Kommissionens beslutning

af 16. maj 2000

om Italiens støtteordning til fordel for større kriseramte virksomheder (lov nr. 95/1979 om ophøjelse til lov af lovdekret nr. 26/1979 om hasteforanstaltninger med henblik på særlig administration af større kriseramte virksomheder)

(meddelt under nummer K(2000) 1403)

(Kun den italienske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2001/212/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93(1), særlig artikel 14,

under henvisning til beslutning af 28. juli 1999(2), hvori Kommissionen opfordrede de italienske myndigheder og interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til Kommissionens påtænkte tilbageholdelse af beslutning af 13. december 1994, der omhandlede forslag til Den Italienske Republik om foranstaltninger i forbindelse med særlig administration af større kriseramte virksomheder, samt beslutning af 22. januar 1997 om iværksættelse af proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for loven om særlig administration af større insolvensramte virksomheder,

under henvisning til samme beslutning af 28. juli 1999, hvorved Kommissionen indledte proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for støtte C 68/99 (ex NN 96/99, ex C 7/97, ex E 13/92),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med denne artikel, og under hensyntagen til disse bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFORLØB

(1) Kommissionen fik i 1982 kendskab til lov nr. 95 af 3. april 1979 om ophøjelse til lov med ændringer af lovdekret nr. 26 af 30. januar 1979 om hasteforanstaltninger med henblik på særlig administration af større kriseramte virksomheder (lov nr. 95/1979). Kommissionen vedtog dog ikke nogen formel beslutning efter EF-traktatens artikel 88 (tidligere artikel 93).

(2) Efter drøftelser med de italienske myndigheder lod Kommissionen sig i 1983 nøje med en mundtlig forsikring om, at lov nr. 95/1979 ikke længere ville finde anvendelse.

(3) I 1988 sendte Kommissionen de italienske myndigheder en anmodning om yderligere oplysninger som følge af de i ovennævnte lov omhandlede foranstaltningers indvirkning på beskæftigelsen.

(4) Ved brev af 30. juli 1992 underrettede Kommissionen den italienske regering om, at den havde besluttet at underkaste lov nr. 95/1979 den i EF-traktatens artikel 88, stk. 1 (tidligere artikel 93, stk. 1), omhandlede undersøgelse med henblik på at fastslå, hvilke foranstaltninger der ville være nødvendige for fællesmarkedets gradvise udvikling eller rette virkemåde.

(5) Kommissionen henstillede i 1995, at de italienske myndigheder gennemførte de pågældende foranstaltninger(3).

(6) Blandt de foranstaltninger, der blev foreslået som led i den i artikel 88, stk. 1, omhandlede løbende undersøgelse, indførte Kommissionen - for enhver ny påtænkt støtteforanstaltning, der vedtages i overensstemmelse med nævnte lovs bestemmelser - pligt til forudgående anmeldelse ifølge Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder(4).

(7) Ved brev af 9. marts 1995 svarede de italienske myndigheder, at de kun ville gå med til at anmelde tilfælde af statens sikkerhedsstillelse, og at de afslog at betragte de øvrige i lov nr. 95/1979 omhandlede foranstaltninger som støtte.

(8) Ved brev af 25. marts 1997 underrettede Kommissionen Italien om, at den havde besluttet at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, over for den i ovennævnte lov omhandlede ordning.

(9) Kommissionens beslutning om at, indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(5). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede foranstaltning. Kommissionen har ikke modtaget bemærkninger fra interesserede parter.

(10) Ved brev fra industriministeren af 28. april 1997, der blev registreret i sin fulde ordlyd den 8. juli 1997, fremsendte de italienske myndigheder deres bemærkninger.

(11) I dom af 17. juni 1999(6) i sag C-295/97, "Rinaldo Piaggio-Ifitalia-Dornier", skulle Domstolen ex officio fastslå, om en ordning som den ved lov nr. 95/1979 indførte skal anses for en ny støtte eller en allerede foreliggende støtte (...), idet dette spørgsmål ikke er uden betydning for "afgørelsen af hovedsagen i betragtning af de resultater, som den forelæggende ret (...) vil kunne nå frem til som følge af den manglende forudgående underretning til Kommissionen om den støtteordning, der (...) er tale om" (præmis 25).

(12) I præmis 45 ff. i samme dom tilsidesatte Domstolen Kommissionens synspunkt, ifølge hvilket denne, på trods af at den erkendte, at lov nr. 95/1979

a) var blevet kundgjort efter traktatens ikrafttræden, og

b) ikke var blevet meddelt den i overensstemmelse med bestemmelserne i traktatens artikel 88, stk. 3,

alligevel havde defineret den pågældende ordning som "allerede foreliggende støtteforanstaltning".

(13) Domstolen kunne ikke anerkende Kommissionens synspunkt, eftersom den afgørelse, Domstolen var blevet anmodet om at tage stilling til, ikke kan "bero på en subjektiv vurdering foretaget af Kommissionen" (præmis 46 og 47).

(14) I forlængelse af dommen tilkendegav Kommissionen ved brev af 12. august 1999(7), at den agtede at tilbagekalde sine tidligere beslutninger om forslag til foranstaltninger og om iværksættelse af proceduren efter artikel 88, stk. 2, med mulighed for de italienske myndigheder og interesserede parter for at fremsætte bemærkninger desangående, samt at den indledte proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for den i lov nr. 95/1979 omhandlede ordning, der nu var optaget i registret over uanmeldt støtte.

(15) De italienske myndigheder fremsatte deres bemærkninger til proceduren ved brev af 14. september 1999, der indgik den 20. september 1999, samt ved brev af 2. november 1999, der indgik den 5. november 1999.

(16) To interesserede parter (Ecotrade SpA og Cordifin SpA) fremsendte bemærkninger til Kommissionen ved brev af 17. september 1999, der indgik den 21. september 1999.

(17) Bemærkningerne blev videresendt til de italienske myndigheder ved brev af 7. oktober 1999.

II. BESKRIVELSE

(18) Det vigtigste formål med særlig administration ("bortset fra konkurs")(8) består i videreførelse af produktionen og bevarelse af virksomheden med henblik på at opretholde beskæftigelse og produktion (det "bevarende" formål). En bivirkning består i fyldestgørelse af fordringshavernes rettigheder. Den særlige administrationsprocedure blev indført ved lovdekret nr. 26 af 30. januar 1979(9), der med ændringer blev ophøjet til lov nr. 95/1979(10), og proceduren er ændret flere gange(11). De vigtigste bestanddele af nævnte procedure angives i betragtning 19-27, idet der ses bort fra det overmåde store antal småændringer, der er foretaget.

(19) I ovennævnte lovs artikel 1 opregnes de virksomheder, der kan omfattes af den særlige administrationsprocedure på grundlag af følgende to forhold:

1) antal ansatte skal være mindst 300, der skal have været ansat i mindst et år

2) virksomhedens samlede gæld til kreditinstitutter, særlige kreditinstitutter, socialforsorgsinstitutter eller selskaber, hvori staten har aktiemajoritet, skal være over fem gange større end den indbetalte kapital og svare til et beløb, der ifølge seneste ajourføring andrager mindst 85,277 mia. ITL (44 mio. EUR)(12).

Siden 1993 har ifølge artikel 1a andre virksomhedskategorier været omfattet af den særlige administrationsprocedure.

(20) Med hensyn til den proceduremæssige side af sagen står der i ovennævnte artikel 1, at når virksomhedens insolvens er fastslået ved dom, eller når mindst tre månedlige betalinger ikke er foretaget, foreskriver ministeren for industri, handel og håndværk ved dekret i forståelse med finansministeren den særlige administrative procedure(13).

