Kommissionens beslutning

af 27. november 2002

om Tysklands støtteordning "Thüringens konsolideringsprogram"

(meddelt under nummer K(2002) 4357)

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2004/165/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 88, stk. 2, og

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFORLØB

(1) Retningslinjen for Thüringens konsolideringsprogram ("retningslinjen") trådte i kraft den 20. juli 1993(1). Da myndighederne i Thüringen mente, at retningslinjen var i overensstemmelse med den de minimis-regel, der er indført ved Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder(2) ("SMV-rammebestemmelserne") fra 1992, er den ikke blevet anmeldt i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3.

(2) Den 16. januar 1996 blev retningslinjen erstattet af Thüringens låneprogram for SMV.

(3) Ved brev SG(99) D/580 af 26. januar 1999 underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2.

(4) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(3). Kommissionen opfordrede øvrige interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede foranstaltning, men har ikke modtaget bemærkninger fra andre interesserede parter.

Ved brev af 2. marts 1999 anmodede Tyskland om en forlængelse af den tildelte frist til at fremsætte bemærkninger, som blev imødekommet ved Kommissionens brev af 11. marts 1999. Bemærkninger fra Tyskland blev modtaget ved brev af 29. marts 1999, af 19. august og af 26. august 1999.

(5) Tyskland fremsendte sine endelige bemærkninger ved brev af 26. november 2001.

2. BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN

2.1. Retsgrundlag

(6) Støtten ydes på vegne af Thüringens økonomi- og trafikministerium af den offentlige Thüringer Aufbaubank på grundlag af retningslinjen i Thüringens konsolideringsprogram i henhold til §§ 23, 44 og 44a i Thüringens Landeshaushaltsordnung.

2.2. Støttemodtagere

(7) Retningslinjen henvender sig til små og mellemstore virksomheder (SMV), som defineres efter kriterierne "omsætning" og "arbejdsstyrke", men ikke efter kriteriet "uafhængighed" i SMV-rammebestemmelserne (1992)(4), herunder virksomheder, der forvaltes af Treuhandanstalt. Levnedsmiddelindustriens støtteberettigelse nævnes udtrykkeligt i retningslinjens punkt 3 ("støttemodtagere"). De øvrige følsomme sektorer (stålindustrien, skibsbygningsindustrien, kunstfiberindustrien, motorkøretøjsindustrien, landbrug, fiskeri, transport og kulindustrien) udelukkes ikke. I særlige tilfælde kan støtten (efter afgørelse fra den relevante minister) også ydes til virksomheder, hvis omsætning og arbejdsstyrke overskrider lofterne i SMV-rammebestemmelserne.

2.3. Varighed

(8) Retningslinjen for Thüringens konsolideringsprogram trådte i kraft den 20. juli 1993 på ubestemt tid og blev erstattet af Thüringens låneprogram den 16. januar 1996.

2.4. Målsætning

(9) Støtten tildeles via Thüringer Aufbaubank i form af lån på lempelige vilkår via virksomhedens hovedbank, der bærer den største risiko ("Primärhaftung"), og overdrages til modtagervirksomhederne. Hovedbanken kan gøre brug af en garanti på op til 60 % af lånebeløbet (der beregnes intet gebyr ifølge retningslinjen). Thüringer Aufbaubank og hovedbanken kan opkræve et administrationsgebyr på 0,1 % af lånebeløbet.

(10) Retningslinjen henvender sig til virksomheder med likviditets- og rentabilitetsproblemer og skal gøre det muligt at konvertere kortfristet fremmedkapital til en fordelagtig rente. Der kan ikke foretages omlægning på Thüringer Aufbaubanks bekostning.

(11) Konsolideringslånene ydes på betingelse af, at virksomheden fremlægger en helhedsplan for en bæredygtig omstrukturering, som gør det muligt ved hjælp af konsolideringslånet at løse rentabilitetsproblemerne permanent. Planen skal indeholde konsolideringsbehov, eksisterende likviditets- og rentabilitetsproblemer samt de bidrag, som støttemodtageren og hovedbanken, skal præstere.

(12) Lånene ydes til en rentesats på mellem 5 % og 8 % med en løbetid på mellem tre og tolv år og med en afdragsfri periode på to eller tre år. Den relevante minister kan undtage fra disse krav.

2.5. Intensitet

(13) I retningslinjens afsnit 5 ("Støttens art, omfang og størrelse") henvises udtrykkeligt til, at der er tale om de minimis-støtte.

(14) Ifølge retningslinjens ordlyd beregnes det støttebeløb, der skyldes rentefordelen, på grundlag af forskellen mellem den faktiske rentesats og en accepteret referencesats. Hverken det støtteelement, som skyldes lånegarantien, eller den omstændighed, at modtagervirksomhederne er præget af særlige risici, tages i betragtning. Der er ikke fastsat et direkte loft på lånebeløbets størrelse, men det støttebeløb, som virksomheden får (kun det støtteelement, der skyldes rentefordelen), må ikke overskride de minimis-grænsen i SMV-rammebestemmelserne.

(15) Ifølge Tysklands brev af 7. december 1998 blev der mellem 1993 og 1996 sammenlagt ydet 741 lån på i alt 312,4 mio. DEM. Heraf blev omkring 80 lån ydet til levnedsmiddelindustrien.

2.6. Kumulering

(16) Det skal angives i forbindelse med ansøgningen, hvilken offentlig finansieringsstøtte der allerede er ydet til støttemodtageren.

2.7. Baggrunden for procedurens indledning

(17) Proceduren blev indledt, fordi retningslinjen også henvendte sig til kriseramte virksomheder, og fordi der ved anvendelse af de minimis-grænserne ikke blev taget hensyn til den støtteværdi, som lånegarantien repræsenterer, eller de særlige risici i forbindelse med modtagervirksomhederne. I det omfang retningslinjen henvendte sig til kriseramte virksomheder, og de minimis-grænserne blev overskredet, var det Kommissionens opfattelse, at de relevante EF-rammebestemmelser skulle anvendes.

(18) Desuden var følsomme sektorer ikke udelukket fra retningslinjen, selv om de minimis-grænsen ikke finder anvendelse i følsomme sektorer, som er underlagt særlige bestemmelser.

