer.

Kommissionen fremsendte yderligere kommentarer såvel som kopier af ansøgningsskemaerne fra de øvrige kandidater af samme statsborgerskab som X. Kommissionen oplyste, at den supplerende liste blev udarbejdet med henblik på en yderligere vurdering af ansøgningerne og korrektion af tekniske fejl eller trykfejl.

Afgørelsen

Ombudsmanden bemærkede, at de kriterier, som i henhold til Kommissionens oplysninger, anvendtes ved udvælgelsen af praktikanter, syntes at være fuldt ud relevante.

Det måtte i øvrigt påpeges, at en administrativ myndighed inden for en vis margen selv kan skønne, om en given ansøgning opfylder kravene til en ledig plads.

Ombudsmandens undersøgelse af ansøgningerne fra de øvrige kandidater med samme statsborgerskab som X viste ikke, at Kommissionen havde set bort fra de fastlagte kriterier.

X hævdede, at han var blevet opført på den blå bogs supplerende liste efter anbefaling fra en højt indplaceret person. Eftersom klageren ikke oplyste identiteten på denne person eller den eller de personer, denne indflydelse angivelig blev udøvet over for, var det ikke begrundet at undersøge dette klagepunkt yderligere.

Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

AFVISNING AF ET EUR 1-CERTIFIKAT FRA ELFENBENSKYSTEN

Afgørelse om klage 187/17.10.95/FS/B/IJH over Europa-Kommissionen

Klagen

I oktober 1995 klagede S. på vegne af en virksomhed ved navn B. NV til ombudsmanden. Klageren oplyste, at B. NV i april 1994 havde opkøbt en mængde lange ris fra Elfenbenskysten via en britisk speditør med henblik på import i Fællesskabet. Ris fra Elfenbenskysten, som har undertegnet Lomé-konventionen, er pålagt reduceret importtold.

B. NV forelagde et EUR 1-certifikat for de belgiske toldmyndigheder som bevis for risens oprindelse. Toldmyndighederne havde dog mistanke om, at risen ikke havde oprindelse i Elfenbenskysten og nægtede at godkende certifikatet. For at få risen frigivet indbetalte B. NV toldmyndighederne en garanti på 10 % af den yderligere told, der skulle erlægges, hvis risen ikke var fra Elfenbenskysten.

De belgiske toldmyndigheder tog stikprøver af risen og indledte proceduren for efterfølgende kontrol af EUR 1-certifikatet. I marts 1995 modtog B. NV oplysning om, at Elfenbenskystens regering havde bekræftet gyldigheden af EUR 1-certifikatet. B. NV krævede derefter garantibeløbet udbetalt. Med skrivelse af 28. juli 1995 meddelte de belgiske toldmyndigheder B. NV, at Fællesskabets bedrageribekæmpelsesafdeling nægtede at udbetale garantibeløbet og ønskede at undersøge sagen yderligere.

I klagen til ombudsmanden anførte S., at eftersom kontrolproceduren var afsluttet, skulle det af B. NV indbetalte garantibeløb tilbagebetales, og at enhver tvivl vedrørende Elfenbenskystens udstedelse af EUR 1-certifikater var et spørgsmål, der måtte løses mellem Fællesskabets myndigheder og Elfenbenskystens regering.

Undersøgelsen

Kommissionens udtalelse

Klagen blev forelagt Kommissionen i januar 1996. I sin udtalelse redegjorde Kommissionen for de belgiske toldmyndigheders og Kommissionens mistanke om, at risen ikke var fra Elfenbenskysten. Endvidere anførte Kommissionen i det væsentlige følgende i udtalelsen:

Selv om myndighederne i Elfenbenskysten havde bekræftet certifikatets gyldighed og varernes oprindelse, havde tidligere erfaringer vist, at man ikke altid kunne forlade sig på den kontrol, Elfenbenskystens myndigheder gennemførte, og at der ofte var tale om blot at kontrollere certifikatets eksistens og ikke varernes oprindelse.

I overensstemmelse med artikel 26 i protokol nr. 1 til Lomé-konventionen anmodede Kommissionen Elfenbenskystens myndigheder om at foretage en undersøgelse vedrørende risen og tilbød bistand fra Fællesskabet. Denne anmodning blev fremsat den 22. juni 1995 og gentaget den 12. september 1995.

Eftersom senere korrespondance ikke gav svar på disse spørgsmål, indgav Kommissionens tjenestegrene spørgsmålet for AVS-EF-toldsamarbejdsudvalget. Selv om der ikke forelå bevis for, at B. NV var impliceret i bedrageri, herskede der fortsat alvorlig mistanke, for så vidt angik EUR 1-certifikatets gyldighed.

Der var indledt en dialog med Elfenbenskystens myndigheder, som havde anmodet om og fået forelagt yderligere oplysninger.

I udtalelsen gav Kommissionen afsluttende udtryk for håb om, at dialogen kunne føre til en afgørelse i nærmeste fremtid.

