Kommissionens beslutning

af 9. april 2002

om støtteordning C 74/2001 (ex NN76/2001), som Belgien har gennemført, og om den støtteordning, som Belgien planlægger at gennemføre til fordel for diamantsektoren

(meddelt under nummer K(2002) 1345)

(Kun den nederlandske og den franske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2002/778/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

i betragtning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i henhold til ovennævnte artikler(1), samt i betragtning af disse bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFREMSTILLING

(1) I juli 1999 modtog Kommissionen en klage fra sammenslutningen af forhandlere af rådiamanter vedrørende den interne udligningsfond for diamantsektoren, i det følgende benævnt "udligningsfonden". I anledning af denne klage bad Kommissionen Belgien om yderligere oplysninger ved brev af 15. november 1999 (D/64713). Ved brev af 6. december 1999 (indgået samme dag under nr. A/39442) bad Belgien om udsættelse til den 31. januar 2000 med hensyn til indsendelse af oplysningerne, hvilket Kommissionen accepterede ved brev af 8. december 1999 (D/65127). Ved brev af 27. januar 2000 (indgået den 28. januar 2000 under nr. A/30751) bad Belgien om en yderligere udsættelse til den 29. februar 2000. Belgien indsendte nærmere oplysninger ved brev af 28. februar 2000 (indgået den 1. marts 2000 under nr. A/31802). Der foregik en drøftelse mellem Belgien og Kommissionen den 3. februar 2000; en anden drøftelse fandt sted den 25. april 2000. Den klagende part indsendte også forskellige breve med supplerende oplysninger.

(2) Den 13. marts 2000 annullerede statsrådet af proceduremæssige årsager resolutionen om ændring af de bestemmelser, som udligningsfonden var baseret på. Såvel opkrævningerne som udbetalingerne blev standset. Belgien blev viklet ind i forskellige juridiske procedurer i forbindelse med ikke-skyldige betalinger.

(3) Under drøftelserne den 25. april 2000 forpligtede Belgien sig til at søge de udbetalte beløb tilbagebetalt fra Lens Diamond Industries NV, den eneste støttemodtager, der havde modtaget over 100000 EUR. Ved brev af 8. august 2000 (D/54231) anmodede Kommissionen om en skriftlig bekræftelse af dette tilsagn og nærmere oplysninger om tilbagesøgningsprocedurerne. Ved brev af 28. august 2000 (indgået den 29. august 2000 under nr. A/37035) anmodede Belgien om udsættelse til den 30. september 2000 med hensyn til indsendelse af de ønskede oplysninger, hvilket Kommissionen accepterede ved brev af 31. august 2000 (D/54503). Belgien indsendte oplysningerne ved brev af 2. oktober 2000 (indgået den 6. oktober 2000 under nr. A/38191). Kommissionen anmodede om yderligere oplysninger ved brev af 11. oktober 2000 (D/55155) og erindrede Belgien om denne anmodning ved brev af 29. november 2000 (D/55935). Belgien svarede ved brev af 11. december 2000 (indgået den 13. december 2000 under nr. A/40511). Kommissionen anmodede om yderligere oplysninger med hensyn til forløbet af tilbagesøgningsproceduren ved brev af 18. januar 2001 (D/50188), 26. marts 2001 (D/51276), 17. maj 2001 (D/52040) og 29. juni 2001 (D/52666). Det advokatkontor, som repræsenterer Belgien, svarede ved brev af 9. april 2001 (indgået den 10. april 2001 under nr. A/32970) og af 12. juli 2001 (indgået samme dag under nr. A/35663). Belgien bekræftede oplysningerne i sidstnævnte brev ved brev af 24. juli 2001 (indgået den 26. juli 2001 under nr. A/36056). Belgien og det advokatkontor, der repræsenterer Belgien, meddelte uformelt Kommissionen, at det er hensigten at indføre en ny ordning til afløsning af den annullerede ordning. Ved brev af 31. oktober 2001 (indgået den 5. november 2001 under nr. A/38610) bekræftede Belgien disse oplysninger.

(4) Ved brev af 17. oktober 2001 meddelte Kommissionen Belgien sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til støtteforanstaltningen. Belgien svarede ved brev af 30. november 2001 (indgået den 4. december 2001 under nr. SG(A/13215). Beslutningen blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(2). Kommissionen har opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den pågældende foranstaltning.

(5) Kommissionen har kun modtaget bemærkninger til denne sag fra den klager, der indbragte sagen (brev af 17. januar 2002, indgået under nr. A/30398) og fra selve udligningsfonden (brev af 17. januar 2002, indgået under nr. A/30353). Ved brev af 24. januar 2002 (D/50280) sendte Kommissionen disse bemærkninger til Belgien og gav Belgien mulighed for at kommentere dem. Den modtog Belgiens kommentarer fra advokatkontoret ved brev af 28. februar 2002 (indgået den 1. marts 2002 under nr. A/31591) og fra Belgien ved brev af 6. marts 2002 (indgået den 11. marts 2002 under nr. A/31853). Endelig indsendte advokatkontoret ved brev af 20. marts 2002 (indgået den 22. marts 2002 under nr. A/32195) et eksemplar af tidsskriftet National Geographic fra marts 2002, som indeholder forskellige artikler angående de forskellige aspekter af diamanter.