(21) Proceduren iværksættes af fra en til tre kommissærer, der udnævnes af ministeren for industri, handel og håndværk, og som overvåges af denne. Der nedsættes et tilsynsudvalg bestående af fra tre til fem medlemmer.

(22) I medfør af lovens artikel 2 kan ministeren ved det dekret, der foreskriver den særlige administrative procedure, og under hensyn til fordringshavernes interesser, tillade, at virksomhedens drift videreføres i foreløbig to år. En sådan tilladelse, der er valgfri, er den sædvanlige følge af den pågældende procedure. Det foreløbige tidsrum kan forlænges med et yderligere tidsrum på højst to år. Yderligere forlængelser er i særlige tilfælde blevet tilladt i bestemte tidsrum.

(23) Kommissæren skal forelægge en driftsplan - som led i et saneringsprogram - hvis forenelighed med hovedlinjerne i den nationale industripolitik(14) overvåges af CIPI (det tværministerielle udvalg for samordning af industripolitikken). Det skal bemærkes, at forelæggelsen af planen ikke sker før, men efter beslutningen om iværksættelse af den særlige administrative procedure.

(24) I medfør af artikel 2a kan finansministeriet stille sikkerhed for al eller en del af den gæld, som virksomheder, der er under særlig administration, stifter i kreditinstitutter med henblik på finansiering af den løbende drift og til genstart og supplering af anlæg, bygninger og industrielt udstyr.

(25) I lovens artikel 3 står der, at samme særlige administrative procedure omfatter koncerner, dvs. de selskaber, der kontrolleres af eller kontrollerer virksomheden under særlig administration, eller de selskaber, der er underkastet samme ledelse som selskabet under særlig administration, uanset om disse opfylder betingelserne i den særlige administrationsprocedure.

(26) Af procedurens formål fremgår, at bevarelse(15) er vigtigere end beskyttelse af fordringshavernes rettigheder, for så vidt som udbyttet af konkursboet i henhold til den italienske konkurslovs artikel 111 og 212 først kan benyttes til fyldestgørelse af fordringshaverne efter betaling af udgifterne i forbindelse med den særlige administration og videreførelsen af driften, herunder tilbagebetaling af den stiftede gæld.

(27) Den særlige administrative procedure afsluttes efter gældssanering, efter fuldstændig fordeling af aktiver og fuldstændig indfrielse af fordringer, eller på grund af utilstrækkelige aktiver, eller efter, at virksomheden har genvundet evnen til at opfylde sine forpligtelser, dvs. efter at have genvundet den økonomiske ligevægt.

III. KOMMISSIONENS BESLUTNING AF 28. JULI 1999

(28) Ved beslutning af 28. juli 1999, der blev meddelt de italienske myndigheder ved brev af 12. august 1999,

- opfordrede Kommissionen den italienske regering og interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til tilbagekaldelsen af Kommissionens beslutning af 13. december 1994, der i henhold til artikel 88, stk. 1, foreslog Den Italienske Republik at træffe foranstaltninger, og til tilbagekaldelsen af Kommissionens beslutning af 22. januar 1997, der indledte proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for loven om særlig administration af større insolvensrimte virksomheder, og

- indledte Kommissionen proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, over for den i ovennævnte lov omhandlede ordning, der nu er optaget i registret over uanmeldt støtte.

(29) Som begrundelse for den i betragtning 28, første led, omhandlede handling henviste Kommissionen til dommen i "Piaggio"-sagen (se betragtning 11-13), som den skal efterkomme.

(30) Som begrundelse for den i betragtning 28, andet led, omhandlede handling henviste Kommissionen til, at den nærede tvivl med hensyn til den i lov nr. 95/1979 i omhandlede ordnings forenelighed med traktaten, idet den bl.a. understregede, at den på ny gjorde opmærksom på den tvivl, den nærede allerede i den foregående beslutning om iværksættelse af proceduren af 22. januar 1997; endvidere omtalte Kommissionen til støtte for sin analyse, der åbenbarede støtteelementer i anvendelsen af den pågældende lov, retspraksis under henvisning til "Ecotrade Srl/AFS" (se betragtning 32), og den anførte, at en sådan ordning efter dens mening ikke på forhånd kan være omfattet af nogen af de i traktaten fastsatte undtagelsesbestemmelser, navnlig dem, der vedrører støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder.

(31) Begrundelserne for beslutningen af 22. januar 1997 om iværksættelse af den formelle procedure efter artikel 88 er i korthed følgende:

- Loven vedrører større insolvensrimte virksomheder.

- Den særlige administration hviler på skønsbeføjelser, navnlig for så vidt angår videreførelsen af virksomheden.

- I modsætning til ved konkurs er formålet i offentlighedens interesse, som navnlig går ud på at bevare beskæftigelsen, at beskytte virksomhederne mod de sædvanlige følger af insolvens, således at virksomheden kan videreføres.

- Dette giver sig udslag i den retslige beskyttelsesordning. Den særlige administrative procedure er underkastet tilsyn udelukkende af forvaltningsdomstolen, hvis beføjelser er begrænset til at eftervise de administrative handlingers lovlighed, og som ikke beskæftiger sig med, om foranstaltningerne er økonomisk betimelige.

- I de bestemmelser, hvorom sagen drejer sig, angives det klart, at den særlige administration udgør en undtagelse fra konkursprocedurerne.

- Støtte til større virksomheder forvrider i særlig grad samhandelen og konkurrencen på fællesmarkedet.

- Den særlige administration frembyder visse økonomiske fordele, som indebærer anvendelse af statsmidler (udelukkelse af individuelle tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger og spærring af renter på skatteskyld og på gæld til socialforsorgsorganer, fritagelse for forpligtelsen til at betale bøder for manglende betaling af de pligtige socialsikringsbidrag, spærring af morarenter i tilfælde af forsinket betaling af indkomstskat, symbolsk gebyr for registrering af virksomhedsoverførelse, indefrysning af fordringer fra andre offentlige organer eller selskaber, eventuel sikkerhedsstillelse fra finansministeriet).

- Ordningen foreskriver ikke anmeldelse af enkeltsager, hvilket er i strid med Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering.

- Udvidelse af lovens bestemmelser, hvorved de kommer til at omfatte kontrollerende virksomheder (koncern), hvilket forværrer følgerne for konkurrencen.

(32) I dom af 1. december 1998 i sag C-200/97, "Ecotrade Srl/AFS"(16), konkluderede De Europæiske Fællesskabers Domstol, at "anvendelse på en virksomhed (...) af en ordning som den, der er indført ved lov nr. 95/1979, og som fraviger den almindelige konkursret, skal anses for at give anledning til tildeling af en statsstøtte (..), når det er fastslået, at denne virksomhed

- har haft tilladelse til at videreføre sin økonomiske aktivitet under omstændigheder, hvor en sådan mulighed ville have været udelukket i forbindelse med anvendelsen af den almindelige konkursret, eller

- har haft en eller flere fordele, såsom en statslig kaution, en nedsat skattesats, en fritagelse for forpligtelsen til at betale bøder eller et reelt afkald, helt eller delvis, på det offentliges fordringer, som en anden insolvent virksomhed ikke ville have haft krav på ved anvendelsen af den almindelige konkursret"

(præmis 45).

IV. BEMÆRKNINGER FRA ITALIEN

(33) De italienske myndigheder fremsendte deres kommentarer - til sagsforløbet og sagen - ved brev af 14. september 1999, der indgik den 20. september 1999 og - til sagen - ved brev af 2. november 1999, der indgik den 5. november 1999.