Klagerens bemærkninger

Kommissionens kommentarer blev sendt til S. i april 1996. Klageren modsatte sig i sine bemærkninger beviset vedrørende EUR 1-certifikatets gyldighed og hævdede, at der ikke var nogen begrundet tvivl, som berettigede den efterfølgende kontrol og forebyggende foranstaltninger i henhold til Lomé-konventionen.

Bemærkningerne belyste endvidere et nyt aspekt vedrørende den påståede forsinkelse i de belgiske myndigheders forelæggelse af EUR 1-certifikatet for Elfenbenskystens myndigheder til kontrol.

Yderligere undersøgelser

I marts 1997 bad ombudsmanden på ny Kommissionen undersøge, om dialogen med Elfenbenskystens myndigheder var afsluttet, og hvilke skridt Kommissionen i modsat fald foreslog for at nå til en løsning i sagen.

I sit svar redegjorde Kommissionen nærmere for sine seneste forsøg på at finde en løsning. Kommissionen oplyste bl. a., at den havde fremsat en fornyet anmodning om samarbejde til AVS-EF-toldsamarbejdsudvalget i maj 1996, og havde udsendt en delegation med henblik på administrativt samarbejde i november 1996.

Det fremgik af Kommissionens svar, at der fortsat var uoverensstemmelser mellem Fællesskabets delegation (som omfattede repræsentanter for Kommissionen og de belgiske toldmyndigheder) og Elfenbenskystens myndigheder, for så vidt angik de relevante fakta.

I svaret anførtes afslutningsvis:

Kommissionen har fået oplyst, at de belgiske myndigheder har forhøjet garantibeløbet fra B. NV (forskellen mellem preferencesatsen og ikke-preferencesatsen var blevet forhøjet fra 10 % til 100 %).

Det påhviler de kompetente belgiske myndigheder at drage de relevante slutninger i denne sag. De belgiske myndigheder kan på nuværende tidspunkt ikke meddele importøren (B. NV) denne toldgæld, eftersom de ikke er i besiddelse af tilstrækkelige beviser for, at risen ikke stammer fra Elfenbenskysten.

Kommissionen kan kun endnu en gang understrege, at den under udøvelsen af sine beføjelser til fulde søger at beskytte Unionens finansielle interesser så effektivt som muligt (ud over tabet af egne indtægter vedrører dette spørgsmål også gennemførelsen af aftaler med AVS-landene). Dog beklager Kommissionen, at den til trods for de forventninger, der opstod på mødet den 3. april 1996, er blevet skuffet over Elfenbenskystens myndigheders manglende samarbejdsvilje i de forskellige sammenhænge, som er beskrevet ovenfor.

Afgørelsen

1. Indledende bemærkninger

1.1. Gennemførelsen af Fællesskabets toldlovgivning og anvendelsen af de relevante administrative procedurer henhører under de nationale toldmyndigheder. Selv om disse nationale toldmyndigheder gennemfører fællesskabsretten, er de ikke fællesskabsinstitutioner eller -organer, og deres handlinger kan ikke undersøges af den europæiske ombudsmand.

1.2. Ombudsmanden havde således ikke beføjelse til at behandle klagen, for så vidt som den vedrørte de belgiske toldmyndigheders administrative aktiviteter. I særdeleshed kunne ombudsmanden ikke undersøge påstanden i klagerens bemærkninger til Kommissionens udtalelse om en uforholdsmæssig forsinkelse i de belgiske toldmyndigheders forelæggelse af EUR 1-certifikatet til kontrol for Elfenbenskystens myndigheder.

1.3. Ombudsmanden har i sin undersøgelse af eventuelle tilfælde af fejl og forsømmelser i handlinger foretaget af Europa-Kommissionen ikke kunnet tage stilling til det indholdsmæssige aspekt vedrørende risenes oprindelse. Dette spørgsmål kan afgøres af den kompetente domstol, som vil kunne foranstalte bevisførelse og vurdere modstridende videnskabeligt materiale.

2. Kommissionens rolle

2.1. Af Kommissionens svar fremgår, at dens beføjelser i denne sag tager udgangspunkt i to forskellige kilder:

- Kommissionens deltagelse i toldsamarbejdsudvalget, som er oprettet i medfør af artikel 30 i protokol nr. 1 til Lomé-konventionen (12), som træffer afgørelse i de i protokollens artikel 26, stk. 7, og 27, stk. 7, nævnte tvister

- Kommissionens ansvar i forbindelse med gennemførelsen af Fællesskabets budget, for en korrekt bogføring af den told (som er en fællesskabsindtægt), der skal erlægges.

3. Kommissionen og Elfenbenskystens myndigheder

3.1. Af det materiale, ombudsmanden var i besiddelse af, fremgik, at Kommissionen havde:

- anmodet Elfenbenskystens myndigheder om at foretage de nødvendige undersøgelser, jf. artikel 26 i protokol nr. 1 til konventionen

- anmodet om og deltaget i en delegation for administrativt samarbejde til Elfenbenskysten

- taget spørgsmålet op til behandling på flere møder i AVS-EF-toldsamarbejdsudvalget.

3.2. I henhold til Kommissionens materiale havde ovennævnte tiltag ikke ført til en løsning i sagen, fordi Elfenbenskystens myndigheder ikke havde samarbejdet i tilstrækkelig grad.