II. BESKRIVELSE AF STØTTEORDNINGEN

(6) Foranstaltningerne har til formål at fremme diamantsektoren i Antwerpen og forhindre, at diamantindustrien flytter til tredjelande uden for Det Europæiske Fællesskab. Dette mål skal nås ved at give arbejdsgiverne i diamantindustrien tilskud, som delvis kompenserer for de sociale forpligtelser, der påhviler dem.

(7) Den oprindelige ordning blev indført ved lov af 26. marts 1999 om den belgiske handlingsplan for beskæftigelsen fra 1998(3) og ved den kongelige resolution af 3. juni 1999(4) om ændring af den kongelige resolution af 21. november 1960(5) om fastlæggelse af vedtægterne for den interne udligningsfond for diamantsektoren.

(8) Ifølge denne ordning skulle der opkræves en afgift på værdien af hver enkelt diamanttransaktion hos enhver fysisk eller juridisk person, hvis hoved- eller bibeskæftigelse ligger inden for diamanthandelen eller diamantindustrien. Alle virksomheder, der er beliggende i Belgien, skulle betale denne afgift. Ved transaktion forstås enhver aftale, som tager sigte på at skabe en værditilvækst i forbindelse med salg af diamanter, såvel på det nationale marked som på eksportmarkedet(6). Afgiftens størrelse blev fra 1. april 1999 fastsat til 0,08 %. Fra og med den 1. april 2000 skulle afgiften forhøjes til 0,10 %. Afgifterne for 1999 blev vurderet til 313125000 BEF (7,76 mio. EUR)(7).

(9) De opkrævede beløb blev brugt til at udbetale udligningstilskud til arbejdsgivere, der ansætter personale inden for diamantforarbejdning (kløvning, slibning, polering, reparation og savning af diamanter). Tilskuddene blev fastsat af et styrelsesråd og var begrænset til størrelsen af arbejdsgiverbidraget i den generelle socialsikringsordning. I praksis dækkede tilskuddene kun delvis disse arbejdsgiverafgifter. Arbejdsgiverne fik ret til disse tilskud fra og med den 1. juli 1999. Ifølge Belgien udgjorde tilskuddene dengang 33 % af den samlede lønsum; de udgjorde i gennemsnit 1,2 %, svingende fra 0,5 % til 3 %, af de samlede produktionsomkostninger. Ordningen skulle have en degressiv karakter: Hvis den blev en succes, ville antallet af arbejdstagere stige, hvorved tilskudsbeløbet pr. arbejdstager ville falde. Belgien er af den opfattelse, at alle begunstigede virksomheder undtagen én falder ind under fællesskabsdefinitionen af små og mellemstore virksomheder.

(10) Ved resolution af 13. marts 2000 annullerede statsrådet foranstaltningen fra 1999. Der blev i alt udbetalt 172254892 BEF (4,27 mio. EUR) i udligningstilskud. Det var kun i tilfældet Lens Diamond Industries NV, at beløbet oversteg 100000 EUR, nemlig [...](8). I mellemtiden har Belgien forpligtet sig til at overholde de minimis-reglen(9) (i det følgende benævnt "de minimis-forordningen") for så vidt angår anvendelsen af den annullerede ordning.

(11) Da Belgien underrettede Kommissionen om den ordning, der skulle afløse den annullerede ordning, var drøftelserne om alle aspekterne af denne nye ordning endnu ikke afsluttet, men som helhed adskiller den nye ordning sig næppe fra den oprindelige ordning. Det beløb, der skal opkræves, ville ligeledes blive fastsat til 0,10 %, og grundlaget og fastsættelsen af godtgørelserne ville heller ikke blive ændret. Ordningen træder først i kraft i første eller andet kvartal 2002. Dens gyldighed er i princippet ubegrænset. Det skal bemærkes, at Belgien ikke har forpligtet sig til at overholde de minimis-forordningen for så vidt angår anvendelsen af den nye ordning.

Grunde til indledning af proceduren efter artikel 88, stk. 2

(12) I sin foreløbige vurdering forklarede Kommissionen, at foranstaltningerne efter dens opfattelse udgør statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og at denne støtte ville udgøre driftsstøtte, for hvilken der ikke ser ud til at gælde nogen undtagelse i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3.

III. BEMÆRKNINGER FRA DE INTERESSEREDE PARTER

(13) Klageren, som er sammenslutningen af forhandlere af rådiamanter, tilslutter sig de argumenter, som Kommissionen har fremført i sin beslutning om at indlede proceduren. Foranstaltningen er nemlig til fordel for den belgiske diamantindustri og medfører endvidere diskrimination mellem forhandlere af rådiamanter, idet de, der ikke udøver nogen industriel virksomhed, ikke får fordel af foranstaltningen. Foranstaltningen er i strid med sidstnævnte forhandleres interesser: En belgisk forhandler, der køber en rådiamant for at sælge den i Tyskland, skal betale afgiften, mens en ikke-belgisk forhandler ikke skal betale den for samme transaktion.

