VADEMECUM OFFENTLIGE INDKOEBSAFTALER OG OFFENTLIGE BYGGE- OG ANLAEGS- KONTRAKTER I EF (Midlertidig udgave, der ajourfoeres, naar Raadet har vedtaget de nye direktiver om offentlige udbud) (87/C 358/01)

FORORD

Reel aabning for konkurrence i EF inden for offentlige aftaler om bygge- og anlaegsarbejder og indkoeb er, som Det Europaeiske Raad understregede, en af de afgoerende betingelser for gennemfoerelsen af enhedsmarkedet i 1992.

De oekonomiske og politiske grunde til den hoeje prioritering, som denne aabning, eller sagt paa en anden maade, indfoerelsen af en faelles disciplin til sikring af disse aftalers gennemsigtighed og aabningen heraf for hele Faellesskabet, tildeles, synes nu indlysende, men den betydelige tilbageholdenhed, der har hersket i medlemsstaterne paa grund af for kortsigtede beregninger, har laenge haft overhaand paa dette omraade tillige med regionale og sociale overvejelser i medlemsstaterne. De offentlige aftaler udgoer en betydelig del af vort BNP. Saaledes vurderes de indkoeb, som blot de offentlige administrationer foretager, til gennemsnitlig 9 % af BNP, og til 15 %, hvis de offentlige virksomheder inkluderes.

De offentlige myndigheder har deri foerst og fremmest set et instrument for deres egen oekonomiske politik, trods maalsaetningen om liberalisering paa EF-plan, der er fastsat i traktaterne og i de almindelige programmer. De talrige afskaermninger, der er blevet opretholdt i medlemsstaterne i forbindelse med offentlige aftaler, foerer derfor fortsat til en enorm udgiftsforoegelse, som gennem-

snitlig anslaas til halvdelen af Faellesskabets samlede budget. Faellesskabet kan i det nuvaerende oekonomiske billede ikke tillade sig laengere at beroeve sig de mange muligheder, der aabner sig ved en aabning af den offentlige sektor paa europaeisk plan.

Blandt de vigtigste fordele, man forventer af denne aabning, kan isaer naevnes foelgende:

- som foelge af oplysningernes gennemsigtighed og fremgangsmaaderne for indgaaelse af aftaler faar leverandoerer og entreprenoerer betydeligt bedre mulighed for at udoeve og udvikle deres aktiviteter ikke blot paa EF-plan, men ogsaa paa nationalt plan. Denne udvidelse vil foere til en nedbringelse af omkostningerne som foelge af stordriftens fordele og til en effektivitetsforbedring som foelge af konkurrencens stimulerende virkning. Dette betyder ogsaa, at en ikke ubetydelig del af de derved frigjorte overskud kan anvendes til udvikling af virksomhederne, isaer til forbedring af udstyr og infrastruktur, jobskabelse samt forskning og udvikling;

- desuden faar de ordregivende myndigheder og brugerne baade finansielt og kvalitativt fordelen af de stoerre valgmuligheder baade for goder og tjenesteydelser. Isaer kan der paa medlemsstaternes budgetter opnaas store besparelser, og brugerne og forbrugerne kan blive mere tilfredse til en lavere pris.

Men foruden disse direkte fordele som foelge af spillet mellem udbud og efterspoergsel vil de afgoerende fordele ved en aabning af de offentlige aftaler for konkurrence mere generelt vaere en udvikling af Faellesskabets industri- og handelsstrukturer. I oejeblikket lider vore produktions- og serviceerhverv under, at de nationale markeder er smaa, hvilket for ofte skader virksomhedernes konkurrenceevne paa verdensplan og hindrer dem i effektivt at tage den udfordring op, som vore betydeligste handelspartnere udgoer. I talrige tilfaelde foretraekker de ordregivende myndigheder, systematisk eller ikke, indenlandske virksomheder og leverandoerer i forbindelse med tildelingen af offentlige ordrer. Denne praeference har ikke vaeret hensigtsmaessig og har ikke kunnet bringe fordele i form af et stort kontinentalt marked svarende til det, som vore partnere i tredjelande, f. eks. USA, har kunnet udnytte.

Foruden at vaere igangsaetter af og inspirator til omstrukturering og modernisering af produktions- og serviceerhvervene i EF vil aabningen af de offentlige aftaler ogsaa effektivt kunne bidrage til en bedre konkret gennemfoerelse af faellesskabspolitikken inden for standardisering og gensidig anerkendelse af attester, idet de ordregivende myndigheder vil faa pligt til at fastlaegge deres tekniske specifikationer under henvisning til europaeiske standarder eller europaeiske harmoniseringsdokumenter.

Med andre ord vil aabningen som foelge af den naevnte tilknytning til den europaeiske standardisering ligeledes bidrage til afviklingen af de tekniske hindringer for samhandelen med industriprodukter i overensstemmelse med Kommissionens handlingsprogram i hvidbogen om gennemfoerelsen af det indre marked.

Kommissionen, der oensker at overholde sine forpligtelser paa grundlag af hvidbogen og Det Europaeiske Raads oenske, fremhaever den betydelige rolle, som aabningen af de offentlige aftaler kan spille ved oprettelsen af det faelles oekonomiske omraade inden 1992. Den har gjort sig forskellige overvejelser med henblik paa radikalt at forbedre den anakronistiske situation, der bestaar i oejeblikket, og for at sikre, at denne aktion samtidig bidrager til en harmonisk udvikling af faellesskabspolitikken paa andre omraader, f. eks. regional- og socialpolitikken, politikken til fremme af smaa og mellemstore virksomheder, inden for forskning og udvikling samt konkurrencepolitikken.

Det er ligeledes klart, at de offentlige myndigheders praksis i forbindelse med offentlige aftaler grundlaeggende vil blive aendret som foelge af de nye muligheder for samarbejde mellem virksomhederne i EF, der vil blive indfoert paa dette omraade som angivet i hvidbogen om selskabsret og beskatning.

Kommissionen har for saa vidt angaar specielt de offentlige aftaler ved udgangen af 1986 forelagt Raadet forskellige forslag til aendring af direktiverne af 1971 og 1977 om henholdsvis offentlige bygge- og anlaegskontrakter og offentlige indkoebsaftaler.

Formaalet med disse foerste direktiver var vaesentligst at harmonisere procedurerne for afgivelse af ordrer samt gennemfoere faelles tekniske regler og regler for offentliggoerelse. Disse direktiver har imidlertid trods visse fremskridt ikke givet de forventede resultater, fordi de ofte blev ukorrekt overfoert til national ret og misbrugt som foelge af undtagelser fra de normale fremgangsmaader.

Paa baggrund af erfaringerne forelagde Kommissionen saaledes sidste aar forslag til aendringer, der har til formaal at forbedre de bestaaende direktivers anvendelse betydeligt ved at udvide garantierne for lige behandling af tilbudsgivere fra andre medlemsstater og ved at goere de offentlige aftaler mere gennemsigtige.

Den har desuden besluttet at nedsaette et raadgivende udvalg for aabning af offentlige aftaler med henblik paa at fremme en snaever og fortsat dialog mellem sig og de erhverv, der er interesseret i kontrakter om bygge- og anlaegsarbejder, indkoeb og tjenesteydelser.

Kommissionen har ligeledes udarbejdet et forslag med henblik paa forebyggende indgreb i tilfaelde af manglende overholdelse af faellesskabsdisciplinen og oprettelse af en ordning for hurtig klage under selve udbudsproceduren.

Der er ligeledes udarbejdet forslag med henblik paa at udvide direktiverne til sektorer, der hidtil ikke har vaeret omfattet, nemlig de fire meget vigtige sektorer for energi- og vandforsyning, transport og telekommunikation. Denne udvidelse vil faa betydelige oekonomiske foelger, fordi det isaer er inden for disse sektorer, at den offentlige efterspoergsel kan give industrien ordrer af en saadan stoerrelse, at den kan styrke sin internationale konkurrenceevne.

Paa telekommunikationsomraadet har Faellesskabet siden 1983 indfoert en samlet strategi. Denne politik har allerede faaet konkret form ved vedtagelsen af direktiv 86/361/EOEF og af beslutning 87/95/EOEF med henblik paa at indfoere dels gensidig anerkendelse af resultaterne af overensstemmelsesproevninger (typegodkendelser) og dels henvisning til harmoniserede standarder i udbudsbekendtgoerelser. Raadet har desuden i 1984 vedtaget en henstilling om indfoerelse af en foerste forsoegsfase for telekommunikationsudstyr. I sin for nylig udsendte groenbog har Kommissionen foreslaaet en gradvis udvidelse af foranstaltningerne i henstillingen ved at oege den del af udstyret, der omfattes af henstilligen og eventuelt erstatte den med et direktiv. Desuden har den foreslaaet at lade direktiv 86/361/EOEF omfatte gensidig anerkendelse af godkendelsesprocedurer vedroerende terminaludstyr.

Endelig forudses det som led i kommende initiativer for faellesskabskonkurrence at aabne offentlige aftaler paa tjenesteydelsesomraadet, saa de nuvaerende begraensninger, der er fastsat i direktiverne om bygge- og anlaegskontrakter og indkoebskontrakter, kan nedbrydes.

Indtil disse tiltag konkretiseres i form af retsforskrifter vedtaget af Raadet, er det vigtigt at handle paa basis af bestaaende direktiver og soerge for, at disse fortolkes ensartet og korrekt. Kommissionen forstaerker derfor ogsaa i betydelig grad sin kontrol med anvendelsen af EF-reglerne vedroerende offentlige aftaler. Kommissionen har imidlertid ligeledes ment, at det var noedvendigt at udvide informationen og at stille et vademecum med fortolkning af bestaaende tekster til raadighed for interesserede. Dette »arbejdsredskab« vil ikke kunne give svar paa alle spoergsmaal eller fjerne enhver usikkerhed inden for dette store og komplekse omraade, som offentlige aftaler er. Men det kan vaere en nyttig vejleder til bedre forstaaelse af grundene til EF-reglerne paa dette omraade og saaledes hindre ukorrekt anvendelse i medlemsstaterne.

Dette er foerst udgave af vademecum. Den skal senere suppleres og forbedres baade under hensyn til den kommende udvikling paa det lovgivningsmaessige omraade og de bemaerkninger, som laeserne opfordres til at fremkomme med.