Bemærkninger til sagsforløbet

(34) I det første brev kommer de italienske myndigheder ind på et procedureproblem. De anfægter Kommissionens beslutning om at tilbagekalde de retsakter, der vedtoges i forbindelse med bestemmelserne om den særlige administration, og som blev begrundet med, at lov nr. 95/1979 var blevet klassificeret som allerede foreliggende støtte, og om samtidig at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2. Ifølge de italienske myndigheder skal tilbagekaldelsen af den tidligere procedure i alle tilfælde ske inden iværksættelsen af en ny procedure og ikke samtidig med denne.

(35) Skal Kommissionen endvidere i henhold til "Piaggio"-dommen tilbagekalde retsakterne af 13. december 1994 og af 22. januar 1997, har den, når der ikke er noget frit skøn, angiveligt ingen virkelig interesse i at anmode om eventuelle bemærkninger fra medlemsstaten og interesserede parter.

Bemærkninger til sagen

(36) I samme brev fastholder de italienske myndigheder, at i begrebet "allerede foreliggende støtte" - sådan som det har udviklet sig i EF-retten - medregnes en tredje kategori bestående af ordninger, i forbindelse med hvilke Kommissionens vurdering med hensyn til forenelighed med traktaten har været forskellig i tidens løb alt efter, hvorledes den retlige fortolkning har udviklet sig(17). I øvrigt har Kommissionen haft kendskab til lov nr. 95/1979 - selv om den aldrig var blevet anmeldt - i det mindste siden 1982, men først i 1992 besluttede den at kulegrave den under hensyn til udviklingen på fællesmarkedet. Sideløbende hermed har regeringens holdning undergået en lignende udvikling siden det tidspunkt, hvor myndighederne gik med til at forudanmelde hvert enkelt tilfælde af offentlig sikkerhedsstillelse for virksomheders gæld.

(37) De italienske myndigheders forbehold er efter disses mening berettigede også som følge af, at de angiveligt som led i den indledte procedure (C 7/97) meddelte Kommissionens tjenestegrene, at den pågældende ordning var ophævet, og at der samtidig var vedtaget nye bestemmelser om særlig administration ved lovdekret nr. 270 af 8. juli 1999(18).

(38) I det andet brev giver de italienske myndigheder en elastisk fortolkning af Domstolens dom af 17. juni 1999 i sagen "Rinaldo Piaggio", ifølge hvilken Domstolen skulle have konkluderet, at den ved lov nr. 95/1979 indførte ordning kan - og ikke nødvendigvis skal % - indebære ydelse af støtte, dersom visse betingelser opfyldes, særlig når det konstateres, at virksomhedens videreførelse er blevet tilladt under omstændigheder, hvor konkursproceduren sædvanligvis ville have udelukket dette, eller når virksomheden har nydt godt af en eller flere af følgende fordele:

- effektiv sikkerhedsstillelse fra finansministeriet

- fritagelse for betaling af bøder i tilfælde af manglende betaling af pligtige socialsikringsbidrag

- ophævelse af tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger under henvisning til skatteskyld i forbindelse med selskabsskat

- betaling af et fast registreringsgebyr af symbolsk størrelse på 1000000 ITL (516 EUR) for overførsel af ejendom.

Det skulle således være op til de nationale domstole i de enkelte sager på grundlag af Domstolens retningslinjer at eftervise, om betingelserne for at udgøre støtte er opfyldt.

(39) I lyset af en sådan fortolkning ville iværksættelse af en procedure efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, over for den generelle lov og ikke over for den konkrete anvendelse være i strid med Domstolens dom, så meget desto mere som en sådan procedure ville være meningsløs, eftersom lov nr. 95/1979 i mellemtiden er blevet ophævet og således ikke ville kunne forudanmeldes i tilfælde af fremtidige anvendelser.

(40) For så vidt angår de væsentlige aspekter af ordningen nøjes de italienske myndigheder med at anføre indholdet af brevet fra industriministeren af 28. april 1997, der blev registreret i sin fulde ordlyd den 8. juli 1997, og ved hvilket de havde fremsendt deres bemærkninger efter beslutningen om procedurens iværksættelse C 7/97 (ex E 13/92), der blev meddelt ved brev SG(97) D/2286 af 25. marts 1997.

I ovennævnte dokument hævder de italienske myndigheder følgende:

- Den særlige administration er indført i overensstemmelse med de gængse procedurer, der omhandles i konkursloven (der i Italien går tilbage til 1942), særlig for så vidt angår midlertidig drift(19) og arbejdsgiverens fratagelse af administration og rådighed over de bestående goder.

- Den er begrænset til større virksomheder, og dens udvidelse til at omfatte koncerner er berettiget som følge af den økonomiske og sociale virkning, der i det mindste for SMV's vedkommende er lettere at styre ved hjælp af konkursproceduren

- Den særlige administration adskiller sig fra konkurs derved, at den i almindelighed tager sigte på virksomhedens videreførelse med henblik på genrejsning og genoprettelse af den økonomiske ligevægt, således at den vil kunne afhændes, i stedet for særskilt afståelse af de enkelte aktiver. I bemærkningerne af 5. november 1999 definerer de italienske myndigheder insolvens som en neutral tilstand, der ikke står i modsætning til en sådan videreførelse af driften, og som også udtrykkeligt er anerkendt som en typisk situation, der er betegnende for en kriseramt virksomhed(20). Eftersom virkningen af de to procedurer - særlig administration og konkurs - i øvrigt er ens, nemlig den insolvente virksomheds forbliven på markedet, er det uden betydning, at dette har til formål at fyldestgøre fordringshavere eller arbejdstagere, idet støtten skal vurderes på grundlag af sine mulige konkurrenceforvridende virkninger og ikke sit erklærede formål.

(41) Da Kommissionen i meddelelsen af 25. marts 1997 bestred, at videreførelse af virksomheden kan udgøre en normal situation for en kriseramt virksomhed, der er kommet under særlig administration, medens midlertidig drift udgør en undtagelse i forbindelse med konkurs, svarede de italienske myndigheder således:

- Det bevarende formål er i sig selv neutralt, og kun effektiv udbetaling af offentlige midler ville kunne medføre en ulovlig fordel for den pågældende virksomhed og derved fremkalde en forvridning af markedet.

- I de europæiske lande findes der procedurer, der ligner den særlige administration, især den franske procedure, "redressement judiciaire", hvis formål er at beskytte virksomhedens produktive indtægtskilder, og som i høj grad er præget af at bero på skønsbeføjelser.

- Den af domstolen iværksatte procedure ved insolvenserklæring er generel og automatisk for alle virksomheder, der opfylder kravene med hensyn til størrelse. I den forbindelse udgør tilladelsen til at videreføre virksomheden kernen i proceduren og det middel, hvorved virksomheden på ny skal blive lønsom, og denne tilladelse er altid underordnet fordringshavernes berettigede interesser.

- De italienske myndigheder erkender, at der er et element af frit skøn, men de erklærer, at det frie skøn udøves til fordel for fordringshaverne, og at det derfor ikke er omfattet af undersøgelsen af, om den omtvistede ordning er forenelig med EF-traktatens artikel 87 og 88.

(42) Med hensyn til de elementer, som skulle indebære statsstøtte, fremkom Italien med følgende bemærkninger:

- For så vidt angår finansministeriets sikkerhedsstillelse, der af de italienske myndigheder oprindelig blev betragtet som det eneste element, der kunne betegnes som støtte, var Italien tidligere i brev af 9 marts 1995 som svar på Kommissionens brev indeholdende forslag til foranstaltninger i henhold til artikel 88, stk. 1, gået med til at anmelde de enkelte tilfælde af sikkerhedsstillelse; i mellemtiden havde de italienske myndigheder ændret lov nr. 95/1979 med henblik på indførelse af en modydelse i form af en markedsafgift, som de begunstigede virksomheder skulle betale.