(14) Udligningsfonden tilslutter sig Belgiens argumenter.

IV. BEMÆRKNINGER FRA BELGIEN

(15) For det første er Belgien overrasket over, at beslutningen om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, ikke alene angår den annullerede foranstaltning, men også den påtænkte foranstaltning, som Belgien endnu ikke havde underrettet Kommissionen formelt om.

(16) Endvidere gør Belgien gældende, at diamantfondens midler ikke udgør statsmidler, således som det kræves i definitionen af statsstøtte i artikel 87, stk. 1, jf. dommen i sagen PreussenElektra(10). Der er ikke tale om overførsel af statsmidler, forhandlernes bidrag erstatter arbejdsgiverbidragene. For staten er den budgetmæssige virkning neutral. Det forhold, at bidragene opkræves på grundlag af lovbestemmelser, påvirker ikke dette ræsonnement.

(17) For det tredje anfører Belgien, at ordningen kun indebærer en styrkelse af solidaritetsmekanismen, således som dette er tilfældet i ethvert socialsikringssystem. I denne forbindelse betales arbejdsgiverbidragene til den sociale sikkerhed imidlertid ikke mere af arbejdsgiverne i industrien, men af hele diamantsektoren, herunder diamanthandlerne. Bortset fra denne ændring af solidaritetsmekanismen er der ingen andre ændringer af systemet. Dette argument bekræftes af det forhold, at en samarbejdende socialsikringsorganisation kan påtage sig at opkræve udligningsafgifterne. Ordningen i diamantsektoren kan sammenlignes med et sektorspecifikt socialsikringssystem i lighed med andre specifikke systemer, f.eks. for søfolk.

(18) Belgien tilføjer, at foranstaltningen ikke har nogen indvirkning på samhandelen mellem medlemsstater. Antwerpens situation er meget specifik. Byen rummer det vigtigste center for handel med rådiamanter i EU(11). Det anslås, at Antwerpen tegner sig for 80 % af handelen med rådiamanter i Det Europæiske Fællesskab. Knap 0,1 % af de rådiamanter, der forhandles i Antwerpen, går til andre medlemsstater for at blive forarbejdet dér. Den årlige værdi af de rådiamanter, der forarbejdes i Belgien, udgør ca. 500 mio. USD.

(19) Der er ikke tale om konkurrencefordrejning for så vidt angår forhandlere af rådiamanter. Udligningstilskuddene vedrører kun den industrielle aktivitet. De har ingen negative virkninger for forhandlerne. Endvidere medfører tilskuddene en reduktion i omkostningerne for forarbejdede diamanter, som forhandlerne ligeledes har fordel af. Belgien har fremlagt en foreløbig rapport, som viser en positiv virkning for hele diamantindustrien i Antwerpen.

(20) Belgien henviser også til sagen "Künstlersozialversicherung" (socialsikring for kunstnere)(12), der på visse punkter ligner foranstaltningen i diamantsektoren. I denne sag blev det konstateret, at forlag og pressebureauer er forpligtet til at betale et bidrag til bestemte forsikringer for kunstnere og journalister. Kommissionen har sat spørgsmålstegn ved foranstaltningen, fordi den førte til en dobbelt beskatning. Den har aldrig påberåbt sig anvendeligheden af statsstøttereglerne, om end Tyskland ligeledes bidrager til systemet af egne midler.

(21) Belgien har fremlagt en analyse udarbejdet af et økonomisk undersøgelsesbureau. Denne rapport beskriver i første omgang konkurrenterne inden og uden for Det Europæiske Fællesskab. Diamantvirksomhederne i Nederlandene har ifølge rapporten en lokal karakter, fordi de hovedsagelig er rettet mod turisterne i Amsterdam og den lokale smykkeindustri. Den tyske industri har ifølge rapporten en mere industriel karakter og et større aktivitetsområde end den nederlandske. De tyske virksomheder er ifølge rapporten specialiseret i forarbejdning af diamanter til medicinske formål og reparationsarbejde. Disse virksomheder står under alle omstændigheder ikke i et konkurrenceforhold til den belgiske diamantindustri. Sidstnævnte industri har en tendens til at specialisere sig i masseforarbejdning af forholdsvis store og værdifulde diamanter. De vigtigste konkurrenter befinder sig i Indien, Israel, Amerikas Forenede Stater, Thailand, Sri Lanka, Kina, Rusland og Sydafrika.

