Meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af Traktatens artikel 85 og 86

(93/C 39/05)

I. Indledning

1. Med nedbrydningen af graenserne mellem EF-landene faar EF's virksomheder mulighed for at udvikle nye aktiviteter, og forbrugerne faar gavn af en oeget konkurrence. Kommissionen finder det vigtigt at sikre, at disse fordele ikke bliver tilintetgjort af virksomheders restriktive eller lovstridige handlemaader, hvilket yderligere understreger betydningen af EF's konkurrencepolitik og konkurrenceret efter gennemfoerelsen af det indre marked.

2. EF's konkurrenceret er udformet under medvirken af flere institutioner paa saavel nationalt plan som paa EF-plan, som ogsaa medvirker til at haandhaeve den i det daglige. Paa dette omraade har saavel de nationale konkurrencemyndigheder og domstole som EF-domstolene og Kommissionen hver deres opgaver og forpligtelser, i overensstemmelse med de principper, der er blevet udviklet ved EF-Domstolens retspraksis.

3. For at konkurrencen paa det indre marked skal kunne fungere, er det noedvendigt med et effektivt samarbejde mellem disse institutioner. Denne meddelelse omhandler specielt samarbejdet mellem de nationale domstole og Kommissionen, og dens formaal er at redegoere for, hvad Kommissionen agter at goere for at fremme et snaevrere samarbejde med disse domstole om anvendelsen af EOEF-Traktatens artikel 85 og 86 i individuelle sager.

II. Kompetence

4. Kommissionen har som den administrative myndighed ansvar for gennemfoerelsen og fastlaeggelsen af EF's konkurrencepolitik og skal i den forbindelse varetage den almene interesse.

De nationale domstoles opgave bestaar derimod i at tilgodese borgernes subjektive rettigheder i deres indbyrdes relationer (1).

5. Til varetagelse af disse forskellige opgaver har de nationale domstole og Kommissionen parallel kompetence til at anvende Traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86. For Kommissionens vedkommende har kompetencen hjemmel i artikel 89 og de bestemmelser, der er vedtaget i medfoer af artikel 87. For de nationale domstoles vedkommende foelger kompetencen af de paagaeldende EF-reglers direkte virkning. I dommen i BRT II-sagen udtalte EF-Domstolen i den forbindelse, at »da forbuddene i artikel 85, stk. 1, og artikel 86 ifoelge selve deres natur er egnede til at skabe umiddelbare virkninger i forholdet mellem private, fremkalder de naevnte artikler umiddelbart rettigheder for de retsundergivne, som de nationale domsmyndigheder skal beskytte« (2).

6. De nationale domstole har saaledes kompetence til enten af egen drift eller efter begaering fra parterne i en sag at haandhaeve konkurrencereglerne til gavn for borgerne. Desuden kan de i henhold til artikel 85, stk. 2, i overensstemmelse med gaeldende national retspleje afgoere, hvilke civilretlige virkninger forbuddet i artikel 85 skal have (3).

7. Derimod har Kommissionen i medfoer af artikel 9 i forordning nr. 17 enekompetence med hensyn til at fritage visse former for aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis fra dette forbud (4). Denne kompetence kan Kommissionen udoeve paa to maader. Den kan ved individuel beslutning fritage en konkret aftale, eller den kan ved forordninger (de saakaldte gruppefritagelsesforordninger) indroemme fritagelse for bestemte typer aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, naar den i henhold til artikel 87 har faaet bemyndigelser hertil fra Raadet.

8. De nationale domstole har saaledes ikke kompetence til at anvende artikel 85, stk. 3, men de kan haandhaeve de beslutninger og forordninger, Kommissionen har vedtaget i henhold til denne bestemmelse. EF-Domstolen har gentagne gange bekraeftet, at en forordnings bestemmelser finder direkte anvendelse (5). Kommissionen mener, at det samme maa vaere tilfaeldet med individuelle beslutninger om fritagelse.

9. Kommissionens og de nationale domstoles befoejelser er ikke alene forskellige med hensyn til deres formaal og indhold, men ogsaa med hensyn til den maade, hvorpaa kompetencen udoeves. Kommissionen udoever sin kompetence efter procedurereglerne i forordning nr. 17, medens de nationale domstole i deres kompetenceudoevelse skal foelge reglerne i den nationale retspleje.