INDHOLDSFORTEGNELSE

Side

Indledning . 9

FOERSTE DEL: TRAKTATERNES GRUNDLAEGGENDE PRINCIPPER OG OFFENTLIGE AFTALER

I. Forbud mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative begraensninger

1. EOEF-Traktaten . 9

2. EKSF-Traktaten . 11

3. Euratom-Traktaten . 11

II. Etableringsretten

1. EOEF-Traktaten . 11

2. EKSF-Traktaten . 12

3. Euratom-Traktaten . 12

III. Fri udveksling af tjenesteydelser

1. EOEF-Traktaten . 13

2. EKSF-Traktaten . 14

3. Euratom-Traktaten . 14

ANDEN DEL: EF-RETSAKTER

I. Direktiver vedroerende offentlige bygge- og anlaegskontrakter samt indkoebsaftaler - maal og raekkevidde

1. Direktivernes maal . 15

2. Direktivernes retsvirkning . 15

3. Til laeseren . 16

II. Offentlige indkoeb - direktiv 77/62/EOEF og 80/767/EOEF

1. Hvad forstaas der ved offentlige indkoeb? . 16

- Begrebet leverandoer . 16

- Begrebet ordregivende myndighed . 16

- Aftalens form . 16

- Aftalen . 16

2. Offentlige indkoebsaftaler, der omfattes af direktiverne . 17

- Taerskelbeloeb . 17

- Beregningsmetode for taersklerne . 17

- Ikke omfattede organer og myndigheder . 18

- Aftaler, der falder udenfor . 18

- Aftaler paa forvarsomraadet . 19

3. Offentliggoerelse af udbudsbekendtgoerelser . 19

- Bekendtgoerelsernes form . 19

- Bekendtgoerelsernes indhold . 19

- Offentliggoerelse i medlemsstaterne . 20

- Metode til fastsaettelse af frister . 20

- Hvem offentliggoer bekendtgoerelserne? . 20

- Yderligere medier for bekendtgoerelsernes offentliggoerelse . 21

4. Tekniske regler . 21

5. Fremgangsmaaden ved udbud . 21

- Undtagelse . 22

- Minimums- og maksimumsfrister . 22

- Opfordring til afgivelse af bud . 23

- Ansoegningernes og opfordringernes form . 23

Side

6. Metode til beregning af frister . 23

7. Udvaelgelseskriterier . 23

- Kriterier for udelukkelse . 24

- Det faglige register . 24

- Efterproevning af kvalifikationer . 24

- Finansiel og oekonomisk formaaen . 24

- Teknisk formaaen . 25

- Yderligere oplysninger . 25

8. Kriterier for tildeling af ordrer . 25

- Unormalt lave tilbud . 26

- Undtagelse . 26

III. Offentlige bygge- og anlaegskontrakter - direktiv 71/305/EOEF

1. Hvad forstaas der ved offentlige bygge- og anlaegskontrakter . 26

- Begrebet entreprenoer . 27

- Begrebet ordregivende myndighed . 27

- Kontraktens form . 27

2. Offentlige bygge- og anlaegskontrakter, der omfattes af direktivet . 27

- Taerskelbeloeb . 27

- Beregningsmetode for taerskelbeloebet . 27

- Ikke omfattede organer . 28

- Aftaler, der falder udenfor . 28

- Koncessionskontrakter . 28

3. Offentliggoerelse af udbudsbekendtgoerelser . 29

- Bekendtgoerelsernes indhold . 29

- Angivelse af frister . 29

- Bekendtgoerelsernes form . 30

- Offentliggoerelse i medlemsstaterne . 30

- Hvem offentliggoer bekendtgoerelserne? . 30

- Yderligere medier for bekendtgoerelsernes offentliggoerelse . 30

4. Tekniske regler . 31

- Begrebet tekniske specifikationer . 31

- Forbud mod al forskelsbehandling . 31

- Standarder . 31

- Beregningsmetode . 31

5. Fremgangsmaaden ved udbud . 31

- Undtagelse . 31

- Minimums- og maksimumsfrister . 32

- Opfordring til afgivelse af bud . 33

- Ansoegningernes og opfordringernes form . 33

6. Metode til beregning af frister . 33

7. Udvaelgelseskriterier . 33

- Kriterier for udelukkelse . 33

- Det faglige register . 34

- Efterproevning af kvalifikationer . 34

- Finansiel og oekonomisk formaaen . 34

- Teknisk formaaen . 35

- Yderligere oplysninger . 35

- Officielle lister over anerkendte entreprenoerer . 35

Side

8. Kriterier for tildeling af ordrer . 36

- Unormalt lave tilbud . 36

- Undtagelse . 37

IV. Koncessioner og underentrepriser

1. Koncessioner . 37

2. Underentrepriser . 38

V. Telekommunikation

1. EF-politikken . 38

2. Raadets direktiv 86/361/EOEF . 39

3. Henstilling 84/550/EOEF . 39

TREDJE DEL: KLAGE I TILFAELDE AF MANGLENDE OVERHOLDELSE AF FAELLESSKABSBESTEMMELSERNE . 40

FJERDE DEL: OFFENTLIGE AFTALER OG FAELLESSKABSFINANSIERING . 41

Bilag III: Forslag til aabning af offentlige aftaler for konkurrence frem til 1992 . 42

Bilag III: Oversigt I til XI . 44

Bilag III: Begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative begraensninger . 80

INDLEDNING

Vademecum er inddelt i fire dele:

- foerste del omfatter en kort analyse af forbuddet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner og forbuddet mod begraensninger af etableringsretten og den fri udveksling af tjenesteydelser. Disse forbud er generelle og skal derfor overholdes, ogsaa ved indgaaelsen af offentlige aftaler, der ikke er undergivet direktiverne om samordning af fremgangsmaaderne ved indgaaelse af offentlige aftaler;

- anden del indeholder en detaljeret analyse af naevnte direktiver og af bestemmelserne vedroerende koncessioner og telekommunikation;

- tredje del er en oversigt over Faellesskabets klagemidler samt anbefalinger til dem, der oensker at indgive en klage til Kommissionen;

- fjerde del goer laeseren opmaerksom paa betydningen af, at faellesskabssreglerne vedroerende offentlige aftaler overholdes med henblik paa at opnaa faellesskabsfinansiering.

I bilag I beskrives de paataenkte aktioner med henblik paa en stoerre aabning af offentlige aftaler for konkurrence i 1992, og det indeholder forslagene til de EF-bestemmelser, som Kommissionen allerede har vedtaget som led i disse aktioner.

I bilag II findes de lister og oversigter, som der henvises til i vademecum.

Bilag III indeholder en kort redegoerelse for begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative begraensninger.

FOERSTE DEL TRAKTATERNES GRUNDLAEGGENDE PRINCIPPER OG OFFENTLIGE AFTALER

I. Forbud mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative begraensninger

1. EOEF-Traktaten

Princippet om frie varebevaegelser er en af de grundlaeggende rettigheder, der danner grundlaget for gennemfoerelsen af et EF-enhedsmarked.

Et af de principper, der skal sikre denne ret, fastsaettes i EOEF-Traktatens artikel 30 ff., der omhandler forbuddet mod kvantitative begraensninger for import og eksport og foranstaltninger med tilsvarende virkning som saadanne restriktioner.

De produkter, der omfattes af naevnte princip og saaledes af forbuddet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning, er baade produkter med oprindelse i medlemsstaterne og pro-

dukter, der kommer fra tredjelande, og som er overgaaet til fri omsaetning i medlemsstaterne.

Ved foranstaltninger med tilsvarende virkning (;) forstaas enhver ved lov eller administrativt fastsat bestemmelse, samt enhver handling eller adfaerd fra en offentlig myndigheds side eller som tilskrives den, der kan udgoere en direkte eller indirekte hindring, reel eller potentiel for handelen inden for EF.

En saadan hindring kan baade skyldes en foranstaltning, der medfoerer forskelsbehandling af importerede eller eksporterede produkter og en foranstaltning, hvorefter der indfoeres lige behandling af indenlandske produkter og importerede produkter.

I foerste tilfaelde kan der f. eks. vaere tale om en import- eller eksporttilladelse. Det skal imidletid bemaerkes, at forbuddet

(;) En mere dybtgaaende analyse af begrebet foranstaltning med tilsvarende virkning findes i bilag III.

mod kvantitative begraensninger og foranstaltninger med tilsvarende virkning i foerstnaevnte tilfaelde begraenses af den i artikel 36 indeholdte undtagelsesbestemmelse.

Efter denne artikel kan medlemsstaterne opretholde eller indfoere saadanne restriktioner over for indfoersel, udfoersel eller transit, som er begrundet i hensynet til den offentlige saedelighed, den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed, beskyttelse af planter, beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkaeologisk vaerdi eller beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret. Denne tilladelse indroemmes imidlertid kun, hvis begraensningerne eller foranstaltningerne hverken udgoer et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne.

I det andet tilfaelde, dvs. hvor foranstaltninger anvendes ensartet paa indenlandske produkter og importered produkter, er der i almindelighed tale om foranstaltninger, hvorefter der med henblik paa at beskytte sundheden, miljoeet, forbrugerne osv. fastsaettes tekniske og kvantitative bestemmelser eller stilles betingelser om godkendelse eller kontrol, som produkterne skal opfylde for at kunne markedsfoeres. Disse foranstaltninger er i modstrid med artikel 30, naar de restriktive virkninger, de medfoerer paa importen, ikke staar i forhold til de absolutte krav, som kraeves opfyldt. Saaledes er det grundlaeggende princip for tekniske bestemmelser og standarder medlemsstaternes gensidige anerkendelse af f. eks. kvalitetsstandarder og nationale regler for sammensaetning af nationale fremgangsmaader ved tekniske afproevninger og udstedelse af attester osv.

For fremtiden foretages der oftest kun harmonisering paa EF-plan paa dette omraade, naar et absolut krav goer det uomgaengeligt.

Med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked i 1992 er det vigtigt at soerge for, at noedvendigheden af at imoedekomme et vaesentligt krav ikke misbruges til at indfoere hindringer for samhandelen inden for EF.

Med henblik herpaa er artikel 100 A i traktaten, der blev indfoert ved Den Europaeiske Faelles Akt, et vaerdifuldt redskab. Heri fastsaettes saaledes, at forslag til harmonisering inden for sundhed, sikkerhed, miljoebeskyttelse og forbrugerbeskyttelse skal bygge paa et hoejt beskyttelsesniveau (derfor kan produkter, der er i overensstemmelse med faellesskabsharmoniseringen kun i undtagelsestilfaelde omfattes af re-

striktive foranstaltninger), og der indfoeres en smidigere og saaledes hurtigere procedure for vedtagelsen af saadanne forslag.

Desuden bestemmes det, at de undtagelsesforanstaltninger, som er begrundet i vaesentlige behov, hvortil der henvises i artikel 36, eller som vedroerer beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller miljoebeskyttelse, og som en medlemsstat finder noedvendigt, efter at Raadet har vedtaget en harmoniseringsforanstaltning, skal kontrolleres af Kommissionen og Domstolen.

For saa vidt angaar leverancer til staten og dens administration uddyber Kommissionen forbuddet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning i sit direktiv 70/32/EOEF (;).

Inden dette direktiv analyseres, skal det praeciseres, at det kun vedroerer de foranstaltninger med tilsvarende virkning paa omraadet, der allerede bestod paa ikrafttraedelsesdagen for traktaten, og at det retsligt kun har rent fortolkningsmaessig vaerdi. Da overgangsperioden er udloebet, er alle foranstaltninger med tilsvarende virkning paa importen og eksporten i oejeblikket forbudt efter henholdsvis artikel 30 og 34, der finder direkte anvendelse.

Naevnte direktiv omfatter leverancer til staten, offentlige myndigheder og juridiske personer af offentligretlig art og det praeciseres, at der ligeledes ved leverancer maa forstaas saadanne, der er bestemt til udfoerelse eller fuldendelse af bygningsvaerker, hvad enten de er en integrerende del af en offentlig bygge- og anlaegskontrakt eller ikke. Det boer derfor understreges, at det netop omtalte forbud baade finder anvendelse paa offentlige indkoebsaftaler og i givet fald paa offentlige bygge- og anlaegskontrakter.

Direktivet giver praecise og konkrete retningslinjer for de eventuelle hindringer inden for denne sektor, der svarer til foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner.

Generelt er to kategorier af foranstaltninger forbudt, nemlig:

- foranstaltninger, der helt eller delvis udelukker leverancer af importerede produkter, eller som goer disse vanskeligere at opnaa eller dyrere end indenlandske produkter, dvs. foranstaltninger, hvorved leverancer af udenlandske produkter stiltiende eller udtrykkeligt hindres, og som kvantitativt eller kvalitativt begraenser anvendelsen deraf eller som goer godkendelsen af disse produkter afhaengig af opfyldelsen af kvalitative eller tekniske betingelser, der ikke kraeves for leverancer af indenlandske produkter osv. . . .

- foranstaltninger, der helt eller delvis forbeholder markedet for indenlandske produkter eller giver disse en fortrinsstilling i anden form end stoette efter Traktatens

artikel 92, eventuelt ledsaget af betingelser, f, eks. foranstaltninger, der favoriserer afsaetningen af indenland-

ske produkter ved at forbeholde dem alle offentlige aftaler eller en del deraf, som giver visse kategorier af indenlandske erhvervsdrivende en fortrinsstilling.

I dette direktiv naevnes desuden specielt en raekke tilfaelde af foranstaltninger med tilsvarende virkning, f. eks.:

- bestemmelser, der medfoerer negativ forskelsbehandling af importerede produkter i form af sikkerhedsstillelse

(;) EFT nr. L 13 af 19. 1. 1970, s. 1.

eller indbetaling af forskud, eller som udelukkende paalaegger leverandoererne af importerede produkter at aabne en post- eller bankkonto. Saadanne foranstaltninger bevirker, at det bliver vanskeligere og mere byrdefuldt at levere importerede produkter end indenlandske produkter;

- bestemmelser, hvorefter produkter kun kan importeres med tilsvarende export til den medlemsstat, hvorfra de kommer. Der er tale om foranstaltninger, hvorved importerde produkter udelukkende bliver godkendt og kan markedsfoeres paa en medlemsstats omraade paa samme gunstige vilkaar, som gaelder for indenlandske produkter, saafremt denne medlemsstats produkter i den medlemsstat, hvorfra de importerede varer kommer, faar en tilsvarende behandling;

- foranstaltninger, som paalaegger tekniske forskrifter, der, selv om de uden forskel finder anvendelse paa indenlandske og importerede produkter, dog har en restriktiv virkning paa de frie varebevaegelser.

Saadanne forskrifter kan vedroere kvaliteten, sammensaetningen, de mekaniske, fysiske eller kemiske egenskaber eller godkendelses- og kontrolbetingelser m. v. for produkter, som den ordregivende myndighed har besluttet at koebe, og de kan fastsaettes i den almindelige lovgivning eller i udbudsbetingelserne. De maa dog betragtes som foranstaltninger med tilsvarende virkning, hvis importen af de paagaeldende produkter vanskeliggoeres eller goeres mere byrdefuld end afsaetningen af indenlandske produkter, og hvis de ikke begrundes med beskyttelsen af legitime interesser.

2. EKSF-Traktaten

I artikel 4 i EKSF-Traktaten som indeholder betingelserne

for gennemfoerelsen af det faelles marked for kul og staal, fastsaettes bl. a. foelgende: »I overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat ophaeves og forbydes foelgende inden for Faellesskabet som uforeneligt med faellesmarkedet for kul og staal: a). . . kvantitative restriktioner for vareomsaetningen«.

Derefter foelger af artikel 86, stk. 2, at »medlemsstaterne forpligter sig til at afholde sig fra enhver forholdsregel, der er uforenelig med, at det i artikel 1 og 4 omtalte faelles marked bestaar«.

Disse bestemmelser udgoer i EKSF-Traktaten tilsammen det

forbud mod kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virking, der fastsaettes ved artikel 30 og foelgende artikler i EOEF-Traktaten.

Det finder anvendelse paa produkter, der omfattes af EKSF-Traktaten, som har oprindelse i Faellesskabet eller

tredjelande, og som er i fri omsaetning i en medlemsstat, jf. Den Faelles Toldtarif.