3.3. Kommissionen syntes således at have udtømt sine aktionsmuligheder i henhold til Lomé-konventionens bestemmelser, for så vidt angik denne tvist.

4. Kommissionen og de belgiske toldmyndigheder

4.1. I sin udtalelse afviste Kommissionen ikke, at Kommissionens tjenestegrene havde nægtet at udbetale det garantibeløb, B. NV havde indbetalt. Og på baggrund af de meget begrænsede oplysninger, der foreligger, må det antages, at Kommissionens tjenestegrene reelt har spillet en afgørende rolle.

4.2. Kommissionens ansvar for gennemførelsen af Fællesskabets budget indebærer, som ofte påpeget i Revisionsrettens beretninger, en forpligtelse til at beskytte Fællesskabets finansielle interesser.

4.3. Kommissionens forskellige svar i denne sag viste, at tvivlen vedrørende risens oprindelse var baseret på konkrete beviser, og at der derfor var tale om »begrundet tvivl«, jf. artikel 6 i protokol nr. 1 til Lomé-konventionen.

4.4. På denne baggrund kan den manglende udvikling i bilæggelsen af denne tvist, som skyldes, at Kommissionen fortsat betvivler, at risen har oprindelse i Elfenbenskysten, ikke anses for en fejl eller en forsømmelse i form af en uberettiget forsinkelse.

I lyset af disse undersøgelsesresultater mente ombudsmanden ikke, der forelå tilfælde af fejl eller forsømmelser. Ombudsmanden bemærkede endvidere, at klageren fortsat havde mulighed for at indbringe sagen vedrørende risens oprindelse for en kompetent domstol i form af et sagsanlæg mod de nationale toldmyndigheder. Ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

ANSÆTTELSE: MUNDTLIG UDVÆLGELSESPRØVE

Afgørelse om klage 252/22.11.95/TMF/VK over Europa-Kommissionen

Klagen

R. gjorde i sin klage til ombudsmanden fra november 1995 gældende, at udvælgelseskomitéen ved sin opførsel havde givet ham det indtryk, at han havde bestået den mundtlige udvælgelsesprøve, der afholdtes af Kommissionens GD XII. I henhold til R. havde udvælgelseskomitéens medlemmer udspurgt ham om hans fremtidige arbejde og givet ham hånden og lykønsket ham efter interviewet. Endvidere anførte han, at Kommissionen ikke ønskede at offentliggøre navnene på udvælgelseskomitéens medlemmer.

Undersøgelsen

Kommissionens kommentarer

Klagen blev forelagt Kommissionen i februar 1996. I sin udtalelse oplyste Kommissionen, at den havde udspurgt udvælgelseskomitéens sekretariat, som oplyste, at ansøgeren ikke var blevet lykønsket og fortalt, at han havde bestået. Endvidere understregede Kommissionen, at udvælgelseskomitéens medlemmer får instrukser om, hvordan de skal forholde sig, og om, at de ikke må fremkomme med oplysninger om eller reaktioner på ansøgernes præstation. Dette kontrolleres af udvælgelseskomitéens sekretariat.

I bemærkningerne til Kommissionens udtalelse opretholdt R. sin klage.

Afgørelsen

Klageren anfører, at han blev udspurgt om stillingen og arbejdsopgaverne i forbindelse hermed. Indholdet af disse spørgsmål afvises ikke af Kommissionen. Det må anses for naturligt, at en kommende arbejdsgiver stiller sådanne spørgsmål med henblik på at vurdere en ansøger og f. eks. vedkommendes reaktion i bestemte arbejdssituationer. Indholdet af disse spørgsmål kan således ikke betragtes som en tilkendegivelse af, at ansøgeren er valgt til stillingen.

R. gør gældende, at udvælgelseskomitéens medlemmer lykønskede ham. Dette konkrete forhold hersker der uoverensstemmelse om mellem parterne. Håndtrykket ved prøvens afslutning kan betragtes som et udtryk for høflighed snarere end som en lykønskning.

På det nuværende stade af fællesskabsretten er det ikke ulovligt at afvise en anmodning om at oplyse navnene på udvælgelseskomitéens medlemmer.

Undersøgelsesresultaterne viste ingen tilfælde af fejl eller forsømmelser, og ombudsmanden afsluttede derfor behandlingen af sagen.

FRI BEVÆGELIGHED: BEHANDLING AF KLAGER TIL KOMMISSIONEN

Afgørelse om klage 259/27.11.95/PL/UK/PD over Europa-Kommissionen

Klagen

Den 20. november 1995 klagede L. til ombudsmanden på vegne af brødrene B. og som repræsentant for National Council for Civil Liberties (Liberty). Klageren henviste til fejl og forsømmelser ved behandlingen af to klager til Europa-Kommissionen.

Baggrunden for klagen

I november 1990 rejste to walisiske brødre, G.B. og R.B. med tog til Belgien for at overvære en fodboldkamp med deltagelse af et walisisk hold. Brødrene blev taget ud af toget ved grænsen mellem Belgien og Luxembourg af det belgiske politi, som registrerede deres identitet og fotograferede