10. Med hensyn til spoergsmaalet om, hvilke procedurer og retsmidler der kan bringes i anvendelse til at haandhaeve den direkte gaeldende EF-ret, har EF-Domstolen fastlagt foelgende principper:

»Der er ganske vist ved EOEF-Traktaten skabt muligheder for direkte soegsmaal, som private i paakommende tilfaelde kan rejse for Domstolen, men det har ikke vaeret meningen at skabe andre soegsmaalsmuligheder ved de nationale domstole med henblik paa gennemfoerelsen af faellesskabsretten end dem, som findes i national ret. Derimod maa enhver soegsmaalstype, som findes i national ret, kunne anvendes til sikring af overholdelsen af de faellesskabsregler, som har direkte virkning, under de samme formalitetsbetingelser og efter de samme regler for sagens videre behandling, som gaelder, naar der er tale om at sikre overholdelsen af national ret« (6).

11. Kommissionen finder, at disse principper ogsaa gaelder ved overtraedelser af EF's konkurrenceret. Enkeltpersoner og virksomheder har saaledes adgang til alle de retsmidler, der er hjemlet i deres nationale lovgivning, paa samme vilkaar, som hvis der var tale om en tilsvarende overtraedelse af national ret. Denne ligebehandling gaelder ikke blot for saa vidt angaar den endelige konstatering af, at konkurrencereglerne er overtraadt, men ogsaa for alle de retsmidler, der kan bringes i anvendelse til at sikre en effektiv retsbeskyttelse. Ved overtraedelser af EF's konkurrenceret har alle retssubjekter i EF saaledes ret til at anmode de nationale domstole om at traeffe foreloebige forholdsregler, udstede paabud om, at den paagaeldende overtraedelse omgaaende skal bringes til ophoer, og tilkende erstatning for den skade, de har lidt som foelge af overtraedelsen, naar disse retsmidler kan bringes i anvendelse i sager anlagt efter tilsvarende nationale lovgivning.

12. I den forbindelse vil Kommissionen gerne understrege, at der ud fra EF-retten ikke er noget til hinder for samtidig at anvende den nationale konkurrenceret, forudsat at dette ikke paavirker den effektive og ensartede virkning af EF's konkurrenceregler og gennemfoerelses-bestemmelserne hertil. De konflikter, der eventuelt kan opstaa ved samtidig anvendelse af national ret og EF-ret, maa loeses med udgangspunkt i princippet om EF-rettens forrang (7). Formaalet med dette princip er at undgaa, at der traeffes foranstaltninger, der kan modvirke den effektive virkning (»effet utile«) af de EF-retlige bestemmelser.

III. Kommissionens kompetenceudoevelse

13. Som administrativ myndighed med ansvar for EF's konkurrencepolitik skal Kommissionen varetage EF's almene interesser. De administrative ressourcer, Kommissionen raader over hertil, er ifoelge sagens natur begraensede, og den kan derfor ikke bruge dem paa alle de sager, den bliver bekendt med. Kommissionen maa derfor generelt organisere sig paa en saadan maade, at den kan loese sin primaere opgave, hvilket indebaerer, at den maa foretage en prioritering (8).

14. Ved udoevelsen af sine beslutningsbefoejelser vil Kommissionen give prioritet til de anmeldelser, klager eller sager rejst paa eget initiativ, som er af saerlig politisk, oekonomisk eller juridisk betydning for EF. For saa vidt angaar sager, der ikke er af en saadan karakter, kan anmeldelser normalt afgoeres ved administrative skrivelser, medens klager i princippet boer afgoeres af nationale myndigheder eller domstole.

15. Kommissionen mener nemlig ikke, at der er tilstraekkelig stor faellesskabsinteresse i at gaa videre med en sag, hvis klageren vil kunne faa sine rettigheder tilgodeset i tilstraekkeligt omfang ved de nationale domstole (9). I disse tilfaelde vil sagen normalt blive henlagt.