3. Euratom-Traktaten

I artikel 93 i Euratom-Traktaten fastsaettes bl. a. forbud

mod kvantitative restriktioner i Euratoms medlemsstater. Det finder anvendelse paa produkter, der er opfoert paa liste A1, A2 og B, der er anfoert i bilag IV til naevnte traktat, og som omfattes af Den Faelles Toldtarif. Artikel 93 finder imidlertid anvendelse paa de i liste B opfoerte produkter, for saa vidt de er ledsaget af en af Kommissionen udfaerdiget attest for, at de er bestemt til nukleare formaal.

Forbuddet i naevnte artikel finder direkte anvendelse.

II. Etableringsretten

1. EOEF-Traktaten

Den frie bevaegelighed for personer i videre forstand med henblik paa at fremme den oekonomiske og sociale udvikling i Faellesskabet og give EF-borgerne frihed til at etablere sig i

en anden medlemsstat for der at udoeve selvstaendig erhvervs-

virksomhed fastsaettes i EOEF-Traktatens artikel 52 og

foelgende artikler.

Denne frihed kommer til udtryk ved retten til at faa adgang til de paagaeldende former for virksomhed og at udoeve dem paa samme vilkaar som dem, der i etableringslandet er fastsat for egne borgere, under hensyn til bestemmelserne vedroerende kapitalbevaegelser (;). Dette princip om ligebehandling med egne borgere gaelder med en enkelt undtagelse for al selvstaendig erhvervsvirksomhed, herunder oprettelse af agenturer, datterselskaber eller filialer, oprettelse og ledelse af virksomheder, bl. a. privatretlige selskaber, heri indbefattet kooperative selskaber og andre offentlige- eller privatretlige juridiske personer, der arbejder med gevinst for oeje.

Den eneste form for selvstaendig erhvervsvirksomhed, der ikke omfattes af bestemmelserne om etableringsret, er i henhold til artikel 55 »virksomhed, som varigt eller lejlighedsvis er forbundet med udoevelse af offentlig myndighed«. Denne form for virksomhed skal dog fortolkes restriktivt ifoelge Domstolens retspraksis. Ifoelge denne skal undtagelserne efter artikel 55, stk. 1, ikke gives en bredere betydning, end formaalet med bestemmelsen berettiger under hensyn til den grundlaeggende karakter i Traktaten, som friheden til etablering og bestemmelsen om ligebehandling har. Formaalet med artikel 55 er at tillade medlemsstaterne i tilfaelde, hvor visse funktioner, der indebaerer udoevelsen af offentlig myndighed, er tilknyttet en af de former for selvstaendig erhvervs-

(;) EOEF-Traktatens anden del, afsnit III, kapitel 4.

virksomhed, der omhandles i artikel 52, at udelukke ikke

statsborgeres adgang til at udoeve disse. Dette opnaas ved, at udelukkelsen af andre medlemsstaters statsborgere begraenses til de former for virksomhed, der omhandles i artikel 52, som i sig selv indebaerer direkte og specifik udoevelse af offentlig myndighed (;).

Denne adgang gaelder ikke blot for fysiske personer, men ogsaa for selskaber oprettet efter en medlemsstats ret, der har deres hjemsted, centrale administration eller hovedsaede i EF.

Ved selskaber forstaas: privatretlige selskaber, heri indbefattet kooperative selskaber, samt enhver offentlig- eller privat-

retlig juridisk person, med undtagelse af selskaber, som ikke

arbejder med gevinst for oeje.

Efter Traktaten skal gennemfoerelsen af den frie etableringsret opnaas ved gradvis afskaffelse i en overgangsperiode af alle de begraensninger for denne frihed, der findes i medlemsstaternes lovgivninger, og det forbydes at indfoere nye forbud.

Forbuddet tager hovedsigte paa direkte og indirekte forskelsbehandling.

Foerstnaevnte har form af restriktioner, dvs. bestemmelser, som kun gaelder for udlaendinge og ikke for egne borgere. En opregning af disse restriktioner findes i den almindelige plan for gennemfoerelsen af etableringsretten ($): Tilladelse, forudgaaende ophold, skattemaessige byrder, sikkerhedsstillelse, begraensning af adgang til kredit, udelukkelse fra faglige uddannelsesinstitutioner eller social sikringsordninger, forbud mod eller begraensning i adgangen til at indgaa kontrakter, indsende tilbud, erhverve koncessioner, erhverve fast ejendom eller loesoere, optage laan, modtage statsstoette, adgang til domstolene eller indmeldelse i faglige organisationer.

Den indirekte forskelsbehandling forklaedes derimod som foranstaltninger, der ganske vist gaelder baade for egne statsborgere og udlaendinge, men som ikke overholder princippet om ligebehandling. I den almindelige plan findes en klar definition paa denne forklaedte forskelsbehandling, nemlig »vilkaar, som i henhold til administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser eller ifoelge administrativ praksis, stilles for adgangen til eller udoevelsen af en selvstaendig virksomhed, og som, omend den gaelder uden hensyn til nationalitet, udelukkende eller hovedsagelig hindrer udlaendinges adgang til eller udoevelse af en saadan virksomhed«.

Denne fortolkning blev tiltraadt af Domstolen, der har fundet, at ikke blot klar forskelsbehandling skal fjernes, men ogsaa enhver form for forklaedt forskelsbehandling, isaer en saadan, der udelukkende eller hovedsagelig hindrer udlaendinges

(;) EF-Domstolen, 22. 6. 1974 (Jean Reyners/den belgiske stat, 2/74) sml. 1974, s. 631, praemis 43, 44, 54.

($) EFT nr. 2 a 16. 1. 1962, s. 36/62.

adgang til eller udoevelse af virksomhed, selv om den gaelder

uden hensyn til nationalitet (=).

Der er dog taget forbehold over for bestemmelserne om fri etaberingsret for saa vidt angaar love eller administrativt fastsatte bestemmelser, der indeholder saerlige regler for fremmede statsborgere, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed.

Efter Domstolens retspraksis finder den i Traktatens artikel

52 omhandlede regel om ligebehandling direkte anvendelse efter overgangsperiodens udloeb. Derfor kan medlemsstaterne ikke begrunde indfoerelsen af begraensninger for etableringsretten, der falder ind under naevnte artikel, med, at der ikke har fundet EF-harmonisering sted inden for en bestemt sektor.

Imidlertid udgoer forskellene i erhvervsuddannelserne i medlemsstaterne hindringer for den frie etableringsret, og disse forskelle kan ikke betragtes som overtraedelser af princippet om ligebehandling. Derfor fastsaettes det i Traktaten for at fjerne disse lovlige hindringer, at der vedtages direktiver med henblik paa gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser. Det er almindeligvis noedvendigt at foelge disse direktiver op med direktiver om samordning af medlemsstaternes lovgivninger for bl. a. at harmonisere betingelserne for adgang til og udoevelse af den paagaeldende virksomhed.

3. EKSF-Traktaten

Denne traktat indeholder ikke bestemmelser om etableringsret. Derfor gaelder paa denne traktats omraader bestemmelserne i EOEF-Traktatens artikel 52 og foelgende, idet etableringsretten ikke er i modstrid med principperne og bestemmelserne i EKSF-Traktaten.

4. Euratom-Traktaten

Efter Euratom-Traktatens artikel 97 kan ingen i nationa-

liteten begrundet restriktion goeres gaeldende over for nogen offentligretlig eller privatretlig juridisk eller fysisk person, som hoerer unden en medlemsstats jurisdiktion, og som oensker at deltage i opfoerelsen af atomanlaeg af videnskabelig eller industriel karakter inden for Faellesskabet.

Denne bestemmelse indeholder bl. a. princippet om etableringsret ved opfoerelsen af de naevnte anlaeg og finder direkte anvendelse. Det i denne artikel fastsatte forbud suppleres med artikel 52 ff for saa vidt bestemmelserne i sidstnaevnte ikke afviger fra bestemmelserne i Euratom-Traktaten.

(=) EF-Domstolen, 28. 4. 1977 (Jean Thieffry/Conseil de l'ordre des avocats à la Cour de Paris 71/76), sml. 1977, s. 765, praemis 13.

III. Fri udveksling af tjenesteydelser

1. EOEF-Traktaten

Den frie udveksling af tjenesteydelser i EF reguleres af artikel 59 og foelgende i EOEF-Traktaten og hviler som etableringsretten paa princippet om ligebehandling: »tjenesteyderen [kan] midlertidigt udoeve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen praesteres, paa samme vilkaar, som det paagaeldende land fastsaetter for sine egne statsborgere« (;).

Ligeledes har Traktaten til gennemfoerelsen af denne udveks-

ling fastsat, at enhver begraensning i den frie udveksling af tjenesteydelser gradvis skal afskaffes i overgangsperioden, og at det er forbudt at indfoere nye begraensninger.

Den grundlaeggende forskel mellem etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser er, at den foerste medfoerer en vedvarende etablering i modtagerlandet med henblik paa udoevelse af erhvervsvirksomhed, medens der i forbindelse med tjenesteydelserne kun sker en midlertidig flytning til den anden medlemsstat, hvor tjenesten ydes.

Som tjenesteydelse betragtes ydelser, der normalt udfoeres mod betaling, som ikke omfattes af Traktatens bestemmelser vedroerende den frie bevaegelighed for varer, kapital og personer - i disse tilfaelde gaelder de saerlige bestemmelser i Traktaten for disse omraader - og som indebaerer flytning til et andet land end tjenesteyderens eget. Tjenesteydelserne omfatter isaer virksomhed af industriel, handelsmaessig og haandvaerksmaessig karakter samt liberale erhverv.

Transportomraadet omfattes ikke af bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser, men reguleres fuldstaendig af saerlige forskrifter ($). Dog er der saerlige bestemmelser for bank- og forsikringsvirksomhed. Den frie udveksling paa dette omraade skal gennemfoeres i forbindelse med den gradvise liberalisering af kapitalbevaegelser.

Desuden gaelder undtagelsen for virksomhed, som er forbundet med udoevelse af offentlig myndighed i en medlemsstat, og bestemmelserne om hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed, der er fastsat for etableringsretten, ligeledes for tjenesteydelser.

Princippet om ligebehandling indebaerer forbud mod love og administrative bestemmelser samt administrativ praksis, der kan begraense eller hindre EF-borgeres adgang til og udoevelsen af selvstaendig erhvervsvirksomhed i andre medlemsstater ved forskelsbehandling i forhold til egne statsborgere. Saadan forskelsbehandling kan baade skyldes bestemmelser,

(;) Artikel 60, stk. 3.

($) Anden del, afsnit IV i EOEF-Traktaten.

der sondrer mellem egne statsborgere og udlaendinge, og bestemmelser, der anvendes paa baade statsborgere og udlaendinge.

I Raadets almindelige program om ophaevelse af begraensninger i den frie udveksling af tjenesteydelser (=) findes eksempler, hvorved det naevnte forbud uddybes. Som begraensninger i strid med den frie udveksling af tjenesteydelser betragtes foelgende:

- bestemmelser og restriktiv praksis, som alene for udlaendinge f. eks. forbyder udfoerelse af tjenesteydelser, goer udfoerelse af tjenesteydelser afhaengig af en tilladelse eller af udstedelse af et dokument, som f. eks. saerlige legitimationer for udenlandske erhvervsdrivende, goer udstedelsen af den kraevede tilladelse til udfoerelse af tjeneste-

ydelser afhaengig af yderligere betingelser, goer adgangen

dertil mere byrdefuld ved at paalaegge skattemaessige eller andre byrder, saasom erlaeggelse af depositum eller sikkerhedsstillelse i vaertslandet, begraenser eller laegger hindringer i vejen for adgangen til forsynings- eller afsaetningsmuligheder ved at goere denne adgang mere bekostlig eller vanskelig end for egne statsborgere;

- bestemmelser og praksis, der alene over for udlaendinge udelukker, begraenser eller stiller betingelser for befoejelsen til at udoeve de rettigheder, som normalt er knyttet til udfoerelse af tjenesteydelser, herunder navnlig befoejelser til at indgaa kontrakter, f. eks. vaerksleje, lejekontrakter og arbejdskontrakter, samt at yde alle af saadanne kontrakter flydende rettigheder; at afgive tilbud og som medkontrahent eller underleverandoer deltage i arbejde for staten eller andre offentligretlige juridiske personer; at optage laan og navnlig faa adgang til de forskellige former for kredit; at nyde godt af direkte eller indirekte statsstoette; at faa fri klageadgang til domstole og administrative myndigheder;

- bestemmelser og praksis, som, omend de gaelder uden hensyn til nationalitet, udelukkende eller hovedsagelig generer udlaendinge i deres udfoerelse af tjenesteydelser.

Som for etableringsretten er de forskellige uddannelser, som tjenesteyderne modtager i deres hjemland, aarsag til hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser. For at lette afskaffelsen af disse hindringer er der vedtaget forskellige direktiver med henblik paa gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, og

andre er under forberedelse. Saadanne direktiver ledsages

(=) EFT nr. 2 af 15. 1. 1962, s. 32.

efter behov af bestemmelser om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning paa omraadet.