(19) Af alle disse grunde skulle både retningslinjen og de tilfælde, hvor de minimis-grænserne eller "de minimis-anvendelsesområderne" blev overskredet, betragtes som statsstøtte efter artikel 87, stk. 1, i EF-traktaten (tidligere EF-traktatens artikel 92, stk. 1), der var ulovligt gennemført eller bevilget.

(20) Som det fremgår af retningslinjens målsætninger og ordlyd, var den bestemt for kriseramte virksomheder. Tyskland bestred denne udlægning og hævdede, at lånene blev bevilget af hovedbankerne, som bar størstedelen af risikoen, samt at disses risiko - selv efter fradrag af garantien på 60 % - udgjorde 40 %. Denne resterende risiko kan ifølge Tyskland ikke dækkes af anden garanti. Tyskland hævdede, at en bank normalt ikke vil yde lån til en kriseramt virksomhed uden tilstrækkelige garantier og banksikkerhed.

(21) Dette argument kan af følgende grunde ikke accepteres:

a) Retningslinjen udelukker ikke kriseramte virksomheder. Under lignende omstændigheder og i et lignende tilfælde (Thüringens låneprogram for SMV) har det vist sig, at kriseramte virksomheder har modtaget sådan støtte.

b) Retningslinjen giver mulighed for, at kriseramte virksomheder kan få omlagt deres gæld til hovedbanken eller andre finansinstitutter. Det er Kommissionens opfattelse, at omlægningen af de kriseramte virksomheders gæld i overensstemmelse med retningslinjen i visse tilfælde også gjorde det muligt at nedsætte bankernes oprindelige risici betydeligt.

(22) Det var Kommissionens opfattelse, at retningslinjen således henvendte sig til kriseramte virksomheder og skulle vurderes efter de relevante bestemmelser.

(23) For så vidt angår redning af kriseramte virksomheder (denne mulighed udelukkes ikke formelt i retningslinjen, men virker dog forholdsvis urealistisk), kan det konstateres, at det ifølge praksis på området er en betingelse for, at redningsstøtte er forenelig med fællesmarkedet, at denne er begrænset til støtte i form af et offentligt lån på markedsvilkår eller i form af en offentlig garanti for private lån. Denne betingelse opfyldtes ikke i det foreliggende tilfælde, da lånene blev ydet på lempelige vilkår.

(24) For så vidt det var muligt at tillade redningsstøtte, var Kommissionen i tvivl om, hvorvidt retningslinjen var forenelig med fællesmarkedet.

(25) For så vidt retningslinjen angik omstrukturering af kriseramte virksomheder, kan det konstateres, at i henhold til Kommissionens hidtidige praksis skulle følgende betingelser principielt være opfyldt, for at støtten var forenelig med fællesmarkedet:

a) der skal fremlægges og gennemføres en omstruktureringsplan, som gør det muligt at genoprette virksomhedens rentabilitet på længere sigt

b) støttebeløbet skal være begrænset til det strengt nødvendige minimum

c) modtagervirksomheden og dens ejere skal yde et passende bidrag

d) de specifikke regler for følsomme sektorer skal overholdes, hvilket principielt kræver individuel anmeldelse

e) der skal ske individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder.

f) såfremt der ikke foreligger uforudseelige undtagelsessituationer, som virksomheden ikke kan gøres ansvarlig for, må der kun ydes omstruktureringsstøtte en enkelt gang.

(26) Retningslinjen stillede ikke krav om individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder og indeholder heller ikke forbud mod gentagne støttetildelinger til omstrukturering eller regler om følsomme sektorer, f.eks. begrænsning af støttebeløbet til det strengt nødvendige minimum for at nå målet.

(27) For så vidt det var muligt at tillade omstruktureringsstøtte, var Kommissionen i tvivl om, hvorvidt retningslinjen var forenelig med fællesmarkedet.

3. BEMÆRKNINGER FRA TYSKLAND

(28) I modsætning til oplysningerne i beslutningen om at indlede proceduren, angiver Tyskland antallet af konsolideringslån, der blev bevilget fra 1993 til 1995, til 485 til et samlet beløb af 112,2 mio. EUR. Ifølge Tyskland indgik der i de 741 tilfælde, der var nævnt i beslutningen om at indlede proceduren, yderligere 248 lån, som var bevilget under Thüringens låneprogram for SMV i 1996. Dette program indgår i sag C 87/98 (ex NN 137/98).

(29) Tyskland er enig med Kommissionen i, at støtteintensiteten kun blev beregnet på grundlag af støtteelementet i det lavtforrentede lån. Grunden hertil skulle angiveligt være, at "de tyske myndigheder ved beregningen af støtteelementet fra 1993 til begyndelsen af 1996 ikke var bekendt med, at der skulle tages hensyn til det støtteelement til kriseramte virksomheder, der var forbundet med lånegarantien".

(30) I det omfang, der blev ydet konsolideringslån til følsomme sektorer, var det Tysklands opfattelse, at lånene fra Thüringens konsolideringsprogram var bevilget i overensstemmelse med de EF-rammebestemmelser, der var gældende på det relevante tidspunkt. Efter Tysklands opfattelse gjaldt særreglerne i EF-rammebestemmelserne for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter fra 1996(5) først fra 1998. I overensstemmelse med Kommissionens beslutning 1999/183/EF af 20. maj 1998 om statsstøtte til forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter, som påtænkes ydet i Tyskland på grundlag af eksisterende regionale støtteordninger(6) skulle disse EF-rammebestemmelser først have været gældende fra 1998, således at der ikke gjaldt særregler for nærings- og nydelsesmiddelindustrien fra 1993 til 1995, hvorved man ikke skulle tage hensyn denne følsomme sektor ved overvejelserne om, hvorvidt der skulle ydes lån.

(31) Tyskland anfægter Kommissionens opfattelse, at hovedbankens risiko kan mindskes ved omlægning af de kriseramte virksomheders gæld. Desuden skulle der i forbindelse med hovedbankens garanti på 40 % være tale om en egentlig egenrisiko. Hvis et sådant lån, hvor den største risiko ligger hos hovedbanken, formidles til en anden privat bank, kan der ikke foretages omlægning af virksomhedens gæld hos hovedbanken, uden at Thüringer Aufbaubank har stillet garanti for gælden. Omlægningen af virksomhedens gæld hos hovedbanken kan ikke foretages, når Thüringer Aufbaubank har stillet garanti for gælden.