16. Kommissionen vil i den sammenhaeng gerne understrege, at der for enkeltpersoner og virksomheder er vaesentlige fordele ved, at EF's konkurrenceret anvendes af de nationale domstole:

- Kommissionen kan ikke tilkende skadeserstatning for tab, der skyldes overtraedelser af artikel 85 eller 86. Det kan kun de nationale domstole. Sandsynligvis vil virksomhederne nok ogsaa goere mere for at undgaa at overtraede EF's konkurrenceregler, hvis de risikerer at skulle betale skadeserstatning til dem, som deres adfaerd har paafoert skade

- de nationale domstole kan som regel traeffe foreloebige forholdsregler og bringe overtraedelser til ophoer hurtigere, end Kommissionen er i stand til at goere

- ved en national domstol er der mulighed for at kombinere et soegsmaal anlagt efter EF-retten med et soegsmaal anlagt efter national ret, hvilket ikke er muligt, hvis sagen indbringes for Kommissionen

- i nogle medlemsstater kan domstolene traeffe bestemmelse om, at en sagsoeger, der har faaet medhold i sagen, skal have daekket sine udgifter til advokatbistand, hvilket aldrig er muligt ved administrative procedurer indbragt for Kommissionen.

IV. Nationale domstoles anvendelse af artikel 85 og 86

17. Der kan vaere tale om flere forskellige typer sager, hvor en national domstol skal tage stilling til, om artikel 85 og 86 finder anvendelse. I civile soegsmaal vil der hyppigt enten vaere tale om aftaleretlige sager eller om erstatningssager. I foerstnaevnte tilfaelde vil sagsoegte normalt isaer paaberaabe sig artikel 85, stk. 2, over for de aftale-bestemmelser, sagsoegeren kraever overholdt. I det andet tilfaelde er der normalt tale om, at domstolen ud fra artikel 85 og 86 skal tage stilling til, om den adfaerd, for hvilken der kraeves erstatning, er ulovlig.

18. I kraft af den direkte virkning af artikel 85, stk. 1, og artikel 86 har de nationale domstole tilstraekkelig kompetence til at traeffe afgoerelse i saadanne sager. Men ved udoevelsen af denne kompetence er de noedt til ogsaa at tage hensyn til Kommissionens kompetence, saaledes at de ikke kommer til at traeffe afgoerelser, der er i strid med dem, Kommissionen har truffet eller agter at traeffe efter artikel 85, stk. 1, eller artikel 86 eller eventuelt artikel 85, stk. 3 (10).

19. I sin retspraksis har EF-Domstolen opstillet en raekke principper for, hvordan man kan undgaa saadanne indbyrdes modstridende afgoerelser (11). Kommissionen mener, at de nationale domstole kan foelge disse principper paa foelgende vis:

1. Anvendelse af artikel 85, stk. 1 og 2, samt artikel 86

20. Det foerste spoergsmaal, der rejser sig for de nationale domstole, er, om de omtvistede aftaler eller handlemaader er ramt af forbuddet i artikel 85, stk. 1, eller artikel 86. Foer de tager stilling hertil, boer de nationale domstole undersoege, om der allerede foreligger en beslutning, en udtalelse eller anden stillingtagen til disse aftaler eller handlemaader fra en administrativ myndigheds side, specielt fra Kommissionens. En saadan stillingtagen er ikke formelt bindende for de nationale domstole, men udgoer vigtige elementer i deres afgoerelse. I den forbindelse boer det naevnet, at de sager, der behandles af Kommissionen, ikke altid afgoeres ved formel beslutning, idet sagerne ogsaa kan afgoeres ved administrative skrivelser. EF-Domstolen har ganske vist udtalt, at den type skrivelser ikke er bindende for de nationale domstole, men den har ogsaa understreget, at den stillingtagen, Kommissionen dermed har givet udtryk for, maa betragtes som en faktisk omstaendighed, de maa tage med i betragtning ved deres undersoegelse af, om de anfaegtede aftaler m.v. er forenelige med artikel 85 (12).

21. Selv hvor Kommissionen ikke har taget stilling til den konkrete aftale eller praksis, vil de nationale domstole dog altid kunne henholde sig til EF-Domstolens retspraksis og til Kommissionens administrative praksis med hensyn til fortolkningen af gaeldende EF-ret paa det konkrete omraade. Kommissionen har bl.a. offentliggjort adskillige generelle meddelelser, hvori den har defineret en raekke former for aftaler, der ikke er ramt af forbuddet i artikel 85, stk. 1 (13).