- Fritagelsen for betaling af bøder i tilfælde af manglende indbetaling af de pligtige socialsikringsbidrag gælder udelukkende bøder, virksomhederne er ifaldet indtil ikrafttrædelsen af loven fra 1986(21).

- At give afkald på de individuelle tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger i tilfælde af skatteskyld i forbindelse med selskabsbeskatning skulle ikke skade statens rettigheder som privilegeret fordringshaver i så høj grad, som det ser ud til, eftersom dette privilegium, der består i at kunne opnå fyldestgørelse ved individuel tvangsfuldbyrdelse af fordringerne i konkursboet, bliver til et rent proceduremæssigt privilegium, idet staten kun kan gøre udlæg i konkursboet i det omfang, det tilkommer den ved bodelingen.

- Betaling af et fast registreringsgebyr på kun 1 mio. ITL (516 EUR) for overførsel af ejendom skulle ifølge de italienske myndigheder være indført til fordel for tredjemand, der måtte erhverve virksomhedens aktiviteter, og skulle således ikke udgøre en fordel for den insolvente virksomhed(22).

- Med hensyn til spærringen af renter på gæld til de sociale sikringsinstitutioner indgår denne i de sædvanlige konkursprocedurer og er en automatisk følge af insolvenserklæringen.

V. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

(43) To interesserede parter(23) har ved brev, der indgik den 21. september 1999, fremsat deres bemærkninger. Begge tilslutter sig Kommissionens synspunkt i brev af 12. august 1999(24).

VI. VURDERING AF PROCEDUREASPEKTERNE

(44) For så vidt angår de italienske bemærkninger til den procedure, Kommissionen har fulgt, skal denne anføre, at eftersom Domstolen i "Piaggio"-sagen ikke havde anerkendt det synspunkt, at lov nr. 95/1979 udgjorde en statsstøtte, måtte Kommissionen indrette sig herefter med hensyn til de retsakter, den havde vedtaget henholdsvis den 13. december 1994 og den 22. januar 1997. Eftersom ovennævnte dom ikke var hverken en dom om ophævelse med hjemmel i traktatens artikel 230 eller en dom vedrørende vurdering af sagen med hjemmel i traktatens artikel 234, måtte Kommissionen give den italienske regering og interesserede parter mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til, hvorledes den agtede at indrette sig, dvs. tilbagekalde de tidligere vedtagne retsakter. Deres bemærkninger om, at det er uden, egentlig interesse for Kommissionen at anmode medlemsstaten og interesserede parter om at fremsætte deres bemærkninger, da der ikke er tale om noget frit skøn, viser, at de ikke har kendskab til forholdene.

(45) Med hensyn til de italienske myndigheders påstand om, at tilbagekaldelsen af den tidligere procedure under alle omstændigheder må gå forud for iværksættelse af en ny procedure og ikke indtræffe samtidig hermed, afspejler denne påstand en stiv formalisme, hvis eneste praktiske virkning er en forlængelse af proceduren. Den metode, Kommissionen har vedtaget, sikrer, at den - eftersom der er tale om to på hinanden følgende beslutninger, der er indbygget i beslutningen af 28. juli 1999, som går igen i nærværende beslutning - først vil foretage analysen af den uanmeldte ved lov nr. 95/1979 indførte støtteordnings forenelighed med traktaten efter effektivt at have udtalt sig om tilbagetrækningen af de tidligere beslutninger fra 1994 og 1997. Endvidere gør denne metode det muligt at afkorte proceduren, hvilket er til umiddelbar fordel for den endelige afklaring af, hvorledes ordningen stiller sig i lyset af reglerne for statsstøtte. På den måde har man undgået proceduren efter artikel 9 i forordning (EF) nr. 659/1999, også selv om denne bestemmelse ikke finder umiddelbar anvendelse i den foreliggende sag.

VII. VURDERING AF SAGEN

(46) De italienske myndigheder har ikke fremført argumenter mod de følger, Kommissionen agtede at drage af den dom, hvori Domstolen erklærede, at en ordning som den ved lov nr. 95/1979 indførte ikke udgjorde en allerede foreliggende støtte, nemlig tilbagekaldelse af beslutning af 13. december 1994 (forslag om foranstaltninger) og af 22. januar 1997 (første led i proceduren). På deres side har de interesserede parter, der har fremsat bemærkninger, støttet det synspunkt, Kommissionen belyste i beslutningen af 28. juli 1999. Kommissionen bekræfter derfor sin hensigt og tilbagekalder formelt beslutningerne fra 1994 og 1997.

(47) Efter disse indledende bemærkninger skal Kommissionen bemærke, at lov nr. 95/1979 tidligere har været genstand for en række kommissionsbeslutninger, herunder to om spørgsmål under EKSF-traktaten, som det er betimeligt at fremdrage med henblik på en bedre forståelse af virkemåden:

- beslutning 96/434/EF af 20. marts 1996(25), hvori Kommissionen anså som værende statsstøtte visse bestemmelser i lov nr. 80/93(26) om ændring af lov nr. 95/1979 med henblik på anvendelse af den særlige administrationsprocedure på virksomheder, hvis insolvens skyldes, at de ved beslutninger truffet af EF-institutioner i henhold til EF-traktatens artikel 92 og, 93 har fået pålagt at tilbagebetale et beløb på mindst 51 % af den indbetalte kapital og mindst 50 mia. ITL (26 mio. EUR) til staten, offentlige organer eller selskaber med offentlig majoritetspost. Den pågældende foranstaltning blev erklæret uforenelig med fællesmarkedet. Ved brev af 10. juni 1998, der indgik den 12. juni 1998, meddelte Italien, at de pågældende bestemmelser var blevet ophævet

- beslutning 96/515/EKSF af 27. marts 1996(27), hvori Kommissionen anså som værende støtte, som omhandlet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), sikkerhedsstillelse i henhold til artikel 2a (statsgaranti) i lov nr. 95/1979 for et beløb på 26,5 mia. ITL (14 mio. EUR) uden nogen form for modydelse til fordel for Acciaierie e Ferriere di Servola (AFS). Ved beslutningen erklærede Kommissionen, at den pågældende støtte var ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet for kul og stål, og den krævede, at den italienske stat tilbagesøgte støtten

- beslutning 97/754/EKSF af 30. april 1997(28), hvori Kommissionen anså som værende støtte, som omhandlet i EFSF-traktatens artikel 4, litra c), en række foranstaltninger til fordel for selskabet Ferdofin Siderurgica Srl - bl.a. indefrysning af betydelig gæld til visse offentlige organer - der var truffet som led i anvendelsen af lov nr. 95/1979. Ved beslutningen erklærede Kommissionen, at den pågældende støtte var uforenelig med fællesmarkedet for kul og stål, og den pålagde de italienske myndigheder at tilbagesøge den udbetalte støtte og ophøre med at anvende bestemmelserne i lov nr. 95/1979 for så vidt angår Ferdofin Siderurgica Srl's manglende betaling af gæld til offentlige virksomheder og organer.

(48) Først og fremmest må man i den retlige ordning vedrørende den særlige administration af større kriseramte virksomheder kortlægge, hvilke foranstaltninger der ikke bærer præg af at være generelle foranstaltninger, og udtale sig om, hvorvidt de falder inden for EF-traktatens artikel 87, stk. 1, eller ej.

(49) Det ser nemlig ud til, at lov nr. 95/1979 har optaget nogle aspekter af konkurrenceproceduren og indeholder en række støtteelementer(29), selv om den synes afvigende fra den konkursprocedure, der principielt finder anvendelse på virksomheder i almindelighed. Loven om særlig administration afspejler den krisesituation for større virksomheder, der udviklede sig i Italien og i Europa i løbet af halvfjerdserne, idet lovens mest iøjnefaldende formål var opretholdelse af beskæftigelsen ved hjælp af en omstruktureringsplan, der skulle gøre det muligt for den kriseramte virksomhed at overleve uden umiddelbar afvikling.