(32) Tyskland indrømmer i sine bemærkninger, at Thüringens låneprogram henvendte sig til såvel sunde som kriseramte virksomheder. Så længe støtteelementet i et lån under hensyntagen til øvrig de minimis-støtte imidlertid ikke overskred de minimis-loftet, måtte retningslinjen være i overensstemmelse med de minimis-reglen.

(33) Ved brev af 26. august 1999 og 26. november 2001 har Tyskland fremsendt lister til Kommissionen over samtlige konsolideringslån, der er bevilget i perioden fra 1993 til 1995. Heraf fremgår det, at der blev bevilget tre lån i 1994 og ni i 1995 til kriseramte virksomheder. Derudover fremgår det, at der i henholdsvis 1994 og 1995 kun blev ydet to lån til kriseramte virksomheder i den følsomme landbrugssektor, selv om der ifølge Tysklands brev af 7. december 1998 blev bevilget omkring 80 lån til levnedsmiddelindustrien. Det fremgår ikke tydeligt af dokumenterne fra Tyskland, hvilke kriterier den følsomme landbrugssektor eller kriseramte virksomheder blev defineret ud fra.

4. VURDERING AF FORANSTALTNINGEN

4.1. Statsstøtte

(34) Selv om enhver finansiel støtte til fordel for en virksomhed i en vis udstrækning ændrer konkurrencevilkårene, er det ikke al støtte, der medfører en mærkbar påvirkning af samhandelen og konkurrencen mellem medlemsstaterne. På denne baggrund skal støtte under et bestemt beløb, der som de minimis-støtte ikke falder ind under EF-traktatens artikel 87, stk. 1, ikke anmeldes i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3.

(35) En bestemmelse af, hvad der efter Kommissionens opfattelse skal forstås ved de minimis-støtte, blev første gang fastlagt i SMV-rammebestemmelserne fra 1992(7). I punkt 3.2 fastsættes anvendelsesområdet for de minimis-reglen til et støttebeløb på 50000 EUR, der over en treårig periode kan udbetales til hver virksomhed til en bestemt bred udgiftskategori (f.eks. investeringer eller uddannelse). Således skulle engangsstøtte på op til 50000 EUR til en given udgiftskategori og støtteordninger, hvorved den støtte, en virksomhed kunne få udbetalt til en given udgiftstype, blev begrænset til dette beløb over en treårig periode, ikke længere anmeldes i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3, (tidligere artikel 93, stk. 3). Det var dog en forudsætning, at der til den pågældende støtte eller støtteordning var knyttet den udtrykkelige betingelse, at yderligere støtte til samme virksomhed for samme udgiftstype ikke bragte den samlede støtte til virksomheden op over 50000 EUR. I afsnit 3.2 blev det præciseret, at de minimis-reglen ikke finder anvendelse i de følsomme sektorer (stålindustrien, skibsbygningsindustrien, kunstfiberindustrien, motorkøretøjsindustrien, landbrug, fiskeri, transport og kulindustrien.

(36) I Kommissionens meddelelse om de minimis-støtte(8) fra 1996 blev de minimis-reglen fra SMV-rammebestemmelserne fra 1992 ændret. Det maksimale samlede de minimis-støttebeløb blev fastsat til 100000 EUR over en periode på tre år, der begynder ved udbetalingen af den første de minimis-støtte. Dette beløb dækkede al offentlig støtte, der ydedes som de minimis-støtte, og berørte ikke støttemodtagerens mulighed for at få anden støtte, der ydedes i henhold til ordninger, der var godkendt af Kommissionen.

(37) Reglen gjaldt ikke for de sektorer, der falder ind under EKSF-traktaten, skibsbygningsindustrien, transportsektoren og støtte til udgifter i forbindelse med landbrug og fiskeri.

(38) Med artikel 1 i Kommissionens forordning (EF) nr. 69/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte(9) blev de minimis-reglens anvendelsesområde udvidet, men denne forordning finder fortsat ikke anvendelse på støtte i transportsektoren og til aktiviteter vedrørende produktion, forarbejdning eller markedsføring af de produkter, der er anført i bilag I til traktaten. Forordningen finder heller ikke anvendelse på støtte til eksportrelaterede aktiviteter, dvs. støtte, der er direkte knyttet til de eksporterede mængder, til etablering og drift af et distributionsnet eller til andre løbende udgifter i forbindelse med eksportvirksomhed. Endelig falder støtte, som er betinget af, at der anvendes indenlandske produkter i stedet for importerede, ikke ind under forordningen.

(39) I henhold til artikel 2 i den omhandlede forordning må den samlede de minimis-støtte til en enkelt virksomhed ikke overstige 100000 EUR i en treårig periode. Dette loft gælder uanset støttens form eller formål.

(40) Som følge af, at forordning (EF) nr. 69/2001 først trådte i kraft den 2. februar 2001 - mens den foreliggende retningslinje, der skal undersøges, fandt anvendelse i perioden fra den 20. juli 1993 og indtil den 16. januar 1996 - er det tvivlsomt, hvorvidt Kommissionen i forbindelse med sin beslutning kan anvende forordning (EF) nr. 69/2001 med tilbagevirkende kraft på de finansielle foranstaltninger, der blev truffet, inden den trådte i kraft, eller om den de minimis-regel i SMV-rammebestemmelserne fra 1992, der var gældende i den pågældende periode, skal anvendes (consecutio legis).

