Kommissionens beslutning

af 23. oktober 2003

om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53

Sag COMP/C/38.170 - REIMS II genanmeldelse

(meddelt under nummer K(2003) 3892)

(Kun den spanske, den danske, den tyske, den græske, den engelske, den franske, den italienske, den nederlandske, den portugisiske, den finske og den svenske udvage er autentiske)

(EØS-relevant tekst)

(2004/139/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde,

under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86(1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1/2003(2), særlig artikel 2, 6 og 8,

under henvisning til den begæring om negativattest og anmeldelse med henblik på fritagelse, der blev indgivet den 18. juni 2001 i henhold til artikel 2 og 4 i forordning nr. 17,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 14. april 2003 om at indlede procedure i denne sag,

under henvisning til det resumé af begæringen og anmeldelsen, der er offentliggjort i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17(3),

efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål,

under henvisning til høringskonsulentens endelige rapport i den foreliggende sag(4), og

ud fra følgende betragtninger:

1. INDLEDNING

(1) Den 18. juni 2001 blev REIMS II-aftalen ("Remuneration of Mandatory Deliveries of Cross-Border Mails Agreement", aftale om betaling for obligatorisk omdeling af post fra udlandet) anmeldt til Kommissionen med henblik på at opnå en negativattest efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, eller en fritagelse i medfør af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, ved udløbet af den fritagelse, Kommissionen havde meddelt i sin beslutning af 15. september 1999 ("fritagelsesbeslutningen fra 1999")(5).

(2) REIMS II-aftalen er det instrument, som en række offentlige posttjenester(6) benytter til i fællesskab at fastsætte terminalafgifter. Terminalafgifter er det gebyr, posttjenesterne betaler hinanden for at udbringe indgående grænseoverskridende post. Den modtagende offentlige posttjeneste modtager betaling fra den afsendende posttjeneste for at udbringe dennes grænseoverskridende post.

(3) I henhold til aftalen beregnes terminalafgifterne som en procentdel af de indenlandske takster i modtagerlandet. Den oprindelige REIMS II-aftale blev anmeldt til Kommissionen for første gang i 1997. Den blev fritaget i 1999. I henhold til den oprindelige REIMS II-aftale skulle terminalafgifterne stige i en overgangsperiode op til et loft på 80 % af de indenlandske takster i 2001. I sin fritagelsesbeslutning fra 1999 fritog Kommissionen imidlertid kun aftalen frem til udgangen af 2001 og begrænsede fritagelsen til 70 % af indlandstaksterne.

(4) Som begrundelse for at begrænse fritagelsen frem til udgangen af 2001 anførte Kommissionen, at den endelige stigning til 80 % af indlandstaksterne først kunne finde sted, når Kommissionen havde haft lejlighed til at vurdere systemet på grundlag af egentlige omkostningsregnskaber. Kommissionen gjorde desuden fritagelsen betinget af, at parterne overholder en række betingelser og forpligtelser(7).

(5) Genanmeldelsen i 2001 omfattede en anmodning om en forlængelse af fritagelsen. I den genanmeldte version af REIMS II-aftalen ville man først nå op på 80 % den 1. januar 2004, og der blev indført to mellemliggende trin (73,3 % pr. 1. januar 2002 og 76,6 % pr. 1. januar 2003). Et kort resumé af anmeldelsen med en opfordring til interesserede parter om at fremsætte bemærkninger blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(8). Derefter blev der i april 2003 offentliggjort en meddelelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, hvori Kommissionen redegjorde for sin foreløbige holdning og gav interesserede parter lejlighed til at fremsætte bemærkninger til den påtænkte godkendelse.

2. SAGENS PARTER

(6) 13 offentlige posttjenester havde undertegnet den oprindelige REIMS II-aftale den 9. juli 1997. Siden da er yderligere fire offentlige posttjenester kommet til. På genanmeldelsesdatoen den 18. juni 2001 var de 17 REIMS II-parter (parterne): Österreichische Post AG, La Poste/De Post (Belgien), Post Danmark AS, Finland Post, La Poste (Frankrig), Deutsche Post, Hellenic Post ELTA, Íslandspóstur, An Post (Irland), Poste Italiane, Entreprise des Postes & Télécommunications (Luxembourg), Posten Norge AS, CTT Correios de Portugal, Sociedad Estatal Correos y Telégrafos (Spanien), Posten Sverige, Die Post (Schweiz) og Consignia plc, nu Royal Mail Group plc (Det Forenede Kongerige)(9). REIMS II-parterne er de etablerede offentlige posttjenester i deres respektive lande.