(50) Lov nr. 95/1979 henviser for flere aspekters vedkommende til den italienske konkurslov(30), og hvor den omhandler anvendelse af mekanismer på vilkår, der ikke afviger fra sidstnævntes, må disse mekanismer og fremgangsmåder anses for at være generelle foranstaltninger uden noget som helst selektivt præg. Loven omhandler imidlertid også særlige anvendelser, der indebærer visse særskilte ydelser, og som inddrager offentlige midler, til fordel for bestemte begunstigede; i sådanne tilfælde må den anses for at være en statsstøtteordning som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

(51) I dommen i "Ecotrade Srl/AFS"-sagen (se betragtning 32), hvor Domstolen havde fået forelagt et tilfælde af anvendelse af lov nr. 95/1979(31), foretog Domstolen en analyse af lov nr. 95/1979 og påviste de elementer, der ikke bærer præg af at være generelle foranstaltninger, og som alt efter deres beskaffenhed må anses for at være statsstøtte.

(52) Før Domstolen behandlede hvert enkelt af disse elementer, fastslog den, at ovennævnte lov kan finde anvendelse på en selektiv måde til fordel for større kriseramte industrivirksomheder, der har en særlig stor gæld til visse kategorier af fordringshavere, hovedsagelig offentlige (præmis 38).

(53) Det første af elementerne er den beslutning, der sætter den kriseramte virksomhed under særlig administration og tillader den at fortsætte driften. Domstolen fastslog, at industriministerens beslutninger desangående, også når de træffes for at varetage fordringshavernes interesser og under særlig hensyntagen til mulighederne for en nyttiggørelse af virksomhedens aktiver, også, således som den italienske regering selv har indrømmet, påvirkes af ønsket om, ud fra nationale industripolitiske hensyn, at bevare virksomhedens økonomiske aktivitet. Ordningen, der tillader videreførelse af driften, kan derfor stille de virksomheder, som den finder anvendelse på, i en bedre situation end andre, idet den gør det muligt at videreføre driften under omstændigheder, hvor en sådan mulighed ville være udelukket ved anvendelsen af de gængse konkursregler, der tager afgørende hensyn til beskyttelsen af fordringshavernes interesser. Under hensyntagen til den type virksomheder, der er omfattet af den omtvistede ordning, samt til udstrækningen af de skønsbeføjelser, ministeren råder over, er betingelsen om specificitet opfyldt. Endvidere understregede Domstolen, at når henses til fordringernes prioritet i forbindelse med de økonomiske aktiviteters videreførelse, vil en tilladelse til at videreføre disse kunne medføre en supplerende byrde for de offentlige myndigheder, hvis det faktisk blev konstateret, at staten eller offentlige organer figurerede blandt den kriseramte virksomheds hovedfordringshavere, i det omfang denne skylder betydelige beløb (præmis 39 til 41).

(54) Domstolen fastslog endvidere følgende fordele:

- sikkerhedsstillelse i henhold til artikel 22a i lov nr. 95/1979(32)

- udvidelse af forbuddet mod og ophævelsen af en hvilken som helst individuel fuldbyrdelsesforanstaltning i forbindelse med skatteskyld og bøder, renter og forhøjelser som følge af forsinket betaling af selskabsskab(33)

- fritagelse for forpligtelsen til at betale bøder i tilfælde af manglende betaling af sociale sikringsbidrag(34)

- anvendelse af et særlig gunstigt gebyr i tilfælde af virksomhedens fuldstændige eller delvise overførsel(35) (et fast gebyr på 1 mio. ITL, medens det sædvanlige registreringsgebyr andrager 3 % af de afståede goders værdi).

Domstolen understregede, at sådanne fordele ligeledes vil kunne indebære en supplerende byrde for de offentlige myndigheder, og at det kun kan forholde sig anderledes, hvis det godtgøres, at den særlige administration og videreførelsen af virksomhedens økonomiske aktivitet ikke vil medføre en supplerende byrde for staten i forhold til det, der ville følge af anvendelsen af de gængse bestemmelser om konkurs (præmis 42 og 43).

(55) På grundlag af denne analyse skal Kommissionen, for så vidt angår det første element(36), bemærke, at Domstolens tankegang (hvor den understreger, at denne ordning, der giver mulighed for videreførelse af driften, vil kunne medføre en supplerende byrde for de offentlige myndigheder, hvis det vitterligt blev konstateret, at staten eller offentlige organer figurerede blandt den kriseramte virksomheds hovedfordringshavere) kan fortolkes således, at det stadig i den omtvistede sag skal konstateres, at der er inddraget offentlige midler, hvilket faktisk øger statens byrder. I den forbindelse skal Kommissionen bemærke, at Domstolen selv fastslog, at nævnte byrder foreligger som følge af formålet med lov nr. 95/1975, der på en selektiv måde finder anvendelse til fordel for større kriseramte industrivirksomheder, der har en særlig stor gæld til visse kategorier af fordringshavere, hovedsagelig offentlige.

(56) I den forbindelse skal det anføres, at de italienske myndigheder i deres bemærkninger ikke anfægter denne analyse: De hævder, at analysen ikke går på loven, men på dennes konkrete anvendelse. Her ser man bort fra, at man står over for en støtteordning, og at analysen derfor (med henblik på såvel fastslåelse af, om der er tale om statsstøtte, som om fornødent vurdering af, om denne er forenelig med fællesmarkedet) går på selve ordningen og navnlig på dennes mekanismer, således at det ikke er nødvendigt eller berettiget at analysere de enkelte tilfælde af anvendelse for at kunne udtale sig om ordningen.

(57) Med hensyn til de andre "fordele", Domstolen påpegede, skal Kommissionen stadig for så vidt angår det element, der består i inddragelse af offentlige midler, bemærke, at det er fastslået, at den sikkerhedsstillelse, der indrømmes i henhold til artikel 2a i lov nr. 95/1979, bærer præg af statsstøtte: De italienske myndigheder har nemlig hele tiden anset denne fordel for at være en statsstøtte(37). Med hensyn til de andre "fordele", skal Kommissionen gentage sin påstand om, at disse afledes af en ordning, der skal analyseres som sådan, således at det ikke er nødvendigt eller berettiget at analysere de enkelte tilfælde af anvendelse. I den forbindelse munder Domstolens tankegang ud i formodningen om, at der foreligger en supplerende byrde for de offentlige myndigheder; en sådan formodning kan der kun ses bort fra, hvis det kan påvises, at disse fordele ikke vil medføre en supplerende byrde for staten i forhold til det, der ville følge af anvendelse af de gængse konkursbestemmelser. I bemærkningerne til disse forskellige "fordele" i henhold til den i lov nr. 95/1979 omhandlede ordning påviser de italienske myndigheder ikke noget sådant. De bestrider ikke, at der er tale om statsstøtte i forbindelse med, at der gives afkald på de individuelle tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger, idet de nøjes med at hævde, at foranstaltningen ikke skader statens rettigheder som privilegeret fordringshaver i så høj grad, som det ser ud til. De bestrider heller ikke, at der er tale om statsstøtte i forbindelse med fritagelse for betaling af bøder, idet de nøjes med at understrege, at fritagelsen kun gælder bøder, virksomhederne er ifaldet indtil datoen for ikrafttrædelsen af loven fra 1986. Endelig bestrides det overhovedet ikke, at der er tale om statsstøtte i forbindelse med den fordel, der består i betaling af et fast lavt registreringsgebyr ved overførsler.