Raadet vedtog den 26. juli 1971 direktiv 71/304/EOEF om ophaevelse af begraensninger i den frie udveksling af

tjenesteydelser inden for omraadet for offentlige bygge- oganlaegskontrakter og ved tildeling af offentlige bygge- og

anlaegskontrakter gennem agenturer eller filialer (;).

Det skal som ved Kommissionens direktiv 70/32/EOEF vedroerende leverancer til staten og offentlige myndigheder praeciseres, at direktiv 71/304/EOEF kun vedroerer de begraensninger for fri udveksling af tjenesteydelser, der bestod ved Traktatens ikrafttraedelse, og at direktivet som foelge af den direkte virkning af artikel 59 og 60 ($) kun har fortolkende karakter ved afskaffelsen af de paagaeldende begraensninger. Direktivet har dog fortsat vaerdi, idet direktiv 71/305/EOEF om samordning af fremgangsmaaderne med hensyn til indgaaelse af offentlige bygge- og anlaegskontrakter, der gennemgaas i det foelgende, ved definitionen af sit eget anvendelsesomraade henviser til de i artikel 2 i direktiv 71/304/EOEF omhandlede former for virksomhed.

Ved dette direktiv paalaegges medlemsstaterne at ophaeve de i afsnit III i Raadets almindelige programmer om ophaevelse af begraensninger i den frie udveksling af tjenesteydelser og i den frie etableringsret omhandlede begraensninger i adgang til, tildeling af, udfoerelse af eller deltagelse i udfoerelse af bygge- og anlaegskontrakter for statens, lokale organers og offentligretlige juridiske personers regning.

Udtrykket »medlemsstater« skal som tidligere praeciseret i forbindelse med direktiv 70/32/EOEF forstaas i sin videste betydning.

De former for selvstaendig erhvervsvirksomhed, for hvilke der efter direktivet gaelder fri udveksling af tjenesteydelser, er bygge- og anlaegsvirksomhed, der er anfoert i klasse 40 i systematisk opstilling af erhvervsgrene inden for De Europaeiske Faellesskaber (NICE), og som er anfoert i bilaget til direktivet.

I direktiv 71/304/EOEF (=) opdeles begraensningerne for den frie udveksling af tjenesteydelser i forbindelse med offentlige bygge- og anlaegskontrakter, som er forbudt efter Traktatens artikel 59 og foelgende artikler, generelt i tre kategorier i forhold til deres virkning, nemlig:

(;) EFT nr. L 185 af 16. 8. 1971, s. 1.

($) EF-Domstolen, 3. 12. 1974 (Van Binsbergen/Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid 33/74) Sml. 1974, s. 1299.

(=) Artikel 3, stk. 1, i direktiv 71/304/EOEF.

- begraensninger, der hindrer de begunstigede i at praestere ydelser paa de samme betingelser og med de samme rettigheder som indlaendinge og isaer ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser samt administrativ praksis, som paalaegger eller muliggoer anvendelse af forskelsbehandling til skade for de begunstigede fra de fysiske eller juridiske personers side, med hvilke der er indegaaet en kontrakt, som overdrager dem udfoerelsen eller driften af bygge- og anlaegsarbejder eller forvaltningen af offentlige tjenesteydelser for saa vidt angaar de kontrakter, som de kan indgaa ved udfoerelsen af disse arbejder;

- begraensninger, der hidroerer fra administrativ praksis, der medfoerer, at de begunstigede udsaettes for forskelsbehandling i forhold til indlaendinge;

- begraensninger, der foelger af regler eller praksis, og som, selv om de anvendes uden hensyn til nationalitet, udelukkende eller hovedsagelig medfoerer hindringer for de andre medlemsstaters statsborgere i udoevelsen af deres erhvervsvirksomhed. De tekniske specifikationer, som medfoerer forskelsbehandling, hoerer isaer til denne kategori, naar de ikke kan berettiges ved kontraktens genstand.

Desuden henvises der til begraensninger for saa vidt angaar kredit, stoette og tilskud, som det offentlige har fastsat med henblik paa disse arbejder samt til de forsyningsmuligheder, som staten er i stand til at kontrollere.

2. EKSF-Traktaten

Der findes ligesom for etableringsretten ikke bestemmelser for den frie udveksling af tjenesteydelser i denne traktat. Derfor anvendes artikel 59 og foelgende artikler i EOEF-Traktaten paa EKSF-omraadet, idet det i disse artikler

fastsatte princip ikke er i modstrid med sidstnaevnte traktat.

3. Euratom-Traktaten

Princippet om fri udveksling af tjenesteydelser er fastlagt i Euratom-Traktatens artikel 97. Artikel 59 ff i EOEF-Traktaten supplerer det i artikel 97 i Euratom-Traktaten fastsatte forbud, for saa vidt disse artikler ikke afviger fra bestemmelserne i sidstnaevnte traktat.

ANDEN DEL EF-RETSAKTER

I. Direktiver vedroerende offentlige bygge- og anlaegskontrakter samt indkoebsaftaler - maal og raekkevidde

1. Direktivernes maal

Gennemfoerelsen af et faelles marked for offentlige aftaler alene ved traktaternes forbud, som anfoert i det foregaaende, kan haemmes af medlemsstaternes indbyrdes forskellige lovgivning paa omraadet. Det vil saaledes vaere noedvendigt at sikre, at betingelserne for opnaaelse af disse kontrakter er ens i alle medlemsstaterne, og at fremgangsmaaderne ved indgaaelsen af dem er saa gennemsigtige, at overholdelsen af traktaternes principper kan kontrolleres.

For at fuldstaendiggoere forbuddet mod begraensninger for den frie omsaetning af varer i forbindelse med offentlige indkoeb og for at fremme en faktisk gennemfoerelse i Faellesskabet af etableringsfriheden og af den frie udveksling af tjenesteydelser i forbindelse med indgaaelsen af offentlige bygge- og anlaegskontrakter, vedtog Raadet to direktiver om koordination af fremgangsmaaderne ved indgaaelse af offentlige kontrakter, nemlig direktiv 77/62/EOEF (;) for offentlige indkoeb og direktiv 71/305/EOEF ($) for bygge- og anlaegs-

kontrakter.

Koordinationen af de nationale bestemmelser om offentlige indkoeb samt offentlige bygge- og anlaegskontrakter, der gennemfoeres ved saerskilte retsakter, da der maa tages hensyn til hver af de to aftaletypers saerlige karakteristika, hviler i det vaesentlige paa tre hovedprincipper:

- tilstraekkelig annoncering i EF med henblik paa udvidelse af konkurrencen blandt erhvervsdrivende i alle medlemsstaterne;

- forbud mod tekniske specifikationer med diskriminerende virkning;

- anvendelse af objektive kriterier for deltagelse i udbuddene og indgaaelse af kontrakter.

Dette sidste princip opnaas ved:

- indfoerelsen af to fremgangsmaader, som de ordregivende myndigheder kan vaelge mellem ved tildelingen af deres ordrer, nemlig offentligt udbud og begraenset udbud, og noeje opregning af de undtagelsestilfaelde, hvor de ordregivende myndigheder ikke kan anvende disse fremgangsmaader;

(;) EFT nr. L 13 af 15. 1. 1977, s. 1.

($) EFT nr. L 185 af 16. 8. 1971, s. 5.

- fastsaettelse af kvalitative udvaelgelseskriterier, som de ordregivende myndigheder skal overholde ved udvaelgelsen af ansoegere og tilbudsgivere (=);

- fastsaettelse af to kriterier, nemlig laveste pris og det oekonomisk mest fordelagtige tilbud, der som de eneste skal laegges til grund ved tildeling af ordrer.

Direktiverne anvendes paa ordrer, der tildeles paa omraader under EOEF-, EKSF- og Euratom-Traktaterne, dog ikke for de sektorer, der undtages fra disse traktaters anvendelsesomraader.

Faellesskabsbestemmelserne om indgaaelsen af offentlige indkoebsaftaler findes vaesentligst i naevnte direktiv 77/62/EOEF. Handelsforhandlingerne i forbindelse med Tokyo-runden har imidlertid senere medfoert, at virksomheder i og produkter fra de tredjelande, der har underskrevet de multilaterale aftaler, indroemmes lettere adgang til offentlige ordrer i EF end fastsat i direktiv 77/62/EOEF for EF-producenter og -produkter.

For at fjerne denne forskelsbehandling er direktiv 77/62/EOEF blevet aendret og suppleret med direktiv 80/767/EOEF (%).

Disse aendringer, som der redegoeres for i det foelgende, vedroerer kun indkoebsaftaler indgaaet af de centrale myndigheders administrationer og visse produkter til forsvaret.

2. Direktivernes retsvirkning

I artikel 189 i EOEF-Traktaten fastsaettes, at »et direktiv er med hensyn til det tilsigtede maal bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemfoerelsen«.

Medlemsstaterne skal derfor omsaette de direktiver, der rettes til dem, til national ret.

(=) Efter artikel 1, litra c), i naevnte direktiver er en ansoeger den, der har anmodet om opfordring til at deltage ved begraenset udbud, og en tilbudsgiver en leverandoer, som har afgivet bud.

(%) EFT nr. L 215 af 18. 8. 1980, s. 1.

Direktivernes effektivitet afhaenger imidlertid ikke noedvendigvis af de gennemfoerelsesforanstaltninger, som medlemsstaterne traeffer.

En medlemsstat kan efter Domstolens retspraksis vedroerende direkte virkning ikke ved udloebet af fristen for gennemfoerelsen af et direktiv paaberaabe sig, at gennemfoerelsesformaliteterne ikke er tilendebragt, eller at der er vedtaget foranstaltninger, der ikke er i overensstemmelse med direktivet, for at modsaette sig, at dens retsinstanser anvender bestemmelser, der har direkte virkning.

Ifoelge de af Domstolen nedfaeldede principper til afgoerelse af, om disse bestemmelser har direkte virkning, skal det i hvert enkelt tilfaelde undersoeges, om den paagaeldende bestemmelses art, opbygning og formulering er en saadan, at det medfoerer direkte virkninger i forholdet mellem medlemsstaterne og enkeltpersoner.

Dette er som regel tilfaeldet, naar en bestemmelse udtrykker en klar, praecis og ubetinget forpligtelse, som ikke giver de medlemsstater, som direktivet er rettet til, nogen valgmulighed.

3. Til laeseren

Som det ses af det foregaaende er EF-bestemmelserne vedroer-

ende offentlige bygge- og anlaegskontrakter samt offentlige

indkoeb stort set ens og fortolkningen deraf naesten den samme. Det er dog hensigtsmaessigt for at goere det lettere for den laeser, der interesserer sig for den ene af de to typer aftaler, saerskilt at redegoere for gaeldende bestemmelser paa begge omraader og hver gang foruden at give alle de noedvendige oplysninger ogsaa goere opmaerksom paa de fortolkningskriterier, som der kan henvises til.

Denne fremgangsmaade indebaerer uundgaaeligt, at der forekommer gentagelser i de foelgende kapitler II og III.

II. Offentlige indkoeb - direktiv 77/62/EOEF og 80/767/EOEF

1. Hvad forstaas der ved offentlige indkoeb?

Efter artikel 1 i direktiv 77/62/EOEF er offentlige indkoebsaftaler gensidigt bebyrdende aftaler, som indgaas skriftligt mellem en leverandoer paa den ene side og den ordregivende myndighed paa den anden side, og som angaar levering af varer. Leveringen kan som tillaeg omfatte monterings- og installationsarbejde.

Begrebet leverandoer

Leverandoeren kan baade vaere en fysisk og juridisk person eller et konsortium af leverandoerer. Konsortier kan indgive bud

uden at det kan forlanges, at de antager en bestemt retlig form. I det omfang, det er noedvendigt for at sikre en tilfredsstillende opfyldelse af aftalen, kan dette imidlertid forlanges, hvis konsortiert faar tildelt ordren (;).

Begrebet ordregivende myndighed

Ved ordregivende myndigheder forstaas i direktivet staten, lokale organer og offentligretlige juridiske personer, eller hvad der svarer hertil i de medlemsstater, der ikke kender dette begreb (se bilag I til direktivet) ($).

Aftalens form

Direktivet gaelder for gensidigt bebyrdende aftaler, som indgaas skriftligt, og som angaar levering af varer til den ordregivende myndighed, herunder for leasing- og lejekontrakter.

»Rammeaftaler« eller »aabne kontrakter«, hvorved koeberen forpligter sig til kun at rette henvendelse til en leverandoer for at faa daekket i det mindste en del af sit behov, kan, da disse kontrakter indeholder bestemmelser om forskellige vilkaar, bortset fra den endelige maengde og pris, sidestilles med koebekontrakter. Spoergsmaalet om, hvorvidt disse kontrakter falder ind under direktivets bestemmelser, besvares paa grundlag af tallene for det forloebne aar. Med andre ord, har behovene i det forloebne aar vaeret stoerre end taerskelbeloebet og da der ikke forventes at indtraeffe vaesentlige aendringer, skal den indkoebende myndighed offentliggoere en udbudsbekendtgoerelse vedroerende disse ordrer (=).

Aftalen

Efter ovennaevnte definition angaar indkoebsaftaler levering af produkter, herunder monterings- og installationsarbejde, dvs. de noedvendige tjenesteydelser for at produkterne kan anvendes.