(41) Kommissionens forordning (EF) nr. 69/2001 indeholder ingen bestemmelse om, hvorvidt den kan finde anvendelse på vurderingen af støtte, der blev ydet, inden den trådte i kraft. Ordlyden udelukker imidlertid ikke, at den kan anvendes på tidligere tilfælde, som i forvejen er omfattet af kontrollen i henhold til artikel 3 i forordning (EF) nr. 69/2001. Kommissionen er nået til den opfattelse, at da der ikke foreligger andre udtrykkelige bestemmelser herom, bør forordning (EF) nr. 69/2001 finde anvendelse på de minimis-støtte, som blev ydet, inden den trådte i kraft. For så vidt som forordning (EF) nr. 69/2001 fritager en bestemt kategori af foranstaltninger fra anmeldelsespligten, udgør den på den ene side en procedureregel og bør derfor straks finde anvendelse på igangværende procedurer. På den anden side er det i overensstemmelse med dens målsætning om procedureforenkling og decentralisering, der ligger til grund for forordning (EF) nr. 69/2001, at den straks finder anvendelse. Kun med hensyn til støtte, der ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 og derfor ikke kan fritages på dette grundlag, vil Kommissionen anvende de bestemmelser, der var i kraft på tidspunktet for støttens tildeling. Da forordning (EF) nr. 69/2001 principielt er mindre streng end de tidligere de minimis-regler, og da disse bestemmelser under alle omstændigheder finder anvendelse, såfremt støtten ikke er fritaget på grundlag af forordning (EF) nr. 69/2001, tages der på passende vis højde for det generelle retsprincip om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet. Set fra et økonomisk synspunkt er Kommissionen af den opfattelse, at en finansiel foranstaltning, som på grundlag af den nugældende forordning (EF) nr. 69/2001 på et integreret marked ikke kan betragtes som "støtte" som omhandlet i EF-traktatens 87, stk. 1, tidligere ikke kan have udgjort "støtte" på et mindre integreret marked. Kommissionen vil således lægge forordning (EF) nr. 69/2001 til grund i forbindelse med sin videre undersøgelse af de finansielle foranstaltninger, hvilket ikke udelukker muligheden for at anvende de bestemmelser, der var i kraft på det tidspunkt, hvor foranstaltningerne blev gennemført, såfremt disse foranstaltninger ikke fritages på grundlag af forordning (EF) nr. 69/2001.

(42) Procedurens indledning omfatter dermed både retningslinjen og de konkrete tilfælde, hvori den er anvendt, og som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller andre relevante de minimis-regler, samt de tilfælde, der ganske vist falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller andre relevante de minimis-regler, men hvor det relevante de minimis-loft overskrides på grund af kumulering med anden støtte.

(43) På forhånd finder forordning (EF) nr. 69/2001 og de tidligere de minimis-regler ikke anvendelse på støtte til transportsektoren og til aktiviteter vedrørende produktion, forarbejdning eller markedsføring af de produkter, der er anført i bilag I til EF-traktaten.

(44) Kommissionen er derfor af den opfattelse, at samtlige konsolideringslån, der er ydet til virksomheder inden for levnedsmiddelindustrien, såfremt de blev bevilget til produktion af de produkter, der er anført i bilag I til EF-traktaten, ikke kan falde ind under forordning (EF) nr. 69/2001 og de øvrige de minimis-bestemmelser og derfor skal klassificeres som hørende til den følsomme landbrugssektor.

(45) Tysklands argument om, at de særlige regler i rammebestemmelserne for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter fra 1996 først har været gældende siden 1998, er uden betydning i denne forbindelse, da disse særlige regler ikke har indvirket på de minimis-regelens anvendelsesområde(10).

(46) En overskridelse af det øvrige anvendelsesområde for forordning (EF) nr. 69/2001 eller de andre relevante de minimis-regler kunne efter Kommissionens opfattelse forekomme som følge af, at det loft, der er fastsat i forordning (EF) nr. 69/2001 eller i tidligere regler, kunne overskrides ved ydelsen af lån enten på grund af, at der ikke er taget hensyn til støtteelementet i forbindelse med lånegarantien, eller på grund af den måde, hvorpå støtteelementet i forbindelse med konsolideringslånet beregnes. Retningslinjen giver ingen garanti for, at de minimis-grænsen på 100000 EUR i en treårig periode som fastsat i artikel 2, stk. 2, i forordning (EF) nr. 69/2001 eller i tidligere regler blev overholdt i alle tilfælde. Dette var navnlig ikke tilfældet, når retningslinjen henvendte sig til kriseramte virksomheder, hvor der er en stor risiko for misligholdelse.

(47) De virksomheder, der modtog støtte på grundlag af retningslinjen, er efter Kommissionens opfattelse udelukkende eller i det mindste for en stor dels vedkommende kriseramte virksomheder.

(48) For at kunne afgrænse kriseramte virksomheder fra sunde virksomheder har Kommissionen indføjet en forklaring af begrebet kriseramt virksomhed i afsnit 2.1 i rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder(11) fra 1994 ("rammebestemmelserne fra 1994"). Denne definition af en kriseramt virksomhed bekræfter essentielt Kommissionens beslutningspraksis i de foregående år, som er beskrevet i Kommissionens ottende beretning om konkurrencepolitikken fra 1979 (punkt 227-229)(12).

(49) Begrebet kriseramt virksomhed, som Kommissionen anvender her, beskrives i rammebestemmelserne fra 1994 som en virksomhed, der "ikke kan klare sig ved hjælp af egne midler eller ved at rejse den fornødne kapital hos aktionærer eller gennem låntagning. De typiske symptomer er ofte faldende indtjeningsevne eller voksende underskud, faldende omsætning, voksende lagerbeholdninger, overkapacitet, forringet cash flow, øget rente- og afdragsbyrde og lav nettoformue. I akutte tilfælde kan virksomheden allerede være blevet insolvent eller være trådt i likvidation."

(50) Ifølge ordlyden i punkt 1, ("støttens formål") henvendte retningslinjen sig til virksomheder, som på grund af deres ofte vanskelige finansielle stilling og indtjeningssituation har likviditets- og rentabilitetsproblemer. Kommissionen forstår denne formulering således, at sådanne virksomheder under alle omstændigheder kan omfatte virksomheder med brug for hjælp, som modsvarer definitionen af kriseramte virksomheder.

(51) Tyskland fremfører det argument, at hovedbankens egen risiko i forbindelse med en lånegaranti udgjorde 40 %, og at det var udelukket, at denne egenrisiko kunne sikres ved en garanti fra anden offentlig side. Hovedbankens egen risiko i denne henseende udgjorde et passende incitament for långiveren til at foretage en behørig kontrol af låntagerens kreditværdighed med henblik på at mindske risikoen for misligholdelse.

(52) Dette argument er ikke overbevisende som begrundelse for, at konsolideringsprogrammet ikke anvendes på kriseramte virksomheder. Ifølge dens ordlyd var det netop formålet med retningslinjen at yde navnlig konsolideringslån og lånegarantier til virksomheder med finansielle vanskeligheder. Sandsynligheden for, at modtageren rent faktisk var en kriseramt virksomhed, blev ganske vist mindsket som følge af hovedbankens resterende egenrisiko, men det var på grundlag af reglernes ordlyd på ingen måde udelukket at begunstige kriseramte virksomheder.