(58) Det kan alt i alt efter denne analyse konkluderes, at de forskellige fordele, der udledes af lov nr. 95/1979, udgør en ordning vedrørende statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 13(38).

(59) Når det først er fastslået, at der er tale om statsstøtte, må det undersøges, om støtteordningen kan være omfattet af en af de i artikel 87, stk. 2 og 3, omhandlede undtagelsesbestemmelser, således at det i stk. 1 i samme artikel fastsatte forbud kan omgås.

(60) I artikel 87, stk. 2, defineres nogle støtteformer, der er forenelige med traktaten. I betragtning af den omstridte ordnings art og formål samt anvendelsesområde er det klart, at de i nævnte stykkes litra a), b) og c) fastsatte undtagelsesbestemmelser ikke finder anvendelse i denne sag.

(61) I artikel 87, stk. 3, opregnes de støttekategorier, der kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet. Foreneligheden med traktaten skal vurderes i sammenhæng med hele Fællesskabet og ikke bare i national sammenhæng. Med henblik på, at fællesmarkedet fortsat kan virke på rette måde, og under hensyn til det i traktatens artikel 3, litra g), omhandlede princip skal de i artikel 87, stk. 3, fastsatte undtagelsesbestemmelser fortolkes snævert.

(62) For så vidt angår de i artikel 87, stk. 3, litra b) og d), fastsatte undtagelsesbestemmelser er det klart, at støtteordningen ikke er beregnet på at fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse eller afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi og heller ikke på at fremme kulturen og bevare kulturarven. Med hensyn til de i litra a) og c) fastsatte undtagelsesbestemmelser vedrørende regionaludvikling er det klart, at ordningen finder anvendelse uden sondring på samtlige italienske regioner.

(63) For så vidt angår den i artikel 87, stk. 3, litra c), fastsatte undtagelsesbestemmelse til fordel for støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene er det åbenbart, at den omstridte støtteordning ikke har til formål at fremme udviklingen i en bestemt erhvervsgren eller fremme tiltag til fordel for små og mellemstore virksomheder, forskning, udvikling, miljøbeskyttelse, jobskabelse eller uddannelse på grundlag af fællesskabsbestemmelserne om statsstøtte til små og mellemstore virksomheder, forskning og udvikling samt miljøbeskyttelse, og retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte eller bestemmelserne om statsstøtte til uddannelse.

(64) Formålet med den omstridte ordning er vedtagelse af foranstaltninger i forbindelse med særlig administration til fordel for større kriseramte virksomheder. I den forbindelse har Kommissionen fastsat sin politik vedrørende støtte til redning og omstrukturering, og den har angivet, på hvilke betingelser den mener, at en sådan støtte kan bidrage til udviklingen af økonomisk virksomhed uden at påvirke samhandelen på en måde, der er i strid med den fælles interesse. Rammebestemmelserne desangående, der var trådt i kraft den 28. juli 1999, da Kommissionen vedtog beslutningen om at indlede proceduren efter traktatens artikel 88, stk. 3, indeholdt udtrykkeligt ingen bestemmelser om, at det skulle være muligt at tillade støtteordninger med henblik på redning eller omstrukturering udelukkende for små og mellemstore virksomheder, eftersom der, når det gælder større virksomheder, er pligt til anmeldelse af hver enkelt støtteforanstaltning, og det er udelukket at få godkendt en ordning(39). Derfor understregede Kommissionen, da den indledte proceduren, at den var overbevist om, at ordningen er uforenelig med traktaten. Også i de nye rammebestemmelser er det angivet, at større virksomheder(40) er udelukket fra at kunne få godkendt en ordning. I de nye rammebestemmelser, som finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, står der dog, at Kommissionen vil undersøge, om en rednings- og omstruktureringsstøtte, der er ydet uden Kommissionens godkendelse og derfor i strid med traktatens artikel 88, stk. 3, er i overensstemmelse med fællesmarkedet, på grundlag af de rammebestemmelser, der gælder på tidspunktet for støttens ydelse(41).

(65) Kommissionen gjorde for første gang rede for sin praksis med hensyn til støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder i Ottende Beretning om Konkurrencepolitikken (nr. 228) fra 1978. Denne politik(42) vedrørte støtteordninger, medlemsstaterne havde iværksat med henblik på at indrømme visse virksomheder lån, som de ikke kunne opnå på anden vis, og som de havde behov for, enten i det begrænsede tidsrum, hvor mulighederne for omstrukturering/omstilling undersøges (redningsstøtte), eller for at sikre virksomhedernes fortsatte drift, indtil denne omstrukturering/omstilling bærer frugt (ledsagende støtte).

- Den redningsstøtte, der blot skal sikre en virksomheds fortsatte drift, indtil virksomhedens problemer er blevet kortlagt, og der er fundet løsninger herpå, må kun ydes på følgende betingelser:

- Der skal være tale om støtte i form af sikkerhedsstillelser for lån eller i form af lån, der skal tilbagebetales med rente på almindelige markedsvilkår.

- Støttebeløbet skal begrænses til, hvad der er nødvendigt for virksomhedens fortsatte drift (f.eks. dækning af lønudgifter og løbende forsyninger).

- Støtten må kun udbetales i det tidsrum (sædvanligvis seks måneder), der er påkrævet for at kunne fastlægge de nødvendige og mulige genrejsningsforanstaltninger.

- Støtten skal være begrundet i alvorlige sociale problemer, og den derved sikrede bevarelse af en virksomhed må ikke bringe uligevægt i den industrielle situation i andre medlemsstater.

- For så vidt angår ledsagende støtte krævede Kommissionen, at denne kun blev ydet, såfremt der blev gennemført et veldefineret omstrukturerings/omstillingsprogram, hvorved den pågældende produktions konkurrenceevne virkelig kunne genoprettes inden for en vis tid; støttens intensitet og størrelse skulle begrænses til det strengt nødvendige til sikring af virksomhedens ligevægt i overgangsperioden, indtil et sådant program kunne bære frugt, hvilket indebar, at støtten skulle være af stærkt begrænset varighed og tilstrækkelig nedtrappelig.

Med hensyn til såvel redningsstøtte som ledsagende støtte krævede Kommissionen endelig, at den på forhånd fik meddelelse om de sektorbestemte programmer for støttens anvendelse eller om de betydningsfulde enkelttilfælde af støtteydelse.

(66) I betragtning af de nærmere bestemmelser i de forskellige dele af den i lov nr. 95/1979 omhandlede ordning er det åbenbart, at de ovenfor belyste betingelser ikke er opfyldt

- dels for så vidt angår redningsstøtte: Den i artikel 2a omhandlede sikkerhedsstillelse vedrører gæld i forbindelse med videreførelse af virksomhedens drift og er ikke begrænset til at være en sikkerhedsstillelse for lån; de andre foranstaltninger kan ikke på nogen måde sidestilles med lån, der skal tilbagebetales med rente på almindelige markedsvilkår; der er ingen sikkerhed for, at størrelsen af den støtte, der ydes på grundlag af den omstridte ordning, begrænses til, hvad der er strengt nødvendigt for videreførelse af virksomhedens drift; det tidsrum, hvor ordningen anvendes på en bestemt virksomhed, er i første omgang to år, der kan forlænges for et yderligere tidsrum af to år; ordningen tager nok først og fremmest sigte på at redde de pågældende virksomheder ud fra disses sociale betydning, men ordningen har ikke indbygget nogen sikkerhed for, at den ikke bringer uligevægt i andre medlemsstater