(7) Parterne beskæftiger sig med transport og udbringning af dokumenter og varer. Alle parterne er befordringspligtige virksomheder, som defineret i artikel 2, nr. 13, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet ("postdirektivet")(10), som ændret ved direktiv 2002/39/EF(11) ("ændringsdirektivet"). De fleste af parterne har fået eneret i en bestemt sektor for at sikre, at de er i stand til at opfylde befordringspligten. Parterne udbyder også andre tjenester, som ikke er omfattet af deres befordringspligt.

3. RETLIG OG FAKTUEL BAGGRUND

3.1. Vederlag for udbringning af indgående internationale postforsendelser (terminalafgifter)

3.1.1. UPU-systemet

(8) I henhold til verdenspostkonventionen(12) har medlemmerne af Verdenspostunionen (UPU)(13), der omfatter de fleste af verdens lande, vedtaget at besørge indenlandsk udbringning af indgående grænseoverskridende post. Forpligtelsen hertil er et krav for optagelse i UPU og danner grundlag for det verdensomspændende netværk af posttjenester, der findes i dag. Oprindeligt betalte de offentlige posttjenester ikke hinanden for grænseoverskridende post, fordi man antog, at der blev sendt lige store mængder post mellem landene. I 1960'erne opstod der imidlertid store skævheder i mængden af grænseoverskridende post, hvilket medførte, at posttjenesterne i nogle lande havde omkostninger til udbringning af indgående post uden at få tilstrækkeligt store indtægter fra udgående post til at dække disse omkostninger.

(9) For at yde kompensation til modtagende posttjenester indførte man i 1969 et vederlagssystem med såkaldte terminalafgifter. I henhold til dette system fik en modtagende offentlig posttjeneste udbetalt en nærmere fastsat kilotakst for den indgående post, den skulle udbringe. Dette system førte imidlertid til en skævhed mellem omkostninger og vederlag(14).

(10) I 1989 bragte man terminalafgifterne tættere på omkostningerne gennem en henstilling fra Conférence Européenne des Administrations des Postes et Télécommunications(15), som senere blev gennemført ved en række bilaterale aftaler mellem CEPT's medlemmer(16). De var dog stadig baseret på et gennemsnit hos de deltagende postadministrationer, og der er generel enighed om, at de ikke dækkede omkostningerne(17).

(11) Siden 1989 har man ved hjælp af UPU-systemet skabt bedre overensstemmelse mellem terminalafgifter og omkostninger. UPU's Beijing-konvention fra 1999 indeholder særlige bestemmelser om terminalafgifter for forsendelser mellem industrialiserede lande(18).

3.1.2. Postdirektivet

(12) De vigtigste lovgivningsrammer om grænseoverskridende post og terminalafgifter er i fællesskabsretlig henseende postdirektivet.

(13) Postdirektivet indeholder vigtige bestemmelser om terminalafgifter og liberalisering af markedet for udgående grænseoverskridende post.

3.1.2.1. Terminalafgifter

(14) Om terminalafgifter hedder det i postdirektivets betragtning 27:

"... vederlaget for grænseoverskridende postbefordring inden for Fællesskabet bør, uden at det berører de minimumsforpligtelser, der fremgår af Verdenspostforeningens bestemmelser, dække omdelingsomkostninger for den befordringspligtige virksomhed i modtagerlandet".

(15) I postdirektivets artikel 13, stk. 1, første, andet og tredje led, hedder det:

"- terminalafgifter fastsættes i forhold til omkostningerne ved håndtering og omdeling af den indgående grænseoverskridende post

- vederlaget fastlægges i forhold til kvaliteten af de leverede tjenesteydelser

- terminalafgifterne skal være gennemsigtige og ikke-diskriminerende".

3.1.2.2. Liberalisering

(16) Hidtil har kun to medlemsstater (Sverige og Finland) ophævet deres postmonopoler. De offentlige posttjenester i alle de øvrige medlemsstater har i medfør af national ret inden for bestemte områder eneret til at yde en række posttjenesteydelser. Grænserne for, i hvilket omfang medlemsstaterne kan give eneret til at yde bestemte posttjenesteydelser, er anført i postdirektivet.

(17) I postdirektivets artikel 7 fastsættes graden af liberalisering for såvel indgående som udgående grænseoverskridende post.