(22) For det andet indeholder rapporten ligeledes statistikker over handelen med rå og forarbejdede diamanter. Disse statistikker viser ingen indvirkning på samhandelen i Fællesskabet. I den periode, hvor den belgiske foranstaltning blev anvendt, blev der sendt endnu flere rådiamanter til Nederlandene, Tyskland, Frankrig og Italien. Den procentvise stigning er endog større end for eksporten til tredjelande. Belgiens eksport af forarbejdede diamanter til Frankrig er faldet siden foranstaltningens indførelse, og eksporten til Nederlandene, Tyskland og Italien er steget. Stigningen fortsatte imidlertid, efter at foranstaltningen blev annulleret, hvilket rejser tvivl om foranstaltningens eventuelle virkning. Rapporten indeholder også oplysninger om importen af forarbejdede diamanter i Belgien. Ud fra disse oplysninger kan der ikke drages nogen tydelig konklusion med hensyn til virkningerne af foranstaltningen. Størstedelen (70-80 %) af importen af forarbejdede diamanter angår under alle omstændigheder diamanter, der er eksporteret og igen importeret efter en inspektion.

(23) For det tredje indeholder rapporten en analyse af afgiftens følger for forhandlerne. Det konkluderes, at afgiften ikke fører til diskrimination af de "blandede" forhandlere til fordel for de "rene" forhandlere, fordi ingen forhandler forventes at anvende indtægterne fra andre aktiviteter til at afbøde virkningen af afgiften. Dette ræsonnement indebærer ligeledes, at det ikke må forventes, at de priser, forhandlerne har fastsat, påvirkes af de tilskud, de modtager i kraft af deres industrielle aktiviteter. Derudover udgør tilskuddene kun en ringe del af den samlede pris (ca. 1,2 % af de samlede omkostninger) og af bidragene, ligesom tilskuddene angår den samme diamantproduktionskæde, hvilket reducerer nettovirkningen.

(24) Rapporten slutter med to generelle bemærkninger. For det første skulle foranstaltningen kunne ses som en korrektion, der skal råde bod på et markedssvigt. Diamanthandelen begunstiges af de "eksternaliteter", der følger med diamantindustriens tilstedeværelse. Foranstaltningen fører til en "internalisering af disse eksternaliteter". Den anden generelle bemærkning går ud på, at arbejdsomkostningerne i Belgien er høje, og at skatte- og socialbidragssystemet medfører fordrejninger. Ifølge rapporten tjener foranstaltningen kun til at rydde sådanne fordrejninger af vejen.

V. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN

V.1. Støtteforanstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1

Statsmidler og dommen i sagen PreussenElektra

(25) De opkrævede beløb må betragtes som statsmidler. Foranstaltningen består af en skattelignende afgift. Midlernes størrelse og formål fastlægges i henhold til belgisk lovgivning. Domstolen har i forskellige domme fastslået, at skattelignende afgifter kan udgøre statsstøtte(13). Kommissionen er af den opfattelse, at dommen i sag C-379/98 (PreussenElektra(14)) ikke finder anvendelse på de pågældende forhold og omstændigheder. Diamantvirksomhederne modtager under ingen omstændigheder tilskuddene direkte fra de bidragydende virksomheder. Lovgivningen indeholder ingen bestemmelser om en minimumspris for det pågældende produkt, således som det var tilfældet i sagen PreussenElektra. I forbindelse med udligningsfonden drejer det sig om en "traditionel" skattelignende afgift, fastsat ved lov og administreret af en ved samme lov oprettet fond, mens beløbene fra denne skattelignende afgift opkræves og godtgørelserne udbetales af den fond, der er oprettet ved samme lov. Arbejdsministeriet godkender tilskuddenes størrelse. En kongelig udnævnt regeringskommissær, udpeget af ministeren med ansvar for arbejdsanliggender, overværer kontrolorganernes møder med rådgivende funktion. Han kan imidlertid appellere enhver beslutning, som han anser for at være i strid med loven eller vedtægterne, og denne appel har opsættende virkning. Den pågældende beslutning bliver definitiv, medmindre ministeren erklærer den ugyldig inden for en frist på 20 dage. Systemet falder ind under den offentlige ret. Under den annullerede ordning udnævnte kongen alle medlemmerne af det generelle administrationsorgan og alle medlemmerne af den særlige forvaltningskomité, som skulle bistå dette organ. Hvad angår den påtænkte ordning har Belgien forklaret, at bestemmelserne vedrørende administrationen af udligningsfonden stadig er genstand for forhandlinger og overvejelser.