- dels for så vidt angår ledsagestøtte: Medens anvendelsen i de i 1979 gældende kriterier pålagde de støttemodtagende virksomheder at gennemføre omstruktureringsforanstaltninger, herunder endog lukning af visse industrianlæg i bestemte sektorer, der var præget af strukturel overkapacitet, går den omstridte ordnings udtrykkelige formål ud på at bevare hele virksomhedens produktionsapparat. I den særlige administrationsprocedure henvises der på tidspunktet for godkendelse af driftsplanen (lovens artikel 2) overhovedet ikke til den finansielle omstrukturering, som er en vigtig strategisk bestanddel af omlægningen og rationaliseringen af industrivirksomheden. Endvidere kan det ikke ud fra nogen del af ordningen eller i øvrigt ud fra de italienske myndigheders bemærkninger sluttes, at den omstridte ordning sikrer, at de støttemodtagende virksomheder genvinder den økonomiske og finansielle lønsomhed (f.eks. ved at sørge for dækning af udgifter til tilbagebetaling af lån og dækning af finansielle byrder samt et mindsteniveau for den investerede kapitals afkastning), forhindrer utilbørlig konkurrenceforvridning (f.eks. gennem afhændelse af produktionskapaciteten) og sikrer, at der er et rimeligt forhold mellem støtten og de fordele, der opnås ved omstruktureringen (f.eks. ved at forhindre alt for store nedskæringer af virksomhedens finansielle byrder).

(67) Endelig skal det bemærkes, at de italienske myndigheder ikke har påberåbt sig adkomst i henhold til nogen af de i traktatens artikel 87 fastsatte undtagelsesbestemmelser.

(68) Efter denne analyse må det sluttes, at ingen af de i traktatens artikel 87 fastsatte undtagelsesbestemmelser giver anledning til at betragte den omstridte ordning som forenelig med fællesmarkedet; de i samme artikels stk. 1 omhandlede forbud finder derfor anvendelse.

(69) Ved brev af 24. juli 1998, der indgik den 28. juli 1998, oversendte de italienske myndigheder til Kommissionen de første oplysninger om et nyt udkast til reform, eftersom det italienske parlament den 8. juli 1998 havde givet regeringen beføjelse til at ophæve den bestående ordning og samtidig vedtage nye bestemmelser for den særlige administrationsprocedure. Lov nr. 95/1979 blev endelig ophævet den 30. juni 1999.

VIII. OM SPØRGSMÅLET OM TILBAGESØGNING AF STØTTEN

(70) I betragtning af, at der i tilfælde af ulovlig støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, skal genoprettes en konkurrence uden forvridninger, er det i forordning (EF) nr. 659/1999 i artikel 14, stk. 1, fastsat, at "i negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren". I samme bestemmelse står der dog, at Kommissionen ikke "kræver (...) tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen".

(71) I det foreliggende tilfælde finder Kommissionen, at det generelle retlige princip, der skal finde anvendelse, er princippet om beskyttelse af den gode tro, der skal analyseres i forhold til den medlemsstat, der er ansvarlig for ordningen, og som nærværende beslutning er rettet til, og under hensyntagen til sagens særegenheder desuden i forhold til de virksomheder, der har nydt godt af anvendelsen af ovennævnte ordning.

(72) For så vidt angår de italienske myndigheder angav Kommissionen nemlig, først og fremmest ved brev af 30. juli 1992 (se betragtning 4), at de pågældende foranstaltninger skulle behandles som "foreliggende støtte", hvilket den senere bekræftede, da den i henhold til artikel 88, stk. 1, foreslog samme myndigheder at træffe foranstaltninger. Siden meddelelsen om denne officielle holdning fra 1992 har Kommissionen derfor givet de italienske myndigheder en berettiget forventning om, at den omstridte støtteordning fra denne dag at regne af Kommissionen blev betragtet og behandlet som en allerede foreliggende støtte. Medens de italienske myndigheder efter den omstridte ordnings ikrafttræden ikke kunne nære nogen berettigede forventninger med hensyn til den omstridte ordnings lovlighed og forenelighed med fællesmarkedet (de var sig yderst bevidste om ikke at have anmeldt den som omhandlet i artikel 88, stk. 3), kunne de med føje fra denne dato at regne anse de nye tilfælde af anvendelse for lovlige og forenelige med traktaten. Medlemsstatens berettigede forventninger er til hinder for, at Kommissionen kan pålægge den at tilbagesøge den støtte, der under anvendelse af nærværende ordning er ydet efter datoen for meddelelsen af Kommissionens beslutning af 30. juli 1992.

(73) Hos andre parter i almindelighed, og i de virksomheder, der har nydt godt af den omstridte ordning, i særdeleshed, har Kommissionens beslutning(43) om at foreslå foranstaltninger over for den i lov nr. 95/1979 omhandlede ordning vakt berettiget forventning om, at nævnte ordning bar præg af at være "allerede foreliggende støtte". Dette har to følger:

- Hos alle, der har nydt godt af den omstridte ordning efter datoen for ovennævnte beslutnings offentliggørelse, har beslutningen vakt berettiget forventning om den omstridte ordnings "lovlige" og "forenelige" fordele, hvilket er til hinder for, at Kommissionen kan pålægge medlemsstaten at tilbagesøge den udbetalte støtte.

- Hos alle, der har nydt godt af den omstridte ordning inden datoen for nævnte beslutnings offentliggørelse, har beslutningen vakt berettiget forventning om, at afslutningen af de i traktaten fastsatte procedurer over for den støtteordning, de har nydt godt af, aldrig vil kunne bevirke tilbagebetaling. I forbindelse med en "allerede foreliggende støtte" kan Kommissionen som omhandlet i artikel 88, stk. 1 og 2, kun foreslå den pågældende medlemsstat at træffe sådanne foranstaltninger, som fællesmarkedets rette virkemåde eller gradvise udvikling kræver, og, såfremt medlemsstaten ikke retter sig herefter, indlede den formelle procedure, hvorefter Kommissionen eventuelt kan beslutte at gennemtvinge nævnte foranstaltninger, men kun for fremtiden. Disse støttemodtagere, hos hvem Kommissionen indtil denne dato ikke havde vakt nogen berettigede forventninger om, at støtte i henhold til ordningen var "lovlig" og "forenelig", kunne med føje forvente, at Kommissionens beslutninger vedrørende den omstridte ordning kun gik på fremtiden, således at tidligere anvendelser af ordningen ikke ville blive taget op. Derfor var det berettiget, at modtagerne bogførte de henlæggelser, der måtte være foretaget med henblik på tilbagebetaling af den modtagne støtte. De således hos dem vakte berettigede forventninger er til hinder for, at Kommissionen kan pålægge medlemsstaten at tilbagesøge den støtte, de har modtaget.

IX. KONKLUSIONER

(74) Kommissionen finder derfor, at

a) det er betimeligt at tilbagekalde beslutningen af 13. december 1994, hvori det blev foreslået Den Italienske Republik at træffe foranstaltninger, tillige med beslutningen af 22. januar 1997, der indleder proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for loven om administration af større kriseramte virksomheder

b) lov nr. 95/1979 om hasteforanstaltninger med henblik på særlig administration af større kriseramte virksomheder indfører en statsstøtteordning til fordel for de pågældende virksomheder, der i strid med de forpligtelser, der i henhold til traktatens artikel 88, stk. 3, påhviler Italien, er ulovligt iværksat af nævnte stat

c) den omstridte ordning ud fra den i litra b) omhandlede vurdering er uforenelig med fællesmarkedet i overensstemmelse med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. l, idet den ikke kan være omfattet af nogen af de i artikel 87, stk. 2 og 3, fastsatte undtagelsesbestemmelser

d) den i lov nr. 95/1979 omhandlede ordning er blevet endelig ophævet ved lovdekret nr. 270/1999

e) der ikke er grund til at pålægge Italien at tilbagesøge den udbetalte støtte i de modtagende virksomheder -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Kommissionens beslutning af 13. december 1994, hvori det foresloges Den Italienske Republik at træffe foranstaltninger, og af 22. januar 1997, der indledte proceduren efter artikel 88, stk. 2, over for loven om administration af større kriseramte virksomheder, tilbagekaldes.