(18) Hvad angår indenlandsk post og udbringning af indgående grænseoverskridende post, bestemmes der følgende i postdirektivets artikel 7, stk. 1, første afsnit:

"I det omfang det er nødvendigt for at opretholde befordringspligten, kan medlemsstaterne fortsat give de befordringspligtige virksomheder eneret på tjenesterne. Disse tjenester omfatter kun indsamling, sortering, transport og omdeling af indenlandske brevforsendelser og af indgående grænseoverskridende brevforsendelser, herunder også fremskyndet omdeling, inden for begge følgende vægt- og prisgrænser. Vægtgrænsen er 100 g fra 1. januar 2003 og 50 g fra 1. januar 2006. Disse vægtgrænser gælder ikke fra 1. januar 2003, hvis prisen er lig med eller over tre gange den offentlige takst for en brevforsendelse på første vægtsats i den hurtigste kategori, og fra 1. januar 2006, hvis prisen er lig med eller over to og en halv gange denne takst".

(19) Befordring af udgående grænseoverskridende post står imidlertid ikke på listen over de tjenester, som medlemsstaterne i medfør af postdirektivets artikel 7 fortsat kan give eneret til. Derfor er denne tjeneste fuldstændig liberaliseret fra og med den 1. januar 2003. For at sikre befordringspligten hedder det dog endvidere i postdirektivets artikel 7, stk. 1, fjerde afsnit:

"I det omfang det er nødvendigt for at opfylde befordringspligten, f.eks. når visse dele af postsektoren allerede er blevet liberaliseret, eller hvor specifikke kendetegn gør sig gældende for posttjenesterne i en medlemsstat, kan der fortsat gives eneret på udgående grænseoverskridende post inden for ovennævnte pris- og vægtgrænser".

(20) Den konkrete virkning af denne nye ordning, der er gældende fra den 1. januar 2003, er, at befordring af udgående grænseoverskridende post er åben for konkurrence, medmindre undtagelsen i artikel 7, stk. 1, fjerde afsnit, finder anvendelse.

4. REIMS II-AFTALEN

4.1. Fritagelsen af den oprindelige REIMS II-aftale

(21) Den oprindelige REIMS II-aftale(19) blev anmeldt til Kommissionen i 1997. Ved denne lejlighed henledte Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse parternes opmærksomhed på en række forhold, som skulle ændres, tilpasses eller klarlægges, inden den kunne stille sig positivt til aftalen.

(22) For at opnå fritagelsen udarbejdede parterne en første ændring af REIMS II-aftalen (den første tillægsaftale), som trådte i kraft den 1. oktober 1998.

(23) Den 15. september 1999 meddelte Kommissionen en fritagelse i medfør af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, frem til den 31. december 2001. Kommissionen begrænsede stigningen i terminalafgifter til 70 % af indlandstaksterne. Kommissionen påpegede, at den endelige stigning til 80 % af indlandstaksterne først skulle finde sted, når den havde haft lejlighed til at vurdere systemet på grundlag af egentlige omkostningsregnskaber, hvilket ikke var muligt i 1999.

4.2. Ændringer af REIMS II-aftalen

(24) Siden den første anmeldelse til Kommissionen den 31. oktober 1997 har parterne ændret REIMS II-aftalen fem gange gennem såkaldte tillægsaftaler. Nogle af ændringerne har parterne aftalt på eget initiativ, mens andre er vedtaget for at fjerne de konkurrencemæssige betænkeligheder, Kommissionen gav udtryk for i sin vurdering af REIMS II-aftalen.

(25) Den første tillægsaftale blev undertegnet den 22. september 1998 og vedrørte især sammenhængen mellem terminalafgifter og servicekvalitet samt niveau 3-adgang.

(26) Den 14. januar 2000 indgik parterne den anden tillægsaftale, som blandt andet skulle opfylde de betingelser, Kommissionen havde stillet i artikel 2, stk. 1, i fritagelsesbeslutningen fra 1999, og desuden tage højde for det schweiziske postvæsens tiltrædelse af REIMS II-aftalen.

(27) Den 4. april 2000 undertegnede parterne den tredje tillægsaftale, hvis hovedformål var at sikre servicekvalitet i hele forløbet og at revidere standarderne for servicekvalitet. Med hensyn til det første formål blev det i den tredje tillægsaftale planlagt at indføre måling af de afsendende offentlige posttjenesters resultater med hensyn til befordring af udgående post i en kommende systemforbedring og anvendelse af passende mål for servicekvalitet og sanktioner fra 2002. Med hensyn til standarderne for servicekvalitet var der i den tidligere udgave af REIMS II-aftalen opstillet to grupper af REIMS II-parter med forskellige mål for servicekvalitet. Den tredje tillægsaftale førte til, at de to grupper fik en fælles standard på 93 %.