22. Paa grundlag heraf vil de nationale domstole normalt kunne tage stilling til, om en aftale eller adfaerd, der er indbragt for dem, er i strid med artikel 85, stk. 1, eller artikel 86. Men hvis Kommissionen har indledt procedure i samme sag, kan de vente med at traeffe afgoerelse, indtil Kommissionen har faerdigbehandlet sagen, hvis de skoenner det noedvendigt af hensyn til retssikkerheden (14). Afgoerelsen kan ogsaa udsaettes, hvis de nationale domstole oensker at rette spoergsmaal til Kommissionen i overensstemmelse med de retningslinjer, der er anfoert i denne meddelelse (15). Og endelig kan de nationale domstole i tilfaelde af vedvarende tvivl om en aftales eller adfaerds forenelighed med konkurrencereglerne ogsaa udsaette deres afgoerelse og forelaegge sagen for EF-Domstolen, jf. Traktatens artikel 177.

23. Men hvis en national domstol beslutter sig til at traeffe afgoerelse i sagen og naar frem til den konklusion, at betingelserne for anvendelse af artikel 85, stk. 1, eller artikel 86 ikke er opfyldt, skal den paadoemme sagen paa dette grundlag, ogsaa selv om den paagaeldende aftale eller praksis er blevet anmeldt til Kommissionen. Fremgaar det derimod, at den paagaeldende adfaerd er omfattet af artikel 85, stk. 1, eller artikel 86, skal de nationale domstole fastslaa, at den er i strid med EF's konkurrenceret og traeffe passende foranstaltninger, bl.a. med hensyn til de virkninger, der i henhold til gaeldende civilret tillaegges overtraedelser af legale forbud.

2. Anvendelse af artikel 85, stk. 3

24. Hvis en national domstol har fastslaaet, at en aftale er ramt af forbuddet i artikel 85, stk. 1, skal den undersoege, om aftalen kan vaere omfattet af en fritagelse meddelt fra Kommissionen efter artikel 85, stk. 3. Der maa her sondres mellem forskellige situationer.

25. a) Har Kommissionen truffet beslutning om fritagelse, er den nationale domstol bundet af denne beslutning. Den skal derfor anse den paagaeldende aftale som forenelig med EF-retten og anerkende dens civilretlige virkninger. I den forbindelse boer ogsaa naevnes administrative skrivelser, hvorved Kommissionens tjenestegrene har erklaeret betingelserne i artikel 85, stk. 3, opfyldt. Kommissionen finder, at de nationale domstole kan tage disse skrivelser i betragtning som en faktisk omstaendighed.

26. b) Aftaler, der falder inden for anvendelsesomraadet for en gruppefritagelsesforordning, er uden videre fritaget fra forbuddet i artikel 85, stk. 1, uden at Kommissionen behoever at traeffe nogen beslutning eller fremsende nogen administrativ skrivelse (16).

27. c) Er en aftale ikke omfattet af en gruppefritagelsesforordning, og foreligger der hverken nogen individuel beslutning om fritagelse eller administrativ skrivelse om den, boer den efter Kommissionens mening behandles paa foelgende maade:

28. Den nationale domstol maa foerst undersoege, om de formelle betingelser for fritagelse er opfyldt, bl.a. om aftalen er korrekt anmeldt efter artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17. Er den ikke blevet anmeldt, kan den - medmindre betingelserne i artikel 4, stk. 2, i samme forordning er opfyldt - ikke fritages efter artikel 85, stk. 3, og den nationale domstol kan derfor erklaere aftalen ugyldig efter artikel 85, stk. 2.

29. Er aftalen blevet behoerigt anmeldt til Kommissionen, maa den nationale domstol vurderer sandsynligheden for, at der vil blive indroemmet fritagelse, ud fra de kriterier, der er blevet opstillet i EF-Domstolens og Foersteinstansrettens retspraksis samt ud fra de af Kommissionen hidtil vedtagne forordninger og beslutninger.

30. Hvis den nationale domstol naar frem til den konklusion, at der ikke vil blive indroemmet individuel fritagelse for den anfaegtede aftale, skal den traeffe de fornoedne foranstaltninger efter artikel 85, stk. 1 og 2. Anser den derimod en fritagelse for mulig, stiller den sagen i bero, indtil Kommissionen har truffet afgoerelse, men den kan dog godt med hjemmel i national ret traeffe de foreloebige forholdsregler, som den skoenner noedvendige.