(53) Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at det kunne være fordelagtigt for hovedbanken, navnlig i forbindelse med kriseramte virksomheder, at yde lån på grundlag af retningslinjen, da udbetalingen af konsolideringslånene generelt forbedrede modtagervirksomhedernes likviditet, og risikoen for misligholdelse af lån, som hovedbanken allerede tidligere havde ydet, blev nedsat. Det kan faktisk være økonomisk hensigtsmæssigt for en bank at nedsætte en eksisterende stor risiko for misligholdelse af gamle lån ved at stille nye midler til rådighed for virksomheden til dennes omstrukturering. Dette er navnlig tilfældet, når den dermed forbundne risiko til dels bæres af staten.

(54) Endelig dokumenterer de af Tyskland fremsendte oversigter over støtte, der henholdsvis er givet tilsagn om og udbetalt på grundlag af retningslinjen, at kriseramte virksomheder modtog støtte. Tyskland har ligeledes indrømmet i sine bemærkninger, at Thüringens konsolideringsprogram henvendte sig til såvel sunde som kriseramte virksomheder.

(55) Der skulle tages hensyn til støtteelementet, især i betragtning af risikoen for misligholdelse ved lån til kriseramte virksomheder, i forbindelse med lånegarantien ved beregningen af støtteværdien af de udbetalte lån.

(56) Denne vurdering ændres heller ikke som følge af, at Tyskland i sine bemærkninger har gjort opmærksomhed på, at de tyske myndigheder fra 1993 til 1996 ved beregningen af støtteværdien ikke var klar over, at der skulle tages hensyn til det støtteelement, der var forbundet med lånegarantien og de særlige risici i forbindelse med ydelsen af lån til kriseramte virksomheder.

(57) Kommissionen er ikke enig i denne opfattelse, da den allerede i 1989 havde sendt et brev til medlemsstaterne, hvori den gjorde opmærksom på, at alle statsgarantier efter dens opfattelse er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1(13). De tyske myndigheder burde ved ydelsen af garantier for lån til kriseramte virksomheder i det mindste have næret betænkeligheder med hensyn til foranstaltningernes karakter af støtte, og de foranstaltninger, der er indeholdt i ordningen, skulle rettidigt have været anmeldt til Kommissionen, således at denne havde haft mulighed for at tage stilling til dem.

(58) I henhold til meddelelsen fra Kommissionen om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 angående statsstøtte i form af garantier(14) kan subventionsækvivalenten for en lånegaranti i et givet år:

a) beregnes på samme måde som subventionsækvivalenten for et lån på bedre vilkår end markedsvilkårene, idet rentetilskuddet repræsenterer forskellen mellem markedsrenten og den rente, der er opnået takket være statsgarantien, efter at eventuelle betalte præmier er blevet fratrukket, eller

b) anses for at være forskellen mellem det udestående garanterede beløb ganget med risikofaktoren (sandsynligheden for misligholdelse) og en eventuel betalt præmie, dvs. (garanteret beløb × risiko) - præmie, eller

c) beregnes efter enhver anden objektivt berettiget og almindeligt anerkendt metode.

(59) Kommissionen bekræfter dermed sin mangeårige holdning om, at støttens værdi kan nå op på det ved lånegarantien effektivt sikrede beløb, hvis det på det tidspunkt, hvor beslutningen om lånet træffes, helt klart er meget stor sandsynlighed for, at låntager ikke vil være betalingsdygtig.

(60) I øvrigt kan støtteelementet i forbindelse med lånegarantien også med hensyn til sunde virksomheder føre til, at de minimis-grænsen overskrides.

(61) Efter Kommissionens opfattelse er der i forbindelse med retningslinjen og anvendelsen heraf tale om støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, såfremt den ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, men overskrider de minimis-loftet. Det samme gælder for de andre de minimis-regler, der var i kraft på det tidspunkt, hvor foranstaltningerne blev gennemført.

(62) For så vidt som retningslinjen henvendte sig til kriseramte virksomheder, gav den mulighed for, at de pågældende virksomheder, som på grund af deres finansielle situation ellers ikke ville have modtaget støtte fra private kreditinstitutter på deres normale lånevilkår, modtog finansielle midler fra en privat bank. Disse finansielle midler gør det muligt for virksomhederne at undgå, at de må forlade markedet. Hvis virksomheden måtte forlade markedet, ville en eksisterende overkapacitet blive reduceret, eller de frigjorte markedsandele ville blive overtaget af konkurrenter, der i begge tilfælde kunne forbedre deres rentabilitet. Konsolideringslånene udelukker ikke, at der ydes lån til virksomheder, som fremstiller produkter eller udfører tjenesteydelser, hvor der er samhandel inden for Fællesskabet. Det må derfor antages, at de finansielle foranstaltninger, der er omfattet af proceduren, kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

(63) Sunde virksomheder ville heller ikke have modtaget disse finansielle midler fra private banker på de tilbudte vilkår og kunne derfor forbedre deres markedsstilling på fællesmarkedet i forhold til konkurrenterne ved hjælp af de driftskapitallån, der blev ydet. Dette gælder navnlig for sunde virksomheder, som opererede i de følsomme sektorer. Markederne i de følsomme sektorer inden for Fællesskabet er kendetegnet ved overskudskapacitet. Den finansielle fordel, som disse specifikke virksomheder opnåede som følge af konsolideringslånene, medfører, at virksomhedernes stilling styrkes i forhold til andre konkurrenter i samhandelen mellem medlemsstaterne, og at samhandelen derfor kan påvirkes.

(64) Retningslinjen kan derfor fordreje konkurrencen eller true med at fordreje den.

(65) Kommissionen når dermed til den konklusion, at retningslinjen og anvendelsen heraf indeholder støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, til fordel for virksomheder, der driver handel inden for Fællesskabet.

(66) På grundlag af bemærkningerne fra Tyskland er Kommissionen nået frem til, at den private bank som långiver ikke har fået fordel af ydelsen af konsolideringslånene på en måde, der fordrejer konkurrencevilkårene.