Det er imidlertid ofte vanskeligt at afgoere en aftales art, f. eks. naar byggematerialer leveres og monteres paa en offentlig byggeplads. Problemet er derfor at afgoere, hvornaar der er tale om en offentlig indkoebsaftale, og hvornaar om en offentlig bygge- og anlaegskontrakt.

Ifoelge et yderligere kriterium, der foelger af definitionen paa indkoebsaftaler som vedtaget internationalt som led i

(;) Artikel 18.

($) Se liste I (bilag II).

(=) Denne loesning blev fundet paa tolvte moede i Det Raadgivende Udvalg for Offentlige Aftaler den 17. og 18. maj 1978.

GATT-Aftalen vedroerende statslige indkoeb (;) (artikel 1, stk. 1, litra a)) betragtes forholdet mellem produkternes og de i kontrakten fastsatte tjenesteydelsers vaerdi som afgoerende.

Der er tale om en indkoebsaftale, hvis vaerdien af de paagaeldende produkter overskrider vaerdien af de i kontrakten fastsatte tjenesteydelser. Derimod er der tale om en bygge- og anlaegskontrakt, naar de medfoelgende tjenesteydelser er arbejder i form af den bygge- og anlaegsvirksomhed, der er anfoert i bilaget til direktiv 71/304/EOEF ($), og hvis vaerdi overskrider vaerdien af de paagaeldende produkter.

2. Offentlige indkoebsaftaler, der omfattes af direktiverne

Disse reglers anvendelsesomraade er ikke universelt, idet det er begraenset til visse typer aftaler om beloeb af en bestemt stoerrelsesorden eller derover og aftaler om mindre beloeb, eller som indgaas af visse enheder, er udelukket. Dette spoergsmaal genoptages i det foelgende. Alt efter sagens art anbefales det staerkt at anmode om udtalelse fra den kompetente tjenestegren i Kommissionen.

Taerskelbeloeb

Det taerskelbeloeb, som offentlige aftaler skal andrage eller overskride for at omfattes af direktivet, varierer efter den enhed, der indgaar i aftalen. Generelt skal alle organer overholde bestemmelserne i direktiv 77/62/EOEF i forbindelse med aftaler, hvis vaerdi uden moms anslaas til 200 000 ECU eller derover.

De organer, der er anfoert i bilag I til direktiv 80/767/EOEF (=), samt i det omfang, hvor der er blevet foretaget rettelser, modifikationer eller aendringer, de enheder, der er traadt i stedet derfor, skal imidlertid ved indgaaelsen af indkoebsaftaler (leje- og leasingaftaler er ikke omfattet af denne aendring til direktiv 77/62/EOEF) overholde andre taerskelbeloeb, der foelger af GATT-Aftalen vedroerende statslige indkoeb, og som hvert aar aendres efter valutakursernes udsving.

De i naevnte bilag I anfoerte organer, hvis virksomhed vedroerer forsvarsomraadet, skal kun overholde dette taerskelbeloeb ved indkoeb af de produkter, der er naevnt i bilag II til direktiv 80/767/EOEF (%).

(;) EFT nr. 71 af 17. 3. 1980, s. 44.

($) Disse former for virksomhed findes i liste V (bilag II).

(=) Disse organer findes i liste II (bilag II).

(%) De af dette direktiv omfattede produkter findes i liste III (bilag II).

Dette taerskelbeloeb offentliggoeres i de sidste maaneder af aaret i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, C-udgaven (& ).

For 1986/87 var beloebene uden moms foelgende:

>TABELPOSITION>

Den modvaerdi af ECU i national valuta, som skal laegges til grund, er gennemsnittet af de tolv foregaaende maaneders daglige vaerdi af denne valuta; det beregnes hvert andet aar paa den sidste dag i oktober og gaelder fra den foelgende 1. januar. Modvaerdien, som beregnes af Kommissionen, offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende i november (6).

Modvaerdierne i nationale valutaer af taerskelbeloebene har i 1987 vaeret foelgende:

>TABELPOSITION>

Beregningsmetode for taersklerne

Den metode, der anvendes til at bestemme en kontrakts vaerdi, er naturligvis vaesentlig for at fastslaa, om taersklen er overskredet eller ikke. For at sikre, at beregningsmetoderne er ens i hele Faellesskabet, og hindre, at der fastsaettes kunstigt lave beloeb, for at ordren skal falde uden for direktivets anvendelsesomraade, fastsaettes i direktivet, at

(5) F.eks.: for 1986 i EFT nr. C 307 af 28. 11. 1985, s. 2;

for 1987 i EFT nr. C 300 af 25. 11. 1986, s. 2.

(6) For 1986/87 i EFT nr. C 307 af 28. 11. 1985, s. 2.

- naar der er tale om indkoebsaftaler, der indgaas regelmaessigt eller som skal fornyes i loebet af en given periode, skal indkoebenes samlede vaerdi i loebet af det aar, der foelger efter den foerste levering, eller i loebet af hele aftaleperioden, hvor denne overstiger tolv maaneder, laegges til grund,

- naar et indkoeb af ensartede varer kan foere til samtidig indgaaelse af delaftaler, skal den samlede anslaaede vaerdi af disse delaftaler laegges til grund,

- intet projekt af en vis stoerrelse kan opdeles med henblik paa omgaaelse af direktivet.

For saa vidt angaar leasing- og lejekontrakter er problemet at fastsaette den loebetid, der skal tages i betragtning ved beregningen af en kontrakts vaerdi paa grundlag af de maanedlige beloeb, der skal betales i henhold til disse kontrakter. Kommissionen har lagt sig fast paa foelgende loesning (1):

a) for kontrakter af en bestemt varighed: kontraktens samlede beloeb i det aar, der foelger efter dens ikrafttraedelse, eller hvis kontraktens loebetid er over tolv maaneder, dens samlede beloeb;

b) for kontrakter paa ubestemt tid: kontraktens maanedlige beloeb multipliceret med 48;

c) i tvivlstilfaelde anvendes andet beregningsgrundlag, dvs. 48 maaneder.

Ikke omfattede organer og myndigheder

De ordregivende myndigheder, som EF-bestemmelserne vedroerende offentlige indkoebsaftaler omfatter, er allerede blevet gennemgaaet.

Det skal dog praeciseres, at offentlige aftaler, der indgaas af transportvirksomheder samt af virksomheder, der fremstiller, transporterer og distribuerer vand og energi samt virksomheder, der beskaeftiger sig med telekommunikation, udtrykkeligt undtages fra direktiv 77/62/EOEF.

Kommissionen understreger, da der er tale om undtagelser fra direktivets regler, at disse bestemmelser skal fortolkes restriktivt.

For transport omfatter undtagelsen organer, der transporterer personer og varer fra ét sted til et andet. Som foelge deraf er f. eks. myndigheder, der administrerer havne og lufthavne, omfattet af direktivet;

For energi- og drikkevandsomraadet boer bemaerkes, at undtagelsen vedroerer myndigheder, der fremstiller, transporterer

(1) Denne loesning, som blev godkendt af af Det Raadgivende Udvalg for Offentlige Aftaler paa dettes 22. moede den 22. november 1982, blev meddelt medlemsstaterne ved officiel skrivelse af 19. januar 1983.

og distribuerer energi og drikkevand. Derfor omfattes f. eks. et offentligt hospitals indkoeb af udstyr til installation af eget energifremstillings- og vandforsyningsanlaeg af direktivet.

Kun de virksomheder, der fremstiller, transporterer og distribuerer drikkevand, dvs. almindeligvis renset vand til civil og industriel brug, omfattes af undtagelsen, idet virk-

somheder, der f. eks. tager sig af vandbygning, kunstvanding, jorddraening og spildevandsrensning falder ind under direktivet.

Til afgoerelse af om et organ eller en myndighed ved sine indkoeb skal overholde direktivet, ses der saaledes paa de saerlige funktioner, som det/den udoever, og som derved er kendetegnende for det/den.

Organer og myndigheder med blandet virksomhed f. eks. en kommune, der samtidig varetager alle funktioner i forbindelse med spildevand og drikkevandsforsyning, er kun undtaget fra direktivet for saa vidt angaar drikkevandsforsyningen.

For saa vidt angaar telekommunikation betragter Kommissionen kun organer, hvis hovedaktivitet er at administrere tjenesteydelser inden for telekommunikation aaben for privat korrespondance (2) som undtaget. Derfor finder direktivet f. eks. anvendelse paa organer, der opstiller telekommunikationsnet til overvaagning af omraader, der trues af jordskaelv, vulkanudbrud osv.

Naturligvis aendrer dette ikke begrebet ordregivende myndighed som det tidligere er angivet, dvs. en tjeneste eller et organ skal vaere ordregivende myndighed efter direktivet for at vaere bundet af det.

Aftaler, der falder udenfor

Direktivet anvendes ikke paa offentlige indkoebsaftaler, for hvilke der gaelder andre procedureregler, og som er indgaaet i henhold til en international aftale mellem en medlemsstat og et eller flere tredjelande, og som vedroerer leveringer, der er bestemt til signatarstaternes faelles gennemfoerelse eller faelles udnyttelse af et projekt (3), eller som er indgaaet i forbindelse med troppestationering og vedroerer virksomheder i en medlemsstat eller et tredjeland.

(2) Denne fortolkning belv fastlagt efter samraar i Det Raadgivende Udvalg vor Offentlige Aftaler paa dets syttende moede den 22. maj 1980 og blev meddelt medlemsstaterne ved skrivelse af 30. juni 1980.

(3) Enhver aftale af denne art skal meddeles Kommissionen.

Ligeledes falder offentlige indkoebsaftaler indgaaet af internationale organisationer efter den saerlige fremgangsmaade, som disse skal foelge (artikel 3), uden for anvendelsesomraadet for direktiv 77/62/EOEF.

Aftaler paa forsvarsomraadet

Aftaler paa forsvarsomraadet har ofte medfoert en ukorrekt anvendelse af EF-bestemmelserne vedroerende offentlige indkoebsaftaler, og Kommissionen oensker at understrege, at saadanne aftaler omfattes af bestemmelserne.

De eneste indkoeb, der unddrager sig dette generelle princip, er indkoeb af produkter - vaaben, ammunition og krigsmateriel - der er opfoert paa den liste, der er fastlagt ved Raadets beslutning af 15. april 1958 udstedt i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 223, naar saadanne produkter udelukkende er bestemt til militaere formaal.

Indkoeb af produkter, der, selv om de findes paa denne liste, ogsaa kan anvendes til andet end militaere formaal, og andre produkter, omfattes efter direktiv 77/62/EOEF, som er aendret ved direktiv 80/767/EOEF, af EF-bestemmelserne.

3. Offentliggoerelse af udbudsbekendtgoerelser

Offentliggoerelsen af udbudsbekendtgoerelsen i Supplement til De Europaeiske Faellesskabers Tidende er en vaesentlig forpligtelse for de ordregivende myndigheder i forbindelse med offentlige udbud og begraensede udbud, og offentliggoerelsen skal sikre, at erhvervsdrivende i alle medlemsstater bliver informeret om udbuddene, og at de modtager de noedvendige oplysninger til vurdering af, om den udbudte ordre interesserer dem.

De i bilag I i direktiv 80/767/EOEF omhandlede enheder kan dog efter dette direktiv undlade at offentliggoere udbudsbekendtgoerelsen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende forbindelse med indkoeb, hvis vaerdi ligger mellem den taerskel, der hvert aar fastsaettes ved forhandlinger i GATT og 200 000 ECU, saafremt der i aftalen fastsaettes en anden maade for offentliggoerelse. I dette tilfaelde offentliggoeres bekendtgoerelsen i medlemsstatens officielle organ.

Det skal dog understreges, at de fleste medlemsstater, selv om der ikke foreligger en EF-forpligtelse dertil, offentliggoer disse udbudsbekendtgoerelser i De Europaeiske Faellesskabers Tidende.

Bekendtgoerelsernes form

I bilag III til direktiv 77/62/EOEF (1) findes en model til udbudsbekendtgoerelserne, som de ordregivende myndighe-

(1) Disse modeller findes i oversigt VIII (se bilag II).

der skal overholde. Anvendelsen af en ensartet model er tidsbesparende og sikrer et ensartet informationsniveau for alle udbud i EF.

Bekendtgoerelsernes indhold

De oplysninger, som skal findes i bekendtgoerelserne, er angivet i artikel 13, 14, 15, litra d), og artikel 25, stk. 2, i naevnte direktiv.