31. Det maa i den forbindelse understreges, at disse principper ikke gaelder for aftaler, der bestod, foer forordning nr. 17 traadte i kraft (eller kom til at gaelde i en ny medlemsstat), og som er blevet behoerigt anmeldt til Kommissionen. Saa laenge Kommissionen eller nationale myndigheder ikke har truffet afgoerelse om forbud eller henlagt sagen ved fremsendelse af en administrativ skrivelse, boer de nationale domstole betragte de paagaeldende aftaler som gyldige (17).

32. Kommissionen erkender, at de ovennaevnte principper for nationale domstoles anvendelse af artikel 85 og 86 er ret komplicerede og desuden heller ikke altid udtoemmende nok til at saette dem i stand til at udoeve deres funktion korrekt. Det gaelder bl.a., naar den konkrete anvendelse af artikel 85, stk. 1, og artikel 86 rejser juridiske eller oekonomiske problemer, naar Kommissionen har indledt procedure i samme sag, eller naar der er tale om en aftale, som maaske vil kunne fritages individuelt efter artikel 85, stk. 3. I disse tilfaelde har de nationale domstole mulighed for at forelaegge EF-Domstolen sagen som praejudicielt spoergsmaal, jf. Traktatens artikel 177. De kan ogsaa anmode Kommissionen om bistand efter de nedenfor anfoerte retningslinjer.

V. Samarbejde mellem de nationale domstole og Kommissionen

33. EOEF-Traktatens artikel 5 opstiller princippet om et vedvarende og loyalt samarbejde mellem Faellesskabet og medlemsstaterne om virkeliggoerelse af Traktatens maal, herunder maalet i artikel 3, litra f) »gennemfoerelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for faellesmarkedet ikke fordrejes«. Dette princip indebaerer en forpligtelse til gensidig bistand, baade for medlemsstaterne og for EF's institutioner. I overensstemmelse hermed har EF-Domstolen udtalt, at Kommissionen i henhold til Traktatens artikel 5 har pligt til at samarbejde loyalt med de retsinstanser i medlemsstaterne, der har til opgave at paase, at EF-retten anvendes og overholdes i det nationale retssystem (18).

34. Kommissionen mener, at et saadant samarbejde er af afgoerende betydning for en strikt, effektiv og konsekvent haandhaevelse af EF's konkurrenceret. En mere effektiv inddragelse af de nationale domstole i den daglige anvendelse af EF-retten vil ogsaa saette Kommissionen i stand til at koncentrere sig mere om sine administrative opgaver, som bestaar i at fastlaegge retningslinjerne for konkurrencepolitikken i EF.

35. Paa denne baggrund agter Kommissionen at goere foelgende for at styrke samarbejdet med de nationale domstole:

36. I sin konkurrencepolitik laegger Kommissionen megen vaegt paa at orientere de beroerte kredse om konkurrencereglerne. Den vil i overensstemmelse hermed fortsaette med at udstede gruppefritagelsesforordninger og offentliggoere generelle meddelelser. Saadanne generelle meddelelser er sammen med EF-Domstolens og Foersteinstansrettens retspraksis, Kommissionens beslutningspraksis og aarsberetningerne om konkurrencepolitikken bestanddele af den afledte ret og vejledning, som kan hjaelpe de nationale domstole i deres behandling af individuelle sager.

37. Er saadanne generelle oplysninger ikke tilstraekkelige, kan de nationale domstole inden for rammerne af deres nationale retsplejeregler anmode Kommissionen og navnlig dens Generaldirektorat for Konkurrence om forskellige oplysninger. Der er foerst og fremmest tale om proceduremaessige oplysninger - om Kommissionen har en bestemt sag til behandling, om en aftale er blevet anmeldt, om Kommissionen har indledt formel procedure eller allerede truffet formel beslutning eller fremsendt administrativ skrivelse. Om fornoedent kan de nationale domstole ogsaa anmode Kommissionen om at udtale sig om, hvornaar den regner med at indroemme eller naegte individuel fritagelse af anmeldte aftaler eller anmeldt praksis, saaledes at de faar bedre mulighed for at afgoere, om de skal udsaette sagen eller traeffe foreloebige forholdsregler (19). Kommissionen vil for sit vedkommende bestraebe sig paa at prioritere behandlingen af sager, som er blevet indbragt for og udsat af en national domstol, navnlig naar det har betydning for udfaldet af en civil tvist.