Selektiv fordel og (potentiel) fordrejning

(26) Støtte, som over en periode på tre år overskrider 100000 EUR for en enkelt virksomhed, forstyrrer konkurrencen eller truer med at forstyrre denne ved at begunstige bestemte virksomheder. Ifølge Domstolens retspraksis udgør en delvis lempelse af de sociale byrder, der påhviler virksomhederne i en bestemt erhvervsgren, en støtteforanstaltning i henhold til traktatens artikel 87, stk. 1, når den foranstaltning delvis tilsigter at fritage virksomhederne for byrder, der følger af en normal anvendelse af det almindelige sociale forsorgssystem, når undtagelsen ikke berettiges ved systemets karakter eller opbygning(15). Udligningstilskuddene udgør en sådan fritagelse til fordel for virksomhederne i den belgiske diamantindustri og, for så vidt angår den gamle ordning, især Lens Diamond Industries NV. Arbejdsgiverne i diamantsektoren i andre medlemsstater og arbejdsgiverne i andre industrigrene i Belgien kan ikke få fordel af en lignende godtgørelse af deres sociale udgifter. I det belgiske sociale system bidrager arbejdsgiverne med et fast beløb til finansieringen af deres arbejdstageres sociale sikkerhed. Foranstaltningen skaber en selektiv undtagelse uden for det generelle system for arbejdsgiverne i diamantsektoren. Resultatet er en fordrejning af konkurrencen til fordel for sidstnævnte. Argumentet om, at det specifikke system styrker solidariteten inden for diamantsektoren, ændrer intet ved denne konklusion. Belgien anser selv ordningen for en specifik tilpasning til diamantsektoren og henviser til de specifikke omstændigheder for denne sektor, som har fået Belgien til at træffe de pågældende foranstaltninger. Dette bekræfter, at foranstaltningen ikke berettiges ved det belgiske sociale systems karakter eller opbygning. Således har Domstolen i sagen Maribel bis/ter-ordningen fastslået, at en ordning, som forfølger en beskæftigelsespolitik med midler, der alene giver de pågældende virksomheder, som henhører under bestemte erhvervssektorer, en direkte fordel med hensyn til deres konkurrencemæssige stilling, ikke er begrundet i karakteren og opbygningen af den i Belgien gældende sociale sikringsordning(16).

(27) For så vidt angår Belgiens bemærkning om, at der eksisterer andre sektorspecifikke socialsikringsordninger, herunder især ordningen for søfolk, skal det bemærkes, at Kommissionen i EF-retningslinjerne for statsstøtte til søtransportsektoren har præciseret begrebet statsstøtte i denne sammenhæng og under hensyntagen til de meget specifikke karakteristika i denne sektor betingelserne for, at en sådan støtte kan anses for forenelig med fællesmarkedet(17).

(28) Statsrådets annullering af ordningen betyder, at administrationsorganet for udligningsfonden ikke længere har beføjelse til at udøve administrative opgaver. Arbejdsministeren har overtaget den foreløbige administration af de disponible finansielle midler. Til det formål har han udpeget personer, der kontrolleres af en gruppe likvidatorer. Annulleringen har også fjernet grundlaget for betalinger til og fra fonden. Som følge heraf er fonden blevet impliceret i en række juridiske procedurer om tilbagesøgning af uberettigede betalinger. Likvidatorgruppen har imidlertid truffet principbeslutning om først at tilbagesøge tilskuddene og tilbagebetale bidragene, når der er truffet en første principafgørelse med hensyn til disse procedurer. Kommissionen konkluderer heraf, at tilbagesøgningen ikke sker umiddelbart og er usikker, idet den er afhængig af fremtidige afgørelser. Indtil nu består fordelen fortsat. Det fremgår af de oplysninger, som Belgien har indsendt, at den påtænkte ordning vil medføre tilsvarende fordele, der rent faktisk er meget større, idet ordningen finder anvendelse i en ubegrænset periode.

Påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne

(29) Når en finansiel støtte, som ydes af en stat, styrker en virksomheds position i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen inden for Fællesskabet, må det ifølge Domstolens retspraksis antages, at denne samhandel påvirkes af støtten(18). I det foreliggende tilfælde styrker tilskuddene diamantvirksomhedernes stilling på markedet for forarbejdede diamanter. Disse virksomheder eksporterer størstedelen af deres produktion, heraf en stor del til andre medlemsstater. Som angivet af Belgien findes der små koncentrationer af denne aktivitet i andre medlemsstater, bl.a. Nederlandene (Amsterdam) og Tyskland (Idar-Oberstein).

(30) Kommissionen kan ikke følge argumentet om, at diamantvirksomhederne i Nederlandene og Tyskland ikke skulle konkurrere med de belgiske virksomheder. Der består rent faktisk konkurrence: Det må forventes, at det lokale klientel (lokale juvelerer, engroshandelen i smykkesektoren osv.) foretager en analyse af kvalitets-/prisforholdet for de "lokale" diamanter sammenholdt med kvalitets-/prisforholdet for den belgiske eksport. Man må endog gå ud fra, at turister stimulerer konkurrencen, for så vidt som diamantcentrene er kendt i hele verden. Således sælger nogle virksomheder i Amsterdam en væsentlig del af deres produkt til amerikanere, der allerede kender virksomhedernes omdømme. Kunden har allerede taget højde for konkurrencen med Antwerpen ved valget af rejse.