I forbindelse med offentligt udbud skal bekendtgoerelsen mindst indeholde foelgende oplysninger:

a)

datoen for afsendelsen til Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer;

b)

den valgte udbudsform;

c)

stedet for levering, arten og maengden af de varer, der skal leveres og, hvis indkoebet er opdelt, angivelse af, om der er mulighed for at afgive bud paa dele af de oenskede leveringer og/eller paa disse som helhed;

d)

en eventuel leveringsfrist;

e)

adresse, telefonnummer og i givet fald telegramadresse og telexnummer paa den ordregivende myndighed;

f)

adressen paa den myndighed, til hvilken anmodning om de relevante dokumenter kan rettes, og den sidste frist for fremsendelse af en saadan anmodning samt stoerrelsen af og betalingsbetingelserne for det beloeb, der eventuelt skal indbetales for at faa udleveret disse dokumenter;

g)

sidste frist for modtagelsen af bud, den adresse, hvortil de skal sendes, samt det eller de sprog, de skal vaere affattet paa;

h)

de personer, der har adgang til at overvaere aabningen af buddene, samt datoen, klokkeslaettet og stedet for denne aabning;

i)

oplysninger om sikkerhedsstillelse og andre garantier af enhver art, som maatte blive forlangt af de ordregivende myndigheder, uanset under hvilken form;

j)

de vigtigste finansierings- og betalingsbetingelser for ydelsen og/eller henvisninger til de ved lov eller administrativt fastsatte forskrifter, hvoraf de fremgaar;

k)

den bestemte retlige form, hvorunder et konsortium eventuelt skal fremtraede, hvis det faar tildelt ordren;

l)

de oplysninger og formaliteter, som er noedvendige for en vurdering af, om leverandoeren opfylder de oekonomiske og tekniske minimumsbetingelser, som de ordregivende myndigheder kraever opfyldt for tildeling af ordren (2);

(2) Disse oplysninger og formaliteter kan ikke vaere andre end dem, som er angivet i artikel 20, 22 og 23 i direktivet.

m)

den periode, inden for hvilken enhver tilbudsgiver er forpligtet til at opretholde sit bud;

n)

kriterierne for tildeling af ordren, bortset fra laveste pris, saafremt dette ikke fremgaar af udbudsbetingelserne.

Ved begraenset udbud skal bekendtgoerelsen mindst angive:

a)

datoen for afsendelsen til Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer;

b)

den valgte udbudsform;

c)

stedet for levering, arten og maengden af de varer, der skal leveres og, hvis indkoebet er opdelt, angivelse af, om der er mulighed for at afgive bud paa dele af de oenskede leveringer og/eller paa disse som helhed;

d)

en eventuel leveringsfrist;

e)

adresse, telefonnummer og i givet fald telegramadresse og telexnummer paa den ordregivende myndighed;

f)

den bestemte retlige form, hvorunder et konsortium eventuelt skal fremtraede, hvis det faar tildelt ordren;

g)

sidste frist for modtagelsen af anmodninger om deltagelse, den adresse, hvortil anmodningerne skal sendes samt det eller de sprog, de skal vaere affattet paa;

h)

sidste frist for den ordregivende myndigheds udsendelse af opfordringer til at afgive bud;

i)

de oplysninger, der skal fremgaa af anmodningen om deltagelse i form af erklaeringer, der senere kan efterproeves, og som vedroerer leverandoerens egne forhold, samt de oplysninger og formaliteter, som er noedvendige for en vurdering af, om leverandoeren opfylder de oekonomiske og tekniske minimumsbetingelser, som de ordregivende myndigheder kraever opfyldt for tildeling af ordren (1);

j)

kriterierne for tildeling af ordren, hvis de ikke senere angives i opfordringen til at afgive bud.

Offentliggoerelse i medlemsstaterne

For at sikre ensartet offentliggoerelse i medlemsstaterne fastsaettes det i direktivet, at bekendtgoerelserne i medlemsstaternes meddelelsesorganer og i pressen i de paagaeldende ordregivende myndigheders land ikke maa indeholde andre oplysninger end dem, der er offentliggjort i De Europaeiske

(1) Disse oplysninger og formaliteter kan ikke vaere andre end dem, som er angivet i artikel 20, 22, og 23, og som gennemgaas i det foelgende.

Faellesskabers Tidende. Offentliggoerelsen i medlemsstaten maa desuden ikke finde sted foer bekendtgoerelsens afsendelse til offentliggoerelse paa EF-plan.

Skoent dette kan forekomme en naturlig foelge af bestemmelserne, skal der mindes om, at man ved afsendelsesdato forstaar den faktiske afsendelsesdato for bekendtgoerelsen og ikke den dato, der angives paa de oversendte dokumenter, der udmaerket kan vaere en tidligere dato. For at sikre overholdelsen af denne regel paalaegger direktivet de ordregivende myndigheder, at de skal kunne bevise datoen for meddelelsens fremsendelse.

Metode til fastsaettelse af frister

Desuden skal der mindes om, at angivelsen af fristerne i bekendtgoerelserne skal vaere klar, saaledes at alle EF-leverandoerer kan overholde dem paa samme betingelser.

Kommissionen kan derfor ikke godkende, at de ordregivende myndigheder fastsaetter disse frister paa en saadan maade, at det for leverandoerer fra andre medlemslande skaber stoerre vanskeligheder end for leverandoerer fra myndighedernes eget land, f. eks. ved henvisning til datoen for bekendtgoerelsens offentliggoerelse i medlemsstatens eller det lokale meddelelsesorgan.

Fristerne skal fastsaettes under overholdelse af direktivernes minimumsfrister, under henvisning til datoen for bekendtgoerelsens offentliggoerelse i Supplement til De Europaeiske Faellesskabers Tidende eller ved angivelse af en noejagtig dato for udloebet.

Hvem offentliggoer bekendtgoerelserne?

I praksis varetages denne opgave af de ordregivende myndigheder og af Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer i faellesskab. De ordregivende myndigheder skal overholde modellen til bekendtgoerelsen og i videst muligt omfang anvende moderne kommunikationsmidler for at fremme rettidig offentliggoerelse. Adressen for offentliggoerelsen er foelgende:

Supplement til De Europaeiske Faellesskabers Tidende

Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer

2, rue Mercier

L-2985 Luxembourg

(tlf. (352)-499 28 23 32;

telex 1324 pubof LU; 2731 pubof LU;

telefax (352)-490003; (352)-495719).

Publikationskontoret paatager sig at foretage de noedvendige oversaettelser til alle EF-sprogene og soeger for offentliggoerelse inden for foelgende frister:

- ni dage efter afsendelsen af bekendtgoerelsen i medfoer af direktiv 77/62/EOEF,

- tolv dage efter afsendelsen af bekendtgoerelsen i medfoer af direktiv 80/767/EOEF,

- fem dage efter afsendelsen i forbindelse med den hurtige fremgangsmaade.

Supplementet til Tidende kan faas i alle medlemsstater ved henvendelse til de adresser, der angives i tabel VI (1).

Yderligere medier for bekendtgoerelsernes offentliggoerelse

Databasen TED (Tenders Electronic Daily) indeholder udbud vedroerende offentlige bygge- og anlaegsarbejder, indkoeb og tjenesteydelser, der er offentliggjort i Supplement til De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Denne base er tilgaengelig ad forskellige kanaler.

Interesserede kan med henblik paa yderligere oplysninger henvende sig til:

Kontoret for De Europaeiske Faellesskabers Officielle Publikationer

Salgskontoret

L-2985 Luxembourg

(tlf. (352) 49 92 82 563;

telex 1324 PUBOF LU;

telefax (352) 49 00 03).

Siden oktober 1987 har interesserede ligeledes kunnet henvende sig til det naermeste EF-kontor for virksomhedsraadgivning (2), der via sit abonnement paa EFT og tilslutning til databanken TED kan fremskaffe udbudsmaterialet. For yderligere oplysninger herom kan interesserede henvende sig til:

Task Force: Saam og Mellemstore Virksomheder -

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber

Rue de la Loi 200

B-1049 Bruxelles

(tlf. (02) 236 16 76;

telex 61655 BURAP B;

telefax 236 12 41).

4. Tekniske regler

I de generelle dokumenter, som f. eks. bekendtgoerelserne eller udbudsbetingelserne, eller i selve kontrakterne vedroerende de enkelte ordrer skal de ordregivende myndigheder angive de tekniske specifikationer, som de oenskede produkter skal overholde.

Ved tekniske specifikationer forstaas som anfoert i bilag II til direktiv 77/62/EOEF samtlige tekniske forskrifter, navnlig

(1) Se bilag II

(2) En liste over de nuvaerende EF-kontorer for virksomhedsraadgivning findes i oversigt VII.

saadanne, som giver mulighed for objektivt at karakterisere et materiale, et produkt eller en levering (bl. a. kvalitet og ydelse).

Disse tekniske specifikationer omfatter samtlige relevante mekaniske, fysiske og kemiske egenskaber, klassifikationer og standarder, afproevnings-, kontrol- og godkendelsesbetingelser for leveringerne og for de enkeltdele og materialer, som indgaar i dem, i det omfang de kraeves af den ordregivende myndighed.

Det er paa baggrund af Domstolens retspraksis vedroerende foranstaltninger med tilsvarende virkning, at den bestemmelse i direktivet skal fortolkes, hvorefter de ordregivende myndigheder skal fastsaette de tekniske specifikationer saaledes, at der i praeferenceorden foerst henvises til de europaeiske faellesskabsstandarder (isaer CEN og CENELEC) og derefter til internationale, nationale og andre normer. Det er en selvfoelge, at findes der ikke EF-standarder, skal de ordregivende myndigheder paa lige fod tage produkter fra en anden medlemsstat i betragtning, der har tilsvarende kvaliteter, selv om de er fremstillet efter andre principper.

Generelt er tekniske specifikationer, der begunstiger eller medfoerer ulemper for visse virksomheder eller produkter, forbudt. Kraever ordrens formaal specifikationer, der har den virkning, skal de ordregivende myndigheder kunne bevise berettigelsen af deres anvendelse.

Naar der udskrives en projektkonkurrence, eller naar tilbudsgiverne ved et udbud faar mulighed for at forelaegge varianter til administrationens projekt, kan de ordregivende myndigheder ikke afvise et bud, der er i overensstemmelse med udbudsbetingelserne, blot fordi de er udarbejdet efter en teknisk beregningsmetode, som afviger fra den, der benyttes i det land, hvori aftalen indgaas. Tilbudsgiverne skal dog vedlaegge deres bud saadan dokumentation, som er noedvendig til undersoegelse af projektet, og meddele enhver yderligere oplysning, som de ordregivende myndigheder anser for noedvendig.

5. Fremgangsmaaden ved udbud

De ordregivende myndigheder kan vaelge mellem to fremgangsmaader ved afgivelsen af ordren, nemlig offentligt udbud, dvs. en fremgangsmaade, hvorefter alle interesserede leverandoerer kan indsende bud, eller begraenset udbud, hvorved kun de leverandoerer, der paa grundlag af udbudsbekendtgoerelsen har anmodet derom, og som af den ordregivende myndighed opfordres dertil, kan afgive bud.

Denne sidste form for udbud kan foregaa ved en hurtig fremgangsmaade, dvs. med afkortede frister. Dog tillades anvendelse af begraenset udbud efter den hurtige fremgangsmaade kun, saafremt sagens hastende karakter goer det umuligt at overholde de normalt fastsatte frister. Den ordregivende myndighed skal kunne bevise den hastende karakter.

Undtagelse

En yderligere fremgangsmaade i form af, at den ordregivende myndighed forhandler direkte med leverandoeren uden forudgaaende udbydelse af ordren ved offentliggoerelse af en bekendtgoerelse, kan kun benyttes i de meget begraensede tilfaelde, der omhandles i artikel 6 i direktiv 77/62/EOEF, og den ordregivende myndighed skal foere bevis for, at en af foelgende omstaendigheder foreligger:

a)

manglende resultat af et offentligt eller begraenset udbud paa grund af, at der ikke er afgivet bud, eller at de afgivne bud er irregulaere eller uantagelige efter nationale bestemmelser, der er forenelige med EF-bestemmelserne vedroerende udbud, dog forudsat af de oprindelige betingelser - f. eks. finansiering, leveringsfrist og isaer tekniske specifikationer for leverancerne - for ordren ikke er grundlaeggende aendret (i modsat fald skal udbudsfremgangsmaaden gentages med offentliggoerelse af en bekendtgoerelse);

b)

ved indkoeb af varer, hvis fremstilling eller levering af tekniske eller kunstneriske aarsager eller af aarsager, der vedroerer beskyttelsen af en eneret, kun kan overdrages til en leverandoer i Faellesskabet;

c)

naar det drejer sig om genstande, som alene er fremstillet med henblik paa forskning, forsoeg, undersoegelse eller udvikling;

d)

i strengt fornoedent omfang, naar tvingende grunde af uopsaettelig karakter som foelge af begivenheder, som de paagaeldende ordregivende myndigheder ikke har kunnet forudse, ikke tillader at overholde de frister, der kraeves ved de oevrige fremgangsmaader;

e)

ved supplerende leveringer fra den oprindelige leverandoer til delvis fornyelse af saedvanlige leveringer eller installationer, eller til udvidelse af allerede leverede varer eller installationer, hvor et leverandoerskifte ville goer det noedvendigt for den ordregivende myndighed at anskaffe udstyr, som paa grund af forskelle i teknisk beskaffenhed ville medfoere teknisk uforenelighed eller uforholdsmaessigt store tekniske vanskeligheder ved drift og vedligeholdelse;

f)

naar det drejer sig om levering af varer, som noteres og koebes paa boersen. Dette undtagelsestilfaelde kan dog ikke goeres gaeldende, naar det drejer sig om offentlige indkoeb, der omfattes af direktiv 80/767/EOEF;

g)

naar leveringerne erklaeres hemmelige, eller naar deres gennemfoerelse maa ledsages af saerlige sikkerhedsforanstaltninger i overensstemmelse med ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er i kraft i den paagaeldende medlemsstat, eller naar beskyttelsen af vaesentlige sikkerhedsinteresser i denne stat kraever det.

Direktivets regler om fremgangsmaaden ved offentlige indkoeb gaelder ikke for disse undtagelsestilfaelde, der imidlertid omfattes af direktivets regler vedroerende tekniske specifikationer.