38. Dernaest kan de nationale domstole anmode Kommissionen om at udtale sig om retlige spoergsmaal. Har de saerlige vanskeligheder med anvendelsen af artikel 85, stk. 1, og artikel 86, kan de anmode Kommissionen om at udtale sig om den af Kommissionen fastlagte praksis med hensyn til det paagaeldende omraade inden for EF-retten. For saa vidt angaar artikel 85 og 86, drejer det sig isaer om betingelserne for anvendelse af disse artikler i henseende til paavirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og maerkbarheden af de konkurrencebegraensninger, der er tale om. I sine svar tager Kommissionen ikke stilling til, hvilken afgoerelse, der boer traeffes i sagen. Endvidere kan domstolene, naar de er i tvivl om, hvorvidt en omtvistet aftale kan fritages individuelt, anmode Kommissionen om en foreloebig udtalelse herom. Udtaler Kommissionen, at der i den paagaeldende sag ikke er sandsynlighed for fritagelse, vil de nationale domstole kunne undlade at udsaette sagen og traeffe afgoerelse om aftalens gyldighed.

39. Kommissionen svar er ikke bindende for de nationale domstole, der har anmodet om dem. I sine besvarelser praeciserer Kommissionen, at dens stillingtagen ikke er endelig, samt at de nationale domstoles ret til at forelaegge sagen for EF-Domstolen i overensstemmelse med EOEF-Traktatens artikel 177 paa ingen maade beroeres heraf.

40. Endelig kan de nationale domstole ogsaa anmode Kommissionen om faktuelle oplysninger, saasom statistikker, markedsundersoegelser og oekonomiske analyser. Kommissionen vil inden for de nedenfor angivne rammer bestraebe sig paa at give disse oplysninger eller oplyse, hvor de kan fremskaffes.

41. Ud fra hensynet til en god retshaandhaevelse boer Kommissionen hurtigt kunne efterkomme anmodninger om oplysninger af juridisk eller faktuel karakter. Men det kan den kun, naar en raekke betingelser er opfyldt. For det foerste maa den naturligvis raade over de oenskede oplysninger. For det andet kan den kun videregive dem i det omfang, hvor det er tilladt i overensstemmelse med de almindelige forvaltningsretlige principper.

42. Ifoelge Traktatens artikel 214, sammenholdt med artikel 20 i forordning nr. 17 for saa vidt angaar konkurrencereglerne, maa Kommissionen ikke videregive fortrolige oplysninger. Desuden gaelder den forpligtelse til loyalt samarbejde, der foelger af Traktatens artikel 5, i forholdet mellem de nationale domstole og Kommissionen, og kan ikke beroere parternes stilling i en sag, der verserer for disse domstole. Kommissionen maa respektere den retslige neutralitet og objektivitet. Den kan derfor kun efterkomme anmodninger om oplysninger, der er fremsat af en national domstol, enten direkte eller indirekte via sagens parter, naar de af domstolen er blevet paalagt at give visse oplysninger. I sidstnaevnte tilfaelde vil Kommissionen soerge for, at dens svar kommer frem til alle tvistens parter.

43. Ud over denne noedvendige, men punktuelle, udveksling af oplysninger goer Kommissionen ogsaa en stor indsats for at informere og orientere paa et mere generelt plan. Den agter saaledes at udsende en brochure med en vejledning i anvendelsen af konkurrencereglerne paa nationalt plan.

44. Endelig vil Kommissionen ogsaa gerne styrke virkningerne af de nationale domme, der afsiges paa konkurrenceomraadet. Den vil i den sammenhaeng undersoege mulighederne for at udvide anvendelsesomraadet for konventionen om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager (»domskonventionen«) til ogsaa at omfatte de konkurrencesager, der behandles af forvaltningsdomstolene (20). Det skal bemaerkes, at domme paa konkurrenceomraadet efter Kommissionens opfattelse allerede er omfattet af denne konvention, naar de er afsagt i borgerlige sager.