(67) I meddelelsen fra Kommissionen om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 angående statsstøtte i form af garantier antager Kommissionen, at hvis en statsstøtte vedrørende lån eller en anden finansiel forpligtelse, der allerede er indgået, ydes efterfølgende, uden at vilkårene for dette lån eller denne finansielle forpligtelse tilpasses, eller hvis et garanteret lån anvendes til at tilbagebetale et andet, ikke-garanteret, lån til samme kreditinstitut, kan der også være tale om støtte til långiveren, for så vidt som sikkerheden for lånet øges.

(68) Selv om virksomhedernes eksisterende likviditetsproblemer ifølge ordlyden af retningslinjen (punkt 1), skal løses ved at omlægge kortfristede lån til lån på lempelige vilkår, har Tyskland gjort opmærksom på i sine bemærkninger, at en omlægning af virksomhedens gæld hos hovedbanken kun vil være mulig, når Thüringer Aufbaubank ikke havde stillet garanti for gælden. Dermed kunne Thüringer Aufbaubank ikke efterfølgende stille garanti for et lån eller anden finansiel forpligtelse, der allerede var indgået, og et garanteret lån kunne heller ikke anvendes til at indfri et andet lån, der ikke var garanteret, til samme kreditinstitut.

(69) Da der ikke kunne foretages omlægning af gælden hos hovedbanken med en lånegaranti fra Thüringer Aufbaubank, synes der ikke at være tale om støtte til långiveren i retningslinjen. Selve det forhold, at stabiliseringen af en kriseramt virksomheder kommer alle virksomhedens kreditorer til gode, er en normal følge af støtte og udgør ikke i sig selv støtte efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1, til fordel for disse kreditorer.

4.2. Støttens lovlighed

(70) Kommissionen beklager, at Tyskland har udbetalt støtten i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3.

4.3. Støttens forenelighed med fællesmarkedet, for så vidt som anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001, eller i givet fald en af de andre relevante de minimis-regler, overskrides

(71) Kommissionen har undersøgt retningslinjen ud fra den forudsætning, at den henvender sig til såvel sunde som kriseramte virksomheder.

(72) For så vidt som støtten blev ydet til kriseramte virksomheder, var der tale om omstruktureringsstøtte eller redningsstøtte som forstået i Kommissionens ottende beretning om konkurrencepolitikken fra 1979 og rammebestemmelserne fra 1994(15), som bekræftes af rammebestemmelserne fra 1999(16).

(73) For så vidt som støtten blev ydet til sunde virksomheder, foreligger der driftsstøtte som omhandlet i Kommissionens meddelelse fra 1979 vedrørende støtteordninger med regionalt sigte(17) og Kommissionens meddelelse fra 1988 vedrørende metoden for anvendelse af traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), på regionalstøtte(18). Disse meddelelser blev bekræftet af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte fra 1998(19).

(74) Nedenfor undersøges retningslinjens forenelighed på grundlag af de forskellige bestemmelser, der finder anvendelse(20).

(75) For så vidt angår omstrukturering af kriseramte virksomheder, kan det konstateres, at i henhold til Kommissionens praksis og rammebestemmelserne fra 1994 skulle følgende betingelser være opfyldt, for at støtten var forenelig med fællesmarkedet:

a) der skal fremlægges og gennemføres en omstruktureringsplan, som gør det muligt at genoprette virksomhedens rentabilitet på længere sigt

b) modtagervirksomheden og dens ejere skal yde et passende bidrag

c) støttebeløbet skal være begrænset til det strengt nødvendige minimum

d) de specifikke regler for følsomme sektorer skal overholdes, hvilket normalt kræver individuel anmeldelse

e) der skal ske individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder

f) såfremt der ikke foreligger uforudseelige undtagelsessituationer, som virksomheden ikke kan gøres ansvarlig for, må der kun ydes omstruktureringsstøtte en enkelt gang.

(76) Ifølge retningslinjen skulle konsolideringslånene ydes på betingelse af, at virksomheden fremlægger en helhedsplan for en bæredygtig omstrukturering, som gør det muligt ved hjælp af konsolideringslånet at løse rentabilitetsproblemerne permanent. Planen skulle indeholde konsolideringsbehov, eksisterende likviditets- og rentabilitetsproblemer samt de bidrag, som støttemodtageren og hovedbanken, skal præstere. I det omfang, planen opfyldte de nævnte betingelser, levede retningslinjen op til de to første anførte kriterier.

(77) Retningslinjens ordlyd indeholder ikke noget forbud mod gentagne bevillinger af omstruktureringsstøtte og begrænser heller ikke støttebeløbet til det mindst mulige for at nå målet. Tyskland har ikke oplyst, om der blev taget højde for disse kriterier.

(78) I retningslinjen blev der ikke stillet krav om individuel anmeldelse af støtte til større virksomheder eller taget hensyn til specifikke regler for følsomme sektorer.

(79) For så vidt som der kan ydes omstruktureringsstøtte til kriseramte virksomheder på grundlag af retningslinjen, er denne støtte ifølge Kommissionens opfattelse uforenelig med fællesmarkedet.

(80) For så vidt angår redning af kriseramte virksomheder, kan det konstateres, at det ifølge praksis på dette område er en betingelse for, at redningsstøtte er forenelig med fællesmarkedet, at denne er begrænset til støtte i form af et offentligt lån på markedsvilkår eller i form af en offentlig garanti for private lån. Denne betingelse opfyldtes ikke i det foreliggende tilfælde, da lånene blev ydet på lempelige vilkår.

(81) For så vidt angår tildeling af redningsstøtte ifølge retningslinjen, er denne støtte ikke forenelig med fællesmarkedet.

(82) For så vidt som der blev ydet lån til fordel for økonomisk sunde virksomheder, må disse betragtes som driftsstøtte, som Kommissionen må vurdere ifølge de gældende retningslinjer for regionalstøtte.