Minimums- og maksimumsfrister

For at alle leverandoerer i Faellesskabet skal have mulighed for i tide at tilkendegive deres interesse i at deltage i udbud, fastsaettes der i ovennaevnte direktiver minimums- og maksimumsfrister, der strengt skal overholdes i de forskellige faser.

Offentlige udbud:

a) Fristen for modtagelse af bud skal fastsaettes saaledes, at den regnet fra dagen for afsendelsen af bekendtgoerelsen til offentliggoerelse i EFT ikke andrager under:

- direktiv 77/72/EOEF: 36 dage

- direktiv 80/767/EOEF: 42 dage.

b) Udbudsbetingelserne og det supplerende materiale skal (for saa vidt der i tide er anmodet derom) sendes til tilbudsgiverne senest fire arbejdsdage efter modtagelsen af anmodningen.

c) Fristen for fremsendelse af yderligere oplysninger om udbudsbetingelserne (for saa vidt anmodning derom er blevet fremsat i tide): senest seks dage foer udloebet af den frist, der er fastsat for modtagelsen af buddene.

Begraenset udbud:

a) Fristen for modtagelse af anmodninger om deltagelse maa ikke fra tidspunktet for afsendelsen af bekendtgoerelsen til offentliggoerelse i EFT vaere kortere end:

- direktiv 77/62/EOEF: 21 dage (hastetilfaelde: tolv dage)

- direktiv 80/767/EOEF: 42 dage (hastetilfaelde: tolv dage).

b) Fristen for meddelelse af supplerende materiale vedroerende udbudsbetingelserne (for saa vidt der er anmodet derom i tide): senest seks dage (hastetilfaelde: fire dage) foer udloebet af den frist, der er fastsat for modtagelse af buddene.

c) Fristen for modtagelse af buddene regnet fra dagen for afsendelsen af den skriftlige opfordring:

- direktiv 77/62/EOEF: mindst 21 dage (hastetilfaelde: mindst ti dage)

- direktiv 80/767/EOEF: mindst 30 dage (hastetilfaelde: mindst ti dage).

Naar bud kun kan afgives efter besigtigelse paa stedet eller efter gennemsyn paa stedet af bilagsmateriale til udbudsbetingel-

serne, skal fristen baade ved offentlige udbud og begraensede udbud forlaenges i passende omfang.

Opfordring til afgivelse af bud

Ved begraenset udbud skal opfordringen sendes samtidig til alle udvalgte tilbudsgivere og ledsages af udbudsbetingelserne samt de noedvendige supplerende dokumenter.

Opfordringen skal mindst indeholde foelgende oplysninger:

a)

adressen paa den myndighed, hvor relevante dokumenter eventuelt kan faas, og sidste frist for en saadan henvendelse samt eventuelt pris paa og betalingsbetingelser for disse dokumenter;

b)

sidste frist for modtagelse af bud, den adresse, hvortil de skal sendes, samt det eller de sprog, de skal vaere affattet paa;

c)

de personer, der har adgang til at overvaere aabningen af buddene, samt datoen, klokkeslaettet og stedet for denne aabning;

d)

oplysninger om sikkerhedsstillelse og andre garantier af enhver art, som maatte blive forlangt af de ordregivende myndigheder, uanset under hvilken form;

e)

de vaesentlige finansierings- og betalingsbetingelser for ydelsen og/eller henvisninger til de administrativt eller ved lov fastsatte forskrifter, hvoraf de fremgaar;

f)

det tidsrum, i hvilket enhver tilbudsgiver skal opretholde sit bud;

g)

en henvisning til bekendtgoerelsen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende;

h)

angivelsen af det materiale, som eventuelt skal vedlaegges, enten til stoette for erklaeringer, der senere skal kunne efterproeves, og som af ansoegeren afgives i overensstemmelse med bekendtgoerelsen, vedroerende hans egne forhold, eller som supplement til de oplysninger, som der anmodes om i denne bekendtgoerelse, og som ansoegeren har fremsendt til vurdering af, om han opfylder de oekonomiske og tekniske minimumsbetingelser;

i)

kriterierne for tildeling af ordren, hvis det ikke fremgaar af bekendtgoerelsen.

Ansoegningernes og opfordringernes form

Anmodninger om deltagelse og opfordringer til at afgive bud i forbindelse med normale, begraensede udbud kan ifoelge direktivet fremsendes ved skrivelse, telegram, telex eller

telefax. I de sidste tre tilfaelde skal der dog fremsendes bekraeftelse pr. brev.

I hastetilfaelde fastsaetter direktivet, at ansoegningerne om deltagelse og opfordringerne til at afgive bud fremsendes paa hurtigste maade. Ved denne fremgangsmaade er bekraeftelse pr. brev kun obligatorisk for ansoegninger om deltagelse.

6. Metode til beregning af frister

Alle frister, der fastsaettes efter direktiv 77/62/EOEF som aendret ved direktiv 80/767/EOEF, skal beregnes efter Raadets forordning (EOEF, Euratom), nr. 1182/71 af 3. juni 1971 om fastsaettelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter (1).

Efter denne forordning skal frister udtrykt i dage fra en bestemt begivenhed:

a) regnes fra den dag, der foelger efter den dag, hvor denne begivenhed indtraf;

b) regnes fra begyndelsen af den foerste time paa den foerste dag, jf. a), og til udloebet ved udgangen af sidste time paa fristens sidste dag;

c) afsluttes ved udloebet af den sidste time paa den foelgende arbejdsdag, hvis den sidste dag er en helligdag, soendag eller loerdag, og fristerne ikke udtrykkes i timer.

Udtrykkes fristerne i timer, som det ofte er tilfaeldet for visse opgaver, som leverandoererne skal udfoere, udloeber fristerne paa den forudfastsatte dag og time.

Fristerne omfatter helligdage samt soen- og loerdage, undtagen hvis disse udtrykkeligt undtages, eller hvis fristerne udtrykkes i arbejdsdage. De helligdage, der skal tages i betragtning, er de fastsatte helligdage i den medlemsstat, hvor en handling skal foretages.

OEnskes yderligere oplysninger henvises til den paagaeldende forordning.

7. Udvaelgelseskriterier

Virkelig konkurrence paa EF-plan i forbindelse med offentlige indkoebsaftaler kraever, at det undgaas, at leverandoerer vaelges efter kriterier, der tilfaeldigt fastlaegges af de ordregivende myndigheder.

Derfor fastsaettes i kapitel 1, afsnit IV i direktivet de eneste kvalitative kriterier, som disse myndigheder kan laegge til

(1) Denne forordning findes i oversigt XI (se bilag II).

grund, samt hvorledes leverandoererne kan bevise, at de opfylder disse kriterier.

Kriterier for udelukkelse

Som det foerste findes i artikel 20 en udtoemmende liste over leverandoerernes egne forhold, som foelge af hvilke de ordregivende myndigheder uden yderligere undersoegelse kan udelukke ansoegere eller tilbudsgivere fra deltagelse.

Saaledes kan enhver leverandoer udelukkes:

a)

hvis bo er under konkursbehandling eller behandling med henblik paa tvangsakkord uden for konkurs, hvis virksomhed er under likvidation, eller som er ophoert med sin erhvervsvirksomhed, eller som befinder sig i en lignende situation i henhold til en tilsvarende fremgangsmaade, der er fastsat i den nationale lovgivning;

b)

hvis bo er begaeret taget under konkursbehandling eller behandling med henblik paa tvangsakkord uden for konkurs, eller over for hvem andre lignende fremgangsmaader, som er fastsat i den nationale lovgivning, er blevet bragt i anvendelse;

c)

som ved en retskraftig dom er blevet doemt for et strafbart forhold, der rejser tvivl om den paagaeldendes faglige haederlighed;

d)

som i faglige anliggender har begaaet en alvorlig fejl, som den ordregivende myndighed paaviseligt har konstateret;

e)

som ikke har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til betaling af ydelser til socialsikring ifoelge lovbestemmelser i det land, hvor den paagaeldende er etableret, eller i den ordregivende myndigheds land;

f)

som ikke har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til betaling af skatter og afgifter i henhold til lovbestemmelserne i det land, hvor den paagaeldende er etableret, eller i den ordregivende myndigheds land;

g)

som har fremsat groft urigtige erklaeringer i forbindelse med afgivelse af oplysninger, som kan forlanges i medfoer af naevnte kapitel 1.

I forbindelse med de under d) og g) naevnte forhold er det den ordregivende myndighed, der skal bevise, at der foreligger saadanne forhold. I de oevrige tilfaelde derimod er det ansoegeren eller tilbudsgiveren, der, hvis den ordregivende myndighed kraever det i bekendtgoerelsen, skal bevise, at der ikke foreligger et af disse forhold.

Dog findes der i naevnte artikel regler vedroerende de bevismidler, som den ordregivende myndighed kan forlange. Saaledes er den myndighed, der forlanger et saadant bevis, tvunget til som tilstraekkeligt at godkende foelgende:

- for saa vidt angaar a), b) eller c) fremlaeggelse af en udskrift af strafferegisteret eller i mangel heraf et tilsvarende dokument udstedt af en retslig eller administrativ myndighed i hjemlandet eller det seneste opholdsland, hvoraf fremgaar, at leverandoeren ikke befinder sig i en af disse situationer;

- for saa vidt angaar e) og f) en attest udstedt af den kompetente myndighed i den paagaeldende medlemsstat.

Hvis et saadant dokument eller en saadan attest ikke udstedes af det paagaeldende land eller ikke daekker alle de under a), b) og c) naevnte forhold, kan de erstattes af en erklaering under ed, der af vedkommende afgives af en kompetent retslig eller administrativ myndighed, for en notar eller for enhver anden dertil bemyndiget myndighed i den paagaeldende medlemsstat.

I medlemsstater, hvor en saadan edsaflaeggelse ikke anvendes, kan den erstattes af en hoejtidelig erklaering for den kompetente myndighed eller en notar.

I begge tilfaelde fremsender leverandoeren til den ordregivende myndighed en attest, der er udstedt af den kompetente myndighed eller notaren som bekraeftelse paa rigtigheden af erklaeringen under ed eller den hoejtidelige erklaering.

Det faglige register

Enhver leverandoer kan efter artikel 21 opfordres til at godtgoere, at han er optaget i det faglige register som foreskrevet i lovgivningen i det land, hvori han er etableret. Deraf foelger, at en ordregivende myndighed aldrig som betingelse for adgang til ordren kan kraeve, at leverandoererne er optaget i et fagligt register i den ordregivende myndigheds land.

Efterproevning af kvalifikationer

Den efterproevning efter artikel 17 af de faglige kvalifikationer hos de leverandoerer, der ikke er udelukket af en af de ovennaevnte grunde vedroerende deres egne forhold, kan kun foretages paa grundlag af to udvaelgelseskriterier, nemlig deres oekonomisk/finansielle formaaen og deres tekniske formaaen.

Finansiel og oekonomisk formaaen

I artikel 22 fastsaettes for saa vidt angaar beviset for leverandoerens finansielle og oekonomiske formaaen set i relation til de enkelte ordrer, at det normalt kan afgives paa en eller foelgende maader:

a) ved egnede erklaeringer fra en bank;

b) ved fremlaeggelse af virksomhedens balance eller udtog heraf;

c) ved en erklaering om virksomhedens samlede omsaetning i de sidste tre regnskabsaar og dens omsaetning i forbindelse med levering af saadanne varer, som aftalen vedroerer.

Denne liste er ikke udtoemmende. Alt efter ordrens stoerrelse kan de ordregivende myndigheder kraeve andre beviser. Imidlertid skal disse vaere »paakraevet«, dvs. objektivt noedvendige til bevis af leverandoerernes oekonomisk finansielle formaaen i forhold til ordren.

Enhver kraevet dokumentation skal angives i bekendtgoerelsen for offentlige udbud og i bekendtgoerelsen eller i opfordringen til at afgive bud for begraensede udbud.

Er det rimeligt begrundet, at leverandoeren ikke er i stand til at praestere de af den ordregivende myndighed forlangte bevisligheder, skal han have adgang til at godtgoere sin oekonomiske og finansielle formaaen ved hjaelp af ethvert andet dokument, som den ordregivende myndighed maatte finde egnet.

Teknisk formaaen

I artikel 23 findes en udtoemmende liste over de beviser, som de ordregivende myndigheder kan kraeve af leverandoeren til paavisning af hans tekniske formaaen.