VI. Afsluttende bemaerkninger

45. Denne meddelelse omfatter ikke konkurrencereglerne inden for transportsektoren (21). Den omhandler heller ikke konkurrencereglerne i Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab.

46. Denne meddelelse er af rent vejledende karakter og beroerer paa ingen maade enkeltpersoners og virksomheders rettigheder i henhold til EF-retten.

47. EF-Domstolens fortolkninger af EF's konkurrenceregler beroeres ikke af denne meddelelse.

48. Et referat af de svar, der afgives af Kommissionen i henhold til denne meddelelse vil blive offentliggjort aarligt i Konkurrenceberetningen.

(1) Delimitis mod Henninger Braeu, sag C-234/89, Sml. 1991, I-935, nr. 47; AUTOMEC mod Kommissionen, dom af 17. September 1992, sag T-24/90, nr. 73 og 85, (endnu ikke offentliggjort i Domssamlingen).

(2) BRT mod SABAM, sag 127/73, Sml. 1974, s. 51, nr. 16.

(3) Se i den forbindelse LTM mod MBU, sag 56/65, Sml. 1966, s. 337; Brasserie De Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77; Ciments et Bétons mod Kerpen et Kerpen, sag 319/82, Sml. 1983, s. 4173.

(4) Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikler 85 og 86 (EFT nr. 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62).

(5) Fonderies de Roubaix mod Fonderies Roux, sag 63/75, Sml. 1976, s. 111; Delimitis mod Henninger Braeu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935.

(6) Rewe mod Hauptzollamt Kiel, sag 158/80, Sml. 1981, s. 1805, 1838; se ogsaa Rewe mod Landwirtschaftskammer Saarland, sag 33/76, Sml. 1976, s. 1989; Harz mod Deutsche Tradax, sag 79/83, Sml. 1984, s. 1921; det italienske finansministerium mod San Giorgio, sag 199/82, Sml. 1983, s. 3595.

(7)Walt Wilhelm mod Bundeskartellamt, sag 14/68, Sml. 1969, s. 1; Procureur de la République mod Giry et Guerlain, sag 253/78 og 1-3/79, Sml. 1980, s. 2327.

(8) AUTOMEC mod Kommissionen, dom af 17. september 1992, sag T-24/90, nr. 77, (endnu ikke offentliggjort i Domssamlingen).

(9)AUTOMEC mod Kommissionen, dom af 17. september 1992, sag T-24/90, nr. 91-94 (endnu ikke offentliggjort i Domssamlingen).

(10) Delimitis mod Henninger Braeu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935, nr. 47.

(11) Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77; BRT mod SABAM, sag 127/73, Sml. 1974, s. 51; Delimitis mod Henninger Braeu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935.

(12) Lancôme mod Etos, sag 99/79, Sml. 1980, s. 2511, nr. 11.

(13) Se meddelelserne om

- aftaler med handelsrepraesentanter om enerepraesentation (EFT nr. 139 af 24. 12. 1962, s. 2921/62)

- aftaler, vedtagelser og samordnet praksis samarbejde mellem virksomheder (EFT nr. C 75 af 29. 7. 1968, s. 3, berigtiget i EFT nr. C 84 af 28. 8. 1968, s. 14)

- bedoemmelse af underleveranceaftaler (EFT nr. C 1 af 3. 1. 1979, s. 2)

- »bagatel-aftaler« (C 231 af 12. 9. 1986, s. 2).

(14) BRT mod SABAM, sag 127/73, Sml. 1974, s. 51, nr. 21. Kommissionens procedurer indledes ved en myndighedsakt. En simpel bekraeftelse af modtagelsen af en anmodning kan ikke anses for en saadan myndighedsakt; Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77, nr. 16 og 17.

(15) Se Delimitis mod Henninger Braeu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935, nr. 53, samt afsnit V nedenfor.

(16) En liste over de relevante forordninger samt de officielle meddelelser herom findes i bilaget til naervaerende meddelelse.

(17) Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77; De Bloos mod Bouyer, sag 59/77, Sml. 1977, s. 2359; Lancôme mod Etos, sag 99/79, Sml. 1980, s. 2511.

(18) Zwartveld, sag C-2/88 Imm., Sml. 1990, s. I-3365, nr. 8; Delimitis mod Henninger Braeu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935, nr. 53.