(83) Delstaten Thüringen er et økonomisk støtteberettiget område efter EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a) (tidligere artikel 92, stk. 3, litra a)). Ifølge Kommissionens meddelelser om regionalstøtte fra henholdsvis 1979 og 1988(21) kunne Kommissionen undtagelsesvis og på grund af de særlige vanskeligheder i disse støtteberettigede områder godkende visse former for driftsstøtte, hvis følgende betingelser var opfyldt:

a) støtten skulle være tidsbegrænset og have til formål at fjerne strukturelle ulemper for virksomheder i de regioner, der falder ind under EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a)

b) støtten skulle føre til en permanent og afvejet økonomisk udvikling og måtte ikke føre til overkapacitet i sektoren på EF-plan, således at sektorproblemet på EF-plan blev værre end de oprindelige vanskeligheder på regionalt plan; i denne sammenhæng skulle der anvendes en sektorbaseret procedure, hvorved EF-regler og retningslinjer for bestemte områder inden for industrien (stål, skibsværfter, syntetiske fibre, tekstil og beklædning) og landbruget og for industrivirksomheder, der forarbejder landbrugsprodukter, skulle overholdes. Ifølge disse EF-regler og -retningslinjer kunne der ikke gives driftsstøtte til de pågældende sektorer

c) støtten skulle ydes i overensstemmelse med reglerne om støtte til kriseramte virksomheder

d) desuden har Kommissionen i 1990'erne udviklet en praksis, hvorefter støtten skal være degressiv.

(84) Ifølge retningslinjens ordlyd, var den ikke tidsbegrænset. Retningslinjen blev den 16. januar 1996 erstattet af Thüringens låneprogram. Thüringens låneprogram fra 1996 udløb den 1. juni 1999(22). Kommissionen konkluderer derfor, at den retningslinje, der her er tale om, løb indtil den 31. maj 1999.

(85) Formålet med retningslinjen var at gøre det lettere for firmaer, der allerede var privatiseret, eller som netop var begyndt at drive virksomhed på de nye markedsvilkår i en region, der er præget af langsom udvikling, at deltage fuldt ud på det indre marked. Ifølge Kommissionens praksis skulle støtten dog medvirke til at skabe en afvejet økonomisk udvikling uden at medføre overkapacitet i sektoren. Dermed var de følsomme sektorer udelukket fra at få driftsstøtte.

(86) Retningslinjen foreskriver ikke degressiv støtte. Dette betyder ikke, at foranstaltningerne er uforenelige med fællesmarkedet, da denne regel endnu ikke var udviklet, da retningslinjen var gældende, og da det ikke var Kommissionens praksis vedrørende det østlige Tyskland i de første år efter Tysklands genforening at kræve degressiv støtte på grund af den usikre udviklingssituation.

(87) For så vidt retningslinjen gjorde det muligt at bevilge støtte til sunde virksomheder i sektorer, der ikke var følsomme, var sådan driftsstøtte i overensstemmelse med Kommissionens daværende praksis og er i øvrigt forenelig med fællesmarkedet.

(88) I det omfang, der er tale om støtte til sunde virksomheder i følsomme sektorer, er denne ikke forenelig med fællesmarkedet, da fællesskabsregler og -retningslinjer for de følsomme sektorer forbyder driftsstøtte til sunde virksomheder.

(89) Kommissionen er af den opfattelse, at undtagelserne i EF-traktatens artikel 87, stk. 2, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, da retningslinjen ikke forfølger nogen af de deri anførte mål. Tyskland har heller ikke gjort gældende, at disse undtagelsesbestemmelser finder anvendelse(23).

(90) Kommissionen når til den konklusion, at bortset fra rammebestemmelserne for støtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder finder ingen specielle bestemmelser vedrørende støtte rettet mod horisontale mål i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra c), anvendelse på retningslinjen, da retningslinjen ikke forfølger nogen af de særlige mål, og Tyskland heller ikke har gjort gældende, at dette er tilfældet.

(91) Støtten forfølger efter Kommissionens opfattelse heller ikke det mål at fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse eller afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi. Formålet med støtten er heller ikke fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven. Kommissionen når således til den konklusion, at hverken EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra b), eller artikel 87, stk. 3, litra d), finder anvendelse på retningslinjen.

(92) En række af de tilfælde, hvor retningslinjen blev anvendt, har muligvis været genstand for en anden formel undersøgelsesprocedure efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2. Den foreliggende beslutning vedrører ikke disse tilfælde.

5. KONKLUSION

(93) Støtteordningen er ulovlig. Støtte, der overskrider anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001 eller, såfremt den ikke falder ind under denne, der overskrider de andre de minimis-regler, som var i kraft på det tidspunkt, hvor foranstaltningen blev gennemført, blev ydet ulovligt.

(94) Støtteordningen er uforenelig med fællesmarkedet, idet den tillader, at der ydes redningsstøtte til nedsat rente ud over sit de minimis-anvendelsesområde, tillader omstruktureringsstøtte uden at begrænse denne til det mindst mulige, ikke udelukker gentagne bevillinger af omstruktureringsstøtte, ikke kræver anmeldelse af omstruktureringsstøtte til større kriseramte virksomheder, ikke kræver individuel anmeldelse for følsomme sektorer og heller ikke udelukker støtte til sunde virksomheder i de følsomme sektorer.

(95) Anvendelsen af retningslinjen uden for anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001 og de andre relevante de minimis-regler vedrørende kriseramte virksomheder og vedrørende driftsstøtte til sunde virksomheder i de følsomme sektorer er derfor uforenelig med fællesmarkedet.

(96) Retningslinjen er forenelig med fællesmarkedet, i det omfang den gør det muligt at udbetale driftsstøtte til sunde virksomheder uden for de følsomme sektorer.

(97) I henhold til Kommissionens faste beslutningspraksis skal støtte, der er ydet ulovligt og er uforenelig i henhold til EF-traktatens artikel 87, tilbagesøges fra støttemodtageren, såfremt støtten ikke er omfattet af de minimis-regler. Denne praksis blev bekræftet ved artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93(24). Ifølge artikel 14 i den nævnte forordning skal den pågældende medlemsstat træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren. For nøjagtigt at fastslå antallet af tilfælde, der er omfattet af tilbagebetalingskravet, er Kommissionen af den opfattelse, at Tyskland skal udarbejde en liste over alle virksomheder, som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Retningslinjen for Thüringens låneprogram ("retningslinjen") er forbundet med statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

Retningslinjen er ikke forbundet med statsstøtte, for så vidt som støtten falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller, såfremt den ikke er omfattet heraf, er omfattet af de de minimis-regler, der var gældende på tidspunktet for foranstaltningens gennemførelse, og kumuleret med anden de minimis-støtte ikke overskrider det pågældende de minimis-loft i forordning (EF) nr. 69/2001 eller andre relevante de minimis-regler.