(31) Endvidere befinder de belgiske diamantvirksomheder sig som helhed i samme markedssegment som deres europæiske konkurrenter. Antwerpen har allerede mistet en betydelig markedsandel til virksomheder i lavtlønslande. De belgiske virksomheder vil i stadig højere grad være tvunget til at styrke deres stilling inden for højkvalitetssegmentet. Det er netop det segment, hvor forskellige nederlandske (og sandsynligvis også tyske) virksomheder er aktive. Bemærkningen fra det økonomiske analysekontor, som Belgien har engageret, om, at der skal skelnes mellem de belgiske virksomheder, der er specialiseret i "storstilede" aktiviteter, og de virksomheder i andre medlemsstater, der skulle have "mindre" aktiviteter, holder ikke stik(19). Det drejer sig om det samme produktmarked(20).

(32) Selv om den første konsekvens af tilskuddene er en reduktion af arbejdsomkostningerne, kan det ikke udelukkes, at de også styrker de støttemodtagende virksomheders stilling på input-markederne, herunder især markedet for rådiamanter. Virksomheden De Beers indtager en særdeles stærk stilling på det marked. For hele Europa tillader den kun omkring 40 "inspektører", som er etableret i Antwerpen, at sælge rådiamanter. Det er almindeligt, at rådiamanter er genstand for flere på hinanden følgende transaktioner, før de forarbejdes. De samme belgiske, nederlandske, tyske osv. virksomheder møder således hinanden på dette marked.

(33) Kommissionen er enig med konklusionerne i rapporten fra det økonomiske analysekontor, hvori det hedder (s. 2), at "tallene vedrørende handelen skal fortolkes med stor forsigtighed og kan ikke levere noget afgørende bevis". Der kan nemlig sættes spørgsmålstegn ved de perioder, der er taget i betragtning, de frister, der formentlig vil være nødvendige for at konstatere virkningerne af foranstaltningen, og en hel række andre faktorer, der kan have indvirkning på de fremlagte oplysninger. Endvidere må omfanget af diamantindustrien uden for Belgien og inden for fællesmarkedet ikke undervurderes. Ud fra de oplysninger, som Belgien har indsendt, kan det f.eks. beregnes, at den procentvise andel af diamantarbejdere i Det Europæiske Fællesskab og uden for Belgien udgør ca. 7-10 % af det samlede tal(21).

(34) Den annullerede foranstaltning og den påtænkte foranstaltning styrker som følge heraf de belgiske diamantvirksomheders konkurrencestilling i forhold til deres konkurrenter fra andre medlemsstater. For så vidt som Belgien ikke overholder betingelserne i de minimis-forordningen, således som det i det mindste har været tilfældet med hensyn til virksomheden Lens Diamand Industries NV, er Kommissionen af den opfattelse, at den annullerede foranstaltning og den påtænkte foranstaltning påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne.

(35) Eftersom alle elementerne i definitionen af støtte er til stede, er det Kommissionens opfattelse, at den annullerede støtteforanstaltning og den påtænkte nye ordning udgør statsstøtte i henhold til artikel 87, stk. 1, for så vidt som Belgien ikke overholder betingelserne i de minimis-forordningen.

(36) Belgien har følgelig overtrådt bestemmelserne i traktatens artikel 88, stk. 3, ved at yde støtte uden forudgående anmeldelse og godkendelse.

Sammenligning med "Künstlersozialversicherung"

(37) Den overtrædelsessag, som Domstolen har behandlet i sag C-68/99, har en begrænset rækkevidde, således som det understreges i dommens præmis 14, og påvirker ikke Kommissionens analyse af de pågældende foranstaltninger på baggrund af statsstøttereglerne. Mangelen på en sådan analyse fra Kommissionens side påvirker under ingen omstændigheder dens analyse af udligningsfonden for diamantsektoren.

V.2. Støttens forenelighed med fællesmarkedet

(38) Den støtte, der er ydet på grundlag af den gamle ordning, og som skal ydes på grundlag af den påtænkte ordning, reducerer de støttemodtagende virksomheders løbende udgifter uden nogen forbindelse med støtteberettigede investeringsomkostninger eller skabelse af arbejdspladser. Kommissionen anser derfor denne støtte for driftsstøtte.

(39) Kommissionen skal kontrollere, om støtten er forenelig med EF-traktaten. Den har derfor undersøgt, om undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2 og 3, finder anvendelse. Undtagelsesbestemmelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2, finder ikke anvendelse, fordi de pågældende foranstaltninger a) ikke er støtte af social karakter til enkelte forbrugere, b) ikke har til formål at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder, og c) ikke er nødvendige for at opveje de økonomiske ulemper, som Tysklands deling har forårsaget. Undtagelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), b) og d), finder lige så lidt anvendelse, for der er ikke tale om støtteforanstaltninger til fremme af den økonomiske udvikling i områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse, og heller ikke om støtteforanstaltninger, der kan fremme virkeliggørelsen af et projekt af fælleseuropæisk interesse, eller støtte til fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven.

(40) Belgien har heller ikke forsøgt at begrunde støtten ud fra en af ovennævnte bestemmelser.