Leverandoerens tekniske formaaen kan godtgoeres paa en eller flere af foelgende maader alt efter arten, maengden og anvendelsen af de varer, der skal leveres:

a)

ved fremlaeggelse af en liste over de vaesentligste leveringer, der er gennemfoert i de sidste tre aar, deres beloeb og tidspunkter samt de offentlige eller private aftagere:

- hvis det drejer sig om leveringer til offentlige ordregivende myndigheder, skal leveringerne godtgoeres ved attester, der er udstedt eller paategnet af den kompetente myndighed,

- hvis det drejer sig om private koebere, skal attesterne udstedes af koeberen; i mangel heraf kan en erklaering fra leverandoeren godtages;

b)

ved beskrivelse af virksomhedens tekniske udstyr og de metoder, som leverandoeren anvender til sikring af kvaliteten, samt af virksomhedens muligheder for at gennemfoere undersoegelses- og forskningsopgaver;

c)

ved oplysning om de teknikere eller tekniske institutioner, der er til raadighed, uanset om de hoerer til virksomheden selv eller ej, og navnlig om dem, som har ansvaret for kvalitetskontrollen;

d)

ved proever, beskrivelser og/eller fotografier af de varer, der skal leveres; aegtheden skal kunne attesteres efter anmodning fra den ordregivende myndighed;

e)

ved fremlaeggelse af certifikater udstedt af officielle kvalitetskontrolinstitutter eller -anstalter, hvis kompetence er anerkendt, som attesterer, at varer, som er klart identificeret ved henvisning til visse specifikationer eller standarder, er i overensstemmelse med disse;

f)

naar de varer, der skal leveres, er komplicerede, eller de undtagelsesvis skal opfylde et saerligt formaal, ved et tilsyn udfoert af de ordregivende myndigheder eller paa disses vegne af et kompetent officielt organ i det land, hvor leverandoeren er etableret, med forbehold af dette organs samtykke; dette tilsyn vedroerer leverandoerens produktionskapacitet og om fornoedent hans muligheder for at udfoere undersoegelser og forskning samt de kvalitetskontrolmetoder, han anvender.

Den dokumentation, som den ordregivende myndighed oensker som bevis for den tekniske formaaen, skal angives i bekendtgoerelsen baade i forbindelse med offentlige og begraensede udbud.

Efter ovennaevnte artikel 23 kan omfanget af de oplysninger, der kraeves af de ordregivende myndigheder, »ikke gaa laengere end indkoebsaftalen tilsiger«, dvs. disse oplysninger skal svare til, hvad der er noedvendigt for at vurdere, om leverandoerernes tekniske formaaen svarer til de oenskede leverancer.

Desuden paalaegges de ordregivende myndigheder at tage leverandoerernes legitime interesser i betragtning med hensyn til beskyttelsen af deres virksomheders tekniske hemmeligheder.

Yderligere oplysninger

Inden for begraensningerne i de netop omtalte artikler 20 til 23 kan de ordregivende myndigheder anmode leverandoereroee om at supplere eller uddybe de forelagte bevisligheder. Det skal praeciseres, at anmodninger om disse yderligere oplysninger er begraenset til ovennaevnte.

8. Kriterier for tildeling af ordrer

De kriterier, som den ordregivende myndighed kan laegge til grund ved tildeling af ordrer, er som praeciseret i direktivets artikel 25 enten den laveste pris eller det oekonomisk mest fordelagtige bud.

Kriteriet vedroerende laveste pris giver ikke anledning til fortolkningsproblemer, idet kun den af tilbudsgiveren forlangte pris skal tages i betragtning, og ordren skal gives til den tilbudsgiver, der forlanger den laveste pris.

Derimod kraever kriteriet vedroerende det oekonomisk mest fordelagtige tilbud yderligere kommentarer. Problemet er saaledes at vurdere de enkelte elementer i tilbuddet. Med henblik herpaa angives i direktivet, at de ordregivende myndigheder kan basere sig paa »forskellige kriterier, som varierer alt efter det paagaeldende indkoeb: f. eks. pris, leveringstid, driftsomkostninger, rentabilitet, kvalitet, aestetik og funktionsmaessig vaerdi, teknisk vaerdi, service og teknisk bistand«.

Denne liste er ikke udtoemmende, men af de naevnte eksempler ses, at de elementer, der indgaar i det oekonomisk mest fordelagtige tilbud kun maa vaere objektive kriterier, der kan anvendes ensartet paa alle bud, og som er naert knyttet til ordren. De er meget forskellige for at opfylde de krav, der stilles til de oenskede leveringer, samt tilfredsstille den ordregivende myndigheds forventninger med hensyn til benyttelsen.

Alle kriterier, som disse myndigheder regner med at laegge til grund ved bestemmelsen af det oekonomisk mest fordelagtige tilbud, skal vaere anfoert i udbudsbekendtgoerelsen eller i udbudsbetingelserne. Kriterier, der ikke er blevet naevnt deri, kan ikke anvendes ved tildelingen af ordren.

I direktivet praeciseres desuden, at kriterierne om muligt skal anfoeres i den praeferenceorden, som de ordregivende myndigheder oensker at anvende. Det er nemlig vigtigt, at leverandoererne underrettes om det grundlag, paa hvilket deres tilbud vurderes.

Unormalt lave tilbud

Er tilbuddene klart unormalt lave i forhold til leverancen, kan de ordregivende myndigheder efterproeve prisens sammensaetning, inden ordren tildeles. Ved efterproevningen skal de ordregivende myndigheder dog anmode de paagaeldende tilbudsgivere om at fremsende den noedvendige dokumentation, og de skal i givet fald underrette dem om, hvilken del der anses for uantagelig. Foelges denne fremgangsmaade ikke, kan intet tilbud afvises med den begrundelse, at prisen er unormalt lav.

Den ordregivende myndigheds udtrykkelige ret ifoelge denne bestemmelse til at fastslaa, om den naevnte dokumentation kan antages, giver ham i intet tilfaelde lov til paa forhaand at afvise den ved at forkaste tilbuddet uden at anmode tilbudsgiveren om yderligere oplysninger. Formaalet med denne bestemmelse, nemlig at beskytte tilbudsgiveren mod tilfaeldige afgoerelser fra de ordregivende myndigheders side, kan saaledes ikke naas, hvis sidstnaevnte skulle afgoere, om der er grund til at anmode tilbudsgiveren om dokumentation (1).

(1) I overensstemmelse med Domstolens afgoerelse vedroerende artikel 29, stk. 5, i direktiv 71/305/EOEF, hvis indhold er det samme som i artikel 25, stk. 5, i direktiv 77/62/EOEF.

Efterproevningen af unormalt lave tilbud er saaledes obligatorisk og det skal kunne kontrolleres, om de garantier, der saaledes gives tilbudsgiveren, overholdes. Derfor har Kommissionen ment, at proceduren skal foregaa skriftligt, saaledes at sagens akter foreligger (brevveksling, referater af samtaler og rapporter, der naturligvis meddeles tilbudsgiveren); den skriftlige form er den eneste mulighed for senere kontrol.

Med hensyn til vurderingen af tilbuddene skal det understreges, at grundlaget for de ordregivende myndigheders skoen over, hvorvidt tilbuddene er unormalt lave, er de bestaaende forhold i tilbudsgiverens land, naturligvis under hensyn til de eventuelle yderligere udgifter som foelge af, at leverancerne skal foretages i et andet EF-land, og det skal isaer sikres, at der ikke skabes forskelsbehandling mellem indenlandske tilbudsgivere og tilbudsgivere fra andre medlemsstater ved, at kun forholdene paa markedet i den ordregivende myndigheds eget land tages i betragtning.

Det er under alle omstaendigheder udelukket, at et tilbud afvises som unormalt lavt, hvis det er korrekt opstillet efter bestaaende forhold paa markedet i den medlemsstat, hvor tilbudsgiveren er etableret, og hvis det opfylder de krav, der stilles i forbindelse med leverancen.

Undtagelse

Der fastsaettes i direktivet en undtagelse fra forpligtelsen til at tildele ordren enten paa grundlag af den laveste pris eller det oekonomisk mest fordelagtige tilbud. Saaledes kan medlemsstaterne basere sig paa andre kriterier inden for rammerne af bestemmelser, der var gaeldende paa tidspunktet for vedtagelsen af direktiv 77/62/EOEF, og hivs formaal er at indroemme visse tilbudsgivere en fortrinsstilling. Det er dog en betingelse, at de regler, der paaberaabes, er forenelige med Traktaten.

Spoergsmaalet om regionale praeferencer har laenge givet anledning til problemer i denne sektor. Kommissionen vil paa baggrund af Den Europaeiske Faelles Akt snarest fastlaegge sin holdning til disse spoergsmaal.

III. Offentlige bygge- og anlaegskontrakter - direktiv 71/305/EOEF

1. Hvad forstaas der ved offentlige bygge- og anlaegskontrakter?

Ved offentlige bygge- og anlaegskontrakter forstaas efter artikel 1 i direktiv 71/305/EOEF gensidigt bebyrdende kontrakter, som afsluttes skriftligt mellem en entreprenoer paa den ene side og en ordregivende myndighed paa den anden, og hvis formaal er en af de former for bygge- og anlaegsvirksomhed, der er anfoert under klasse 40 i Systematisk Opstilling

af Erhvervsgrene inden for De Europaeiske Faellesskaber (NICE), som er anfoert i bilaget til direktiv 71/304/EOEF (1).

Begrebet entreprenoer

Entreprenoeren kan baade vaere en fysisk og juridisk person eller et konsortium af entreprenoerer. Konsortier kan indgive bud, uden at det kan forlanges, at de antager en bestemt retlig form. Den ordregivende myndighed kan kun forlange dette, saafremt konsortiet faar tildelt ordren.

Begrebet ordregivende myndighed

Ved ordregivende myndighed forstaas i direktivet staten, lokale myndigheder og offentligretlige juridiske personer eller hvad der svarer hertil, i medlemsstater, hvor saadanne ikke kendes (2), jf. bilag I til det naevnte direktiv (3).

Kontraktens form

I direktivet fastsaettes blot vedroerende kontrakten, at den skal vaere gensidigt bebyrdende og afsluttet skriftligt. Der anfoeres intet om indholdet.

Direktivets anvendelsesomraade er derfor det bredest mulige og kan omfatte alle aftaler, som kontraktens partner maatte indgaa. Den ordregivende myndighed er ligeledes frit stillet med hensyn til finansieringsmaaden for en ordre, og myndigheden kan saaledes raade over egne midler, laane den noedvendige kapital eller f. eks. overlade det til entreprenoeren fuldstaendigt at finansiere projektet.

Derfor skal som kontrakter efter direktivet baade betragtes saadanne kontrakter, hvorved en ordregivende myndighed lader en privatretlig person planlaegge og udfoere et projekt, og kontrakter, der baade omfatter finansiering, projektering og udfoerelse af arbejdet.

(1) NICE-fortegnelsen er blevet revideret, omkodificeret og i 1970 indarbejdet i en mere omfattende nomenklatur for samtlige former for erhvervsvirksomhed. Den er derefter omdoebt til NACE (Systematisk Fortegnelse over OEkonomiske Aktiviteter i De Europaeiske Faellesskaber). Efter disse aendringer er klasse 40 i NICE (bygge- og anlaegsvirksomhed) blevet klasse 50 i NACE med uaendret navn. De i direktivet omhandlede former for virksomhed findes i tabel V (se bilag II).

(2) Denne definition af begrebet ordregivende myndigheder findes i den aendrede artikel 1, litra b), i direktiv 71/305/EOEF, der findes i dokumenterne vedroerende Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongeriges tiltraedelse af De Europaeiske Faellesskaber.

(3) Denne liste findes i oversigt V (bilag II).

2. Offentlige bygge- og anlaegskontrakter, der omfattes af direktivet

Begrebet offentlige bygge- og anlaegskontrakter, der netop er defineret, er af grundlaeggende betydning for at fastlaegge direktivets anvendelsesomraade. Direktivete regler for tildeling af ordrer anvendes dog foerst fra et bestemt kontraktbeloeb, og der gaelder visse undtagelser i forbindelse med visse organers virksomhed, ligesom der findes saerlige bestemmelser for nogle former for udbud og for beregning af vederlaget for at udfoere arbejde ved koncessionskontrakter.

Disse aspekter gennemgaas i store traek i det foelgende. Det anbefales i givet fald at henvende sig direkte til den kompetente tjenestegren i Kommissionen.

Taerskelbeloeb

Ifoelge Raadets direktiv 78/669/EOEF (4), der er en aendring af direktiv 71/305/EOEF som foelge af indfoerelsen af Den Europaeiske Regningsenhed (ECU), omfattes offentlige bygge- og anlaegskontrakter af en vaerdi der uden moms vurderes til 1 000 000 ECU eller derover af direktivet.

Den modvaerdi i national valuta, som skal laegges til grund ved beregningen af taerskelbeloebet for disse kontrakter, er gennemsnittet af de tolv foregaaende maaneders daglige vaerdi af denne valuta. Det beregnes af Kommissionen hvert andet aar paa den sidste dag i oktober og gaelder fra den foelgende 1. januar. Modvaerdien offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, C-udgaven, hvert andet aar i november. For 1986 til 1987 (5) var taerskelbeloebene foelgende:

>TABELPOSITION>

Beregningsmetode for taerskelbeloebet

I direktivet fastsaettes ligeledes regler for, hvorledes kontraktbeloebet bestemmes. Dette beloeb skal beregnes baade paa

(4) EFT nr. L 225 af 16. 8. 1978, s. 41.

(5) EFT nr. C 307 af 28. 11. 1985, s. 2.

grundlag af bygge- og anlaegsarbejdets vaerdi og vaerdien af de leverancer, der er noedvendige for arbejdets udfoerelse, selv naar disse leverancer stilles til raadighed for entreprenoeren af den ordregivende myndighed.

Desuden skal den ordregivende myndighed, der har til hensigt umiddelbart efterfoelgende at lade lignende arbejder udfoere som det, den har overdraget til virksomheden, og tildele dette arbejde direkte til tilslags