(19) Se ovenfor under nr. 22 og 30.

(20) Konvention af 27. september 1968 (EFT nr. L 304 af 30. 10. 1978, s. 77).

(21) Raadets forordning nr. 141 af 26. november 1962 om ikke-anvendelse af Raadets forordning nr. 17 paa transportsektoren (EFT nr. 124 af 28. 11. 1962, s. 2751/62), senere aendret ved forordning nr. 165/65/EOEF (EFT nr. 210 af 11. 12. 1965, s. 3141/65) og ved forordning nr. 1002/67/EOEF (EFT nr. 306 af 16. 12. 1967, s. 1); Raadets forordning (EOEF) nr. 1017/68 af 19. juli 1968 om anvendelse af konkurrenceregler for transport med jernbane, ad landevej og sejlbare vandveje (EFT nr. L 175 af 23. 7. 1968, s. 1); Raadets forordning (EOEF) nr. 4056/86 af 22. december 1986 om fastsaettelse af naermere retningslinjer for anvendelsen af Traktatens artikel 85 og 86 paa soetransport (EFT nr. L 378 af 31. 12. 1986, s. 4); Raadets forordning (EOEF) nr. 3975/87 af 14. december 1987 om fastsaettelse af fremgangsmaaden ved anvendelse af konkurrencereglerne paa virksomheder i luftfartssektoren (EFT nr. L 374 af 31. 12. 1987, s. 1).

BILAG

GRUPPEFRITAGELSER

A. RAADETS BEMYNDIGELSESFORORDNINGER

I. Vertikale aftaler (se B.I og B.II)

Raadets forordning nr. 19/65/EOEF af 2. marts 1965 om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af aftaler og samordnet praksis (EFT nr. 36 af 6. 3. 1965, s. 533/65).

II. Horisontale aftaler (se B.III)

Raadets forordning (EOEF) nr. 2821/71 af 20. december 1971 om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis aendret ved forordning (EOEF) nr. 2743/72 af 19. december 1972 (EFT nr. L 285 af 29. 12. 1971, s. 46; EFT nr. L 291 af 28. 12. 1972, s. 144).

B. KOMMISSIONENS GRUPPEFRITAGELSESFORORDNINGER OG FORKLARENDE MEDDELELSER

I. Distributionsaftaler

1. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1983/83 af 22. juni 1983 paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT nr. L 173 af 30. 6. 1983, s. 1).

2. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 paa kategorier af eksklusive koebsaftaler (EFT nr. L 173 af 30. 6. 1983, s. 5).

3. Kommissionens meddelelse vedroerende Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1983/83 og (EOEF) nr. 1984/83 (EFT nr. L 101 af 13. 4. 1984, s. 2).

4. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 paa kategorier af salgs- og serviceaftaler vedroerende motorkoretoejer (EFT nr. L 15 af 18. 1. 1985, s. 16).

5. Kommissionens meddelelse vedroerende forordning (EOEF) nr. 123/85 (EFT nr. C 17 af 18. 1. 1985, s. 4).

6. Kommissionens meddelelse om afklaring af virksomhed, der udoeves af mellemhandlere i automobilbranchen (EFT nr. C 329 af 18. 12. 1991, s. 20).

II. Licens- og franchiseaftaler

1. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2349/84 af 23. juli 1984 paa kategorier af patentlicensaftaler (EFT nr. L 219 af 16. 8. 1984, s. 15; berigtigelse EFT nr. L 280 af 22. 10. 1985, s. 32).

2. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4087/88 af 30. november 1988 paa kategorier af franchiseaftaler (EFT nr. L 359 af 28. 12. 1988, s. 46).

3. Kommissionens (EOEF) nr. 556/89 af 30. november 1988 paa kategorier af knowhow-licensaftaler (EFT nr. L 61 af 4. 3. 1989, s. 1).

III. Samarbejdsaftaler

1. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 417/85 af 19. december 1984 paa kategorier af specialiseringsaftaler (EFT nr. L 53 af 22. 2. 1985, s. 1).

2. Kommissionens (EOEF) nr. 418/85 af 19. december 1984 paa kategorier af aftaler vedroerende forskning og udvikling (EFT nr. L 53 af 22. 2. 1985, s. 5).