Retningslinjen er ikke forbundet med støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som støtten blev ydet til fordel for virksomheder, som ikke producerer varer eller udfører tjenesteydelser, hvor der er samhandel inden for Fællesskabet.

For så vidt som retningslinjen er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1, er retningslinjen forbundet med ulovlig støtte.

Artikel 2

For så vidt som retningslinjen foreskriver tildeling af driftsstøtte til sunde virksomheder uden for de følsomme sektorer, er denne støtte forenelig med fællesmarkedet.

Artikel 3

Såfremt retningslinjen hjemler driftsstøtte til fordel for virksomheder i følsomme sektorer, er den uforenelig med fællesmarkedet, for så vidt som den er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

Artikel 4

Såfremt retningslinjen hjemler rednings- og omstruktureringsstøtte til fordel for kriseramte virksomheder, er den uforenelig med fællesmarkedet, for så vidt som den er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

Artikel 5

Denne beslutning vedrører ikke de tilfælde, der allerede har været genstand for en anden undersøgelsesprocedure eller en endelig beslutning fra Kommissionens side. Tyskland udarbejder en liste over de berørte virksomheder.

Artikel 6

Tyskland træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 3 og artikel 4 omhandlede støtte, som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne.

Tilbagesøgningen skal ske uophørligt og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme beslutningen hurtigt og effektivt. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt. Renterne beregnes på basis af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtte.

Artikel 7

Tyskland udarbejder som led i gennemførelsen af denne beslutning en liste over de virksomheder, som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, eller som under hensyntagen til støtteelementet i forbindelse med lånegarantien og anden de minimis-støtte, der blev ydet på det relevante tidspunkt, overskrider loftet i forordning (EF) nr. 69/2001.

Tyskland udarbejder som led i gennemførelsen af denne beslutning en liste over samtlige kriseramte virksomheder, som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, og som modtog støtte i henhold til retningslinjen, og anfører de kriterier, der ligger til grund for klassificeringen.

Tyskland udvikler i denne forbindelse en metode til identificering af støtteelementet i lånegarantien.

Tyskland udarbejder som led i gennemførelsen af denne beslutning en liste over de virksomheder, som modtog støtte på grundlag af retningslinjen og ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, og som producerer varer eller udfører tjenesteydelser, hvor der ikke er samhandel inden for Fællesskabet, og anfører kriterierne.

Artikel 8

Tyskland underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 9

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfærdiget i Bruxelles, den 27. november 2002.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) Thüringer Staatsanzeiger nr. 33/1993, s. 1414.

(2) EFT C 213 af 19.8.1992, s. 2.

(3) EFT C 108 af 17.4.1999, s. 26.

(4) Se fodnote 2.

(5) EFT C 29 af 2.2.1996, s. 4.

(6) EFT L 60 af 9.3.1999, s. 61.

(7) Se fodnote 2.

(8) EFT C 68 af 6.3.1996, s. 9.

(9) EFT L 10 af 13.1.2001, s. 30.

(10) I øvrigt: Disse rammebestemmelser trådte i kraft med offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Ved beslutning 1999/183/EF konstaterede Kommissionen, at Tysklands nationale støtteordninger er uforenelige med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som de ikke er i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne og de foranstaltninger (for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter), der blev meddelt de tyske myndigheder ved brev nr. SG(95) D/13086 af 20.10.1995.

(11) EFT C 368 af 23.12.1994, s. 12.

(12) Vedrørende ikke-anmeldt støtte er det fastsat i betragtning 101, litra b), i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (meddelelse til medlemsstaterne med forslag til hensigtsmæssige foranstaltninger) fra 1999 (EFT C 288 af 9.10.1999, s. 2), at Kommissionen vil undersøge, om en rednings- og omstruktureringsstøtte, der er ydet uden Kommissionens godkendelse og derfor i strid med traktatens artikel 88, stk. 3, på grundlag af de rammebestemmelser vedrørende støttens forenelighed med fællesmarkedet, der gælder på det tidspunkt, hvor støtten blev ydet. Kommissionen bedømte derfor reglerne på grundlag af beslutningspraksis fra Kommissionens ottende beretning om konkurrencepolitikken fra 1979 og på grundlag af rammebestemmelserne fra 1994.

(13) Kommissionens skrivelse til medlemsstaterne SG(89) D/4328 af 5. april 1989.

(14) EFT C 71 af 11.3.2000, s. 15.

(15) I henhold til afsnit 2.2 i rammebestemmelserne fra 1994 var disse rammebestemmelser imidlertid kun gældende i det omfang, de var i overensstemmelse med de særlige regler inden for de følsomme sektorer. På daværende tidspunkt var der særlige støtteregler inden for landbrug, fiskeri, stål, skibsbygningsindustrien, tekstil- og beklædningsindustrien, kunstfiberindustrien, bilindustrien, transport og kulindustrien. Inden for landbruget kunne Kommissionens særlige regler for rednings- og omstruktureringsstøtte fortsat anvendes for individuelle støttemodtagere, afhængigt af den berørte medlemsstats skøn, som alternativ til disse rammebestemmelser.

(16) Se punkt 101 i disse.

(17) EFT C 31 af 3.2.1979, s. 9.

(18) EFT C 212 af 12.8.1988, s. 2.

(19) EFT C 74 af 10.3.1998, s. 9.

(20) EFT C 119 af 22.5.2002, s. 22. (Med hensyn til den definitoriske afgrænsning henviser Kommissionen til de nævnte tekster. Kommissionen har undersøgt støtten til sunde virksomheder på grundlag af Kommissionens meddelelse fra 1988 vedrørende metoden for anvendelse af artikel 92, stk. 3, litra a) og c), på regionalstøtte. Vurderingen vil ikke blive ændret ved anvendelse af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte fra 1998).

(21) Se fodnote 16 og 17.

(22) Programmet blev erstattet af et nyt de minimis-låneprogram for Thüringen, som umiddelbart lader til at opfylde forudsætningerne i de anvendelige de minimis-regler.

(23) Med hensyn til anvendelsen af undtagelsesbestemmelsen i EF-traktatens artikel 87, stk. 2, litra c), henviser Kommissionen til EF-Domstolens konklusioner af 19.9.2000, sag C-156/98, Tyskland mod Kommissionen (endnu ikke offentliggjort) vedrørende § 52, stk. 8, i den tyske indkomstskattelov (Einkommenssteuergesetz).

(24) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.