(41) Anden del af undtagelsen i EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), nemlig støtte til fremme af udviklingen af visse økonomiske regioner, finder lige så lidt anvendelse, idet støtten ikke er beregnet til initialinvesteringer eller til skabelse af arbejdspladser i en region, hvor virksomhederne kan få fordel af en sådan støtte. Der ydes heller ikke støtte til virksomheder i en fjerntliggende region. Første del af denne undtagelse, nemlig støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene, finder heller ikke anvendelse. For det første er støtten ikke beregnet til forskning og udvikling, miljøformål eller investeringer foretaget af små eller mellemstore virksomheder. For det andet er støtten beregnet som sektoral beskæftigelsesstøtte, men de betingelser, hvorunder Kommissionen kan anse en sådan støtte for forenelig med fællesmarkedet, er ikke til stede. Såvel i retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte(22) som i Kommissionens meddelelse om kontrol med statsstøtte og nedsættelse af arbejdskraftomkostningerne(23) anfører Kommissionen, at en sådan støtte, der er begrænset til en eller flere følsomme sektorer, der befinder sig i en overkapacitetssituation eller en krise, for det meste er af en sådan art, at Kommissionen ikke generelt set kan anse den for forenelig med fællesmarkedet. Det hedder i punkt 23 i sidstnævnte meddelelse, at en nedsættelse af arbejdsgiverbidragene kun kan være rigtig effektiv, hvis den vedrører sektorer, der i ringe grad konkurrerer internationalt, specielt visse dele af servicesektoren. Den diamantforarbejdende industri er på ingen måde beskyttet mod international konkurrence. Belgien gør gældende, at de pågældende tilskud råder bod på det markedssvigt, der opstår som følge af eksternaliteter i forbindelse med diamanthandelen, og som er en følge af de høje arbejdsgiverbidrag. Disse argumenter giver imidlertid ikke Kommissionen anledning til at træffe en positiv beslutning vedrørende foreneligheden. Da Kommissionen udarbejdede retningslinjerne og meddelelsen om beskæftigelsesstøtte, kunne eksistensen af sådanne markedssvigt, der kan optræde i forskellige sektorer, ikke overbevise den om, at sådanne foranstaltninger - i betragtning af den konkurrencefordrejning, som de medfører - skulle kunne anses for forenelige med fællesmarkedet.

(42) Eftersom ingen af undtagelsesbestemmelserne i artikel 87 finder anvendelse, er den annullerede foranstaltning og den påtænkte foranstaltning - for så vidt som Belgien ikke overholder betingelserne i de minimis-forordningen - uforenelige med fællesmarkedet.

(43) Tilbagesøgning af den uforenelige og ulovlige støtte er en forpligtelse, som er pålagt Kommissionen ved Rådets forordning (EF) nr. 659/1999(24). Denne foranstaltning er nødvendig for at genskabe den tidligere situation og ophæve alle økonomiske fordele, som støttemodtageren har nydt som følge af den uberettigede støtte, fra den dato, hvor støtten blev tildelt. Støtten skal tilbagebetales omgående og i overensstemmelse med gældende procedurer i belgisk ret, forudsat at disse procedurer giver mulighed for en omgående og effektiv gennemførelse. Det beløb, der skal tilbagebetales, indeholder renter fra den dato, hvor støtten blev stillet til rådighed, og indtil den betales tilbage. Renten beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes til beregning af støtteækvivalenten inden for rammerne af regionalstøtteordninger.

VI. KONKLUSION

(44) De tilskud til de belgiske diamantvirksomheder, der er ydet af den interne udligningsfond for diamantsektoren, som er oprettet ved den annullerede ordning, nemlig støtten til fordel for Lens Diamond Industries NV, og de tilskud, der ydes af udligningsfonden, således som det er fastsat af Belgien, udgør statsstøtteforanstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som Belgien ikke overholder betingelserne i de minimis-forordningen.

(45) Kommissionen konstaterer, at Belgien på ulovlig vis har gennemført støtteforanstaltningen fra 1999 i strid med traktatens artikel 88, stk. 3. Det forhold, at foranstaltningen er annulleret af statsrådet, ændrer intet ved denne konklusion.

(46) Tilskuddene til diamantvirksomhederne på grundlag af den annullerede foranstaltning og den foreslåede foranstaltning skal anses for driftsstøtte, for så vidt som Belgien ikke overholder betingelserne i de minimis-forordningen. Eftersom ingen af undtagelsesbestemmelserne i artikel 87, stk. 2 og 3, finder anvendelse, er støtteforanstaltningerne uforenelige med fællesmarkedet.

(47) Den ulovlige støtte skal kræves tilbagebetalt fra støttemodtagerne -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

For så vidt som betingelserne i Kommissionens forordning om de minimis-støtte ikke overholdes, er den af Belgien gennemførte støtteforanstaltning til fordel for diamantvirksomhederne samt den støtteforanstaltning, som Belgien påtænker at gennemføre til fordel for diamantvirksomhederne, uforenelige med fællesmarkedet.