Artikel 2

Den i lovdekret nr. 26/1979 som ophøjet til lov nr. 95/1979 omhandlede ordning vedrørende hasteforanstaltninger med henblik på særlig administration af større kriseramte virksomheder, der er iværksat af Italien til fordel for større kriseramte virksomheder, er ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 3

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.

Udfærdiget i Bruxelles, den 16. maj 2000.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.

(2) Brev til de italienske myndigheder af 12.8.1999, offentliggjort i EFT C 245 af 28.8.1999, s. 27.

(3) EFT C 395 af 31.12.1994, s. 4, og brev fra Kommissionen SG(95)D/351 af 13.1.1995.

(4) EFT C 368 af 23.12.1994, s. 12.

(5) EFT C 192 af 24.6.1997, s. 4.

(6) Sml. 1999 I, s. 3735. Dommen vedrørte et præjudicielt spørgsmål, der var forelagt Domstolen af retten i Genova i henhold til EF-traktatens artikel 234 (tidligere artikel 177).

(7) EFT C 245 af 28.8.1999, s. 28.

(8) Artikel 1 i lov nr. 95/1979.

(9) Offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 36 af 6.2.1979.

(10) Offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 94 af 4.4.1979.

(11) Bl.a. ved følgende retsakter: lov nr. 445 af 13.8.1980, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 226 af 19.8.1980; lov nr. 119 af 31.3.1982, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 90 af 1.4.1982; lov nr. 696 af 19.12.1983, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 348 af 21.12.1983; lovdekret nr. 62 af 9.4.1984, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 101 af 11.4.1984, med ændringer ophøjet til lov nr. 212 af 8.6.1984, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 158 af 9.6.1984; lovdekret nr. 835 af 9.12.1986, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 286 af 10.12.1986, med ændringer ophøjet til lov nr. 19 af 6.2.1987, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 32 af 9.2.1987; lovdekret nr. 336 af 4.9.1987, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 207 af 5.9.1987, med ændringer ophøjet til lov nr. 452 af 3.11.1987, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 258 af 4.11.1987; lovdekret nr. 17 af 23.1.1993, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 19 af 25.1.1993, med ændringer ophøjet til lov nr. 80 af 25.3.1993, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 71 af 26.3.1993; lovdekret nr. 532 af 23.12.1993, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 300 af 23.12.1993, med ændringer ophøjet til lov nr. 111 af 17.2.1994, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 42 af 21.2.1994; lov nr. 128 af 24.4.1998, offentliggjort i det almindelige tillæg nr. 88 til den italienske lovtidende nr. 104 af 7.5.1998.

(12) Undergrænsen for den samlede gæld ajourføres pr. 30. april hvert år, hvilket senest skete den 30. april 1999, ved industriministerens dekret, offentliggjort i den italienske lovtidende nr. 108 af 11.5.1999.

(13) Dette dekret svarer til det, der indleder proceduren vedrørende tvangsadministration. Dekretet om iværksættelse af den særlige administration benævnes retligt som "behørig akt".

(14) Det fremgår heraf, at loven er gennemsyret af den indgrebslyst, som prægede den tid, hvor loven blev vedtaget.

(15) Det er betegnende, at der i artikel 2, andet afsnit, i lov nr. 95/1979 udtrykkeligt står, at "så vidt muligt skal hele driftsenheden, herunder de dele, der skal overføres, bevares".

(16) Sml. 1998 I, s. 7907.

(17) De andre kategorier omfatter støtte, der fandtes før EF-traktaten (eller før den pågældende stats tiltrædelse), og støtte, der er erklæret forenelig med traktaten ved Kommissionens beslutning og sat i værk på lovlig vis.

(18) Den italienske lovtidende af 9.8.1999.

(19) Den italienske konkurslovs artikel 90.

(20) Se navnlig definitionen af en kriseramt virksomhed i punkt 5, litra c), og punkt 6 i Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EFT C 288 af 9.10.1999, s. 2).

(21) Den fuldstændige liste over ændringer af lov nr. 95/1979 findes i fodnote 11.

(22) Dette ændrer ikke ved, at gebyret for overførsel sædvanligvis svarer til 3 % af virksomhedens værdi.

(23) Selskaberne Ecotrade SpA og Cordifin SpA.

(24) Se fodnote 7.

(25) EFT L 180 af 19.7.1996, s. 31. Det drejer sig om sag C 59/94 (ex NN 125/94). Ifølge oplysningerne fra de italienske myndigheder var det eneste tilfælde, hvor lov nr. 80/93 blev anvendt, sagen vedrørende virksomheden Nuova Cartiera di Arbatax.

(26) Artikel 1 i lovdekret nr. 17 af 23.1.1993, som ophøjet til lov nr. 80 af 25.3.1993, se fodnote 11.

(27) EFT L 216 af 27.8.1996, s. 11.

(28) EFT L 306 af 11.11.1997, s. 25.

(29) Se fodnote 16.

(30) Kongeligt dekret nr. 267 af 16. marts 1942 (konkursloven). I artikel 1 i lov nr. 95/1979 henvises der til konkurslovens artikel 5, 6, 195 ff. og 237, og i artikel 2 henvises der til samme lovs artikel 35 og 212; i artikel 3 henvises der til artikel 67, 198 og 206 osv.

(31) I dommen i "Piaggio"-sagen (se fodnote 6) skulle Domstolen ex officio tage stilling til, om en ordning som den ved lov nr. 95/1979 indførte, som fraviger den almindelige konkursret, skal anses for at give anledning til tildeling af statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 92 (nu artikel 87). Ved denne lejlighed bekræftede Domstolen de i dommen i "Ecotrade"-sagen foretagne analyser.

(32) Senere har de italienske myndigheder, der til stadighed har anset sikkerhedsstillelsen for at være det eneste støtteelement i den omtvistede ordning, og som i marts 1995 endelig gik med til at anmelde alle tilfælde af sikkerhedsstillelse, indført betaling af en modydelse.

(33) Artikel 4 i lov nr. 544/1981 om ændring af lov nr. 95/1979.

(34) Artikel 3, andet afsnit, i lovdekret nr. 835/1986, ophøjet til lov nr. 19/1987 af 6. februar 1987 om ændring af lov nr. 95/1979 (den italienske lovtidende nr. 32 af 9.2.1987).

(35) Artikel 5a i lov nr. 95/1979.

(36) Tilladelse til videreførelse af driften under omstændigheder, hvor dette ville være udelukket under anvendelse af de almindelige konkursbestemmelser.

(37) Og senere indført betaling af en modydelse for nævnte sikkerhedsstillelse, inden de i marts 1995 gik med til til Kommissionen at anmelde hvert enkelt tilfælde af indrømmelse af den pågældende sikkerhedsstillelse.

(38) "De minimis"-reglerne (EFT C 68 af 6.3.1996, s. 9) finder helt klart ikke anvendelse i dette tilfælde.

(39) Se henvisningen i fodnote 4, punkt 4.1 og 4.2.

(40) Se henvisningen i fodnote 20, punkt 4.1.

(41) Se henvisningen i fodnote 20, punkt 7.5.

(42) Hvis krav blev optaget og forstærket i de efterfølgende rammebestemmelser fra 1994 og 1999.

(43) Se fodnote 3.