Artikel 2

Belgien træffer alle nødvendige foranstaltninger til at kræve den i artikel 1 omhandlede og allerede ulovligt udbetalte støtte tilbage fra støttemodtagerne.

Tilbagebetalingen skal ske omgående og i overensstemmelse med de gældende procedurer i den nationale ret, forudsat at denne giver mulighed for omgående og effektiv gennemførelse af denne beslutning. Den støtte, der skal tilbagebetales, indeholder renter fra den dato, hvor støtten var til rådighed for støttemodtagerne, til den dato, hvor den tilbagebetales. Renten beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes til beregning af støtteækvivalenten inden for rammerne af regionalstøtteordninger.

Artikel 3

Belgien underretter senest to måneder efter offentliggørelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Kongeriget Belgien.

Udfærdiget i Bruxelles, den 9. april 2002.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) EFT C 363 af 19.12.2001, s. 11.

(2) Jf. fodnote 1.

(3) Belgiens officielle tidende af 1.4.1999.

(4) Belgiens officielle tidende af 22.6.1999, s. 23426.

(5) Belgiens officielle tidende af 8.12.1960.

(6) Heraf følger, at afgiften også omfatter eksporttransaktioner, men ikke importtransaktioner.

(7) NB:

I diamanthandelen i Antwerpen er det ikke usædvanligt, at et parti diamanter videresælges til en række mæglere og forhandlere, før der findes en endelig køber, og således er genstand for flere transaktioner. Afgiften angår imidlertid ikke transaktioner, der ikke tager sigte på at skabe værditilvækst.

(8) Forretningshemmelighed.

(9) Kommissionens forordning (EF) nr. 69/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte (EFT L 10 af 13.1.2001, s. 30).

(10) Dom af 13. marts 2000 i sag C 379/98, PreussenElektra AG og Schleswag AG mod Windpark Reussenköge III GmbH.

(11) Virksomheden De Beers sidder rent faktisk inde med et monopol. Omkring 40 "inspektører" sælger rådiamanter i Antwerpen. Der er ingen "inspektører" i de andre medlemsstater.

(12) Dom af 8. marts 2001 i sag C 68/99, Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland, Sml. 2001 I, s. 1865.

(13) Se bl.a. dommen i sag C 78/76, Steinike og Weinlig mod Tyskland, Sml. 1977, s. 595. I præmis 21 og 22 fastslår Domstolen følgende: "Forbuddet i artikel 92, stk. 1, omfatter enhver statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, uden at der er anledning til at sondre mellem, om støtten ydes direkte af staten eller gennem offentlige eller private organer, som staten opretter eller udpeger til at forvalte støtten; ved anvendelsen af artikel 92 skal der imidlertid især tages hensyn til virkningerne af støtten for de virksomheder eller producenter, som begunstiges, og ikke til situationen for de institutioner, som fordeler og forvalter støtten. En foranstaltning, som træffes af en offentlig myndighed, og som begunstiger visse virksomheder eller visse produkter, mister ikke sin karakter af vederlagsfri fordel, fordi den helt eller delvist finansieres gennem bidrag, som det offentlige opkræver hos de pågældende virksomheder".

(14) Se fodnote 9.

(15) Dom af 5. oktober 1999 i sag 251/97, Frankrig mod Kommissionen, Sml. 1999 I, s. 6639, præmis 36. Der henvises i denne præmis til dommen af 2. juli 1974 i sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 709, præmis 33, og til dommen af 14. februar 1990 i sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. 1990 I, s. 307, præmis 41.

(16) Dom af 17. juni 1999 i sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. 1999 I, s. 3671, præmis 39.

(17) EF-retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren (EFT C 205 af 5.7.1997).

(18) Dom af 17. september 1980 i sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. 1980, s. 2671, præmis 11, og dom af 30. april 1998 i sag T-214/95, Vlaams Gewest mod Kommissionen, Sml. 1998 II, s. 717, præmis 50.

(19) Endvidere er de fleste belgiske virksomheder ligeledes meget små, og der findes også "mellemstore" virksomheder i Amsterdam.

(20) Belgien har ikke påvist, at segmentet for diamanter til medicinsk brug er fuldstændig adskilt fra de øvrige segmenter i diamantsektoren, og har heller ikke påvist, at der ikke er nogen belgiske virksomheder, der arbejder inden for dette segment. Selv om alle disse betingelser skulle være opfyldt, ville dette fortsat være en undtagelse, selv i Tyskland: Idar-Oberstein er først og fremmest kendt for sin ædelstensindustri, ikke for kirurgiske instrumenter.

(21) I dette tal er der ikke taget højde for de forskellige beskæftigelsesgrader og det forhold, at en betydelig del af arbejdet i diamantsektoren udføres som sort arbejde.

(22) EFT C 334 af 12.12.1995, stk. 4. Forlængelsen af gyldigheden er offentliggjort i EFT C 371 af 23.12.2000, s. 12.

(23) EFT C 1 af 3.1.1997, s. 10.

(24) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.