(28) Den 7. juni 2001 vedtog et flertal af parterne en fjerde tillægsaftale. Denne aftale er hidtil blevet undertegnet af 16 parter. Hovedformålet med den fjerde tillægsaftale var at forlænge overgangsperioden med yderligere tre år. I henhold til den fjerde tillægsaftale skulle terminalafgifterne nå op på 80 % af indlandstaksterne i 2004, dvs. to år senere end planlagt. Satsen på 80 % skulle erstattes af en sats på 73,3 % i 2002 og 76,6 % i 2003(20).

(29) Ud over forlængelsen af overgangsperioden vedtog parterne at fastfryse de indlandstakster, der bruges til at beregne terminalafgifterne, indtil udgangen af 2004. Som følge heraf vil forhøjelser af parternes indlandstakster efter den 1. september 2001 ikke blive medregnet ved beregningen af terminalafgifterne for 2003 og 2004(21). Der vil dog blive taget hensyn til nedsættelser af indlandstaksterne, hvorved fastfrysningen i praksis indfører et loft, men åbner mulighed for justeringer i nedadgående retning(22).

(30) Med den fjerde tillægsaftale indførtes desuden en bestemmelse om geografisk dækning. Hvis en part, hvis hjemmemarked er liberaliseret, kan bevise, at den geografiske fordeling af den indgående post fra en afsendende offentlig posttjeneste har ændret sig i en sådan grad, at den procentdel af indlandstaksterne, der anvendes i henhold til REIMS II-aftalen, er utilstrækkelig til at dække denne parts omkostninger ved at udbringe denne post, kan den pågældende part anmode om en genforhandling af de terminalafgifter, den afsendende offentlige posttjeneste betaler(23).

(31) Den REIMS II-aftale, der blev genanmeldt til Kommissionen den 18. juni 2001, var den konsoliderede version af aftalen som ændret ved første, anden, tredje og fjerde tillægsaftale.

(32) Endelig er REIMS II-aftalen siden genanmeldelsen til Kommissionen den 18. juni 2001 blevet ændret igen. Den 24. januar 2003 undertegnede parterne den femte tillægsaftale, som skal fjerne de konkurrenceretlige problemer, Kommissionen påpegede i forbindelse med den genanmeldte REIMS II-aftale, især hvad angår terminalafgifternes størrelse og et billigt alternativ til terminalafgifter(24). Den REIMS II-aftale, der er genstanden for denne beslutning, er REIMS II-aftalen som ændret ved den første, anden, tredje, fjerde og femte tillægsaftale.

4.3. Den genanmeldte REIMS II-aftale

(33) I betragtning 34-50 følger en kort redegørelse for indholdet af REIMS II-aftalen som anmeldt af parterne i genanmeldelsen af 18. juni 2001.

4.3.1. Deltagelse

(34) Offentlige og private postoperatører, der forestår en obligatorisk almindelig postbefordring, kan deltage i REIMS II-aftalen, forudsat de har pligt til en sådan befordring over for de andre parter eller har indgået en aftale, hvorved de har påtaget sig en forpligtelse hertil.

4.3.2. Formål

(35) Ifølge parterne er de overordnede mål med REIMS II-aftalen at yde parterne en rimelig kompensation for udbringning af grænseoverskridende post, som svarer bedre til de enkelte parters reelle omkostninger ved udbringningen, og at forbedre kvaliteten af den grænseoverskridende postbesørgelse.

4.3.3. Produkter

(36) REIMS II-aftalen omfatter alle postforsendelser, som defineret i UPU-konventionens artikel 8 (med undtagelse af såkaldte M bags)(25).

4.3.4. Terminalafgifter

4.3.4.1. Princippet

(37) REIMS II-aftalen sammenkæder terminalafgifter med indlandstakster i bestemmelseslandet og den servicekvalitet, den posttjeneste, der udbringer posten i det pågældende land, leverer. I henhold til den genanmeldte version af REIMS II- aftalen skal terminalafgifterne stige i en overgangsperiode, indtil de når et loft på 80 % af indlandstaksterne i 2004, idet der dog foretages strafreduktioner, hvis det fastsatte mål for servicekvalitet ikke nås.

4.3.4.2. Indlandstakster som referencegrundlag

(38) Indlandstaksterne er normalt differentieret efter vægtkategorier (f.eks. 20 g, 50 g og 100 g for breve). Ifølge REIMS II-aftalen skal de forskellige takster på grundlag af en standardstruktur konverteres til såkaldte lineære takster ved beregningen af terminalafgifter.

4.3.4.3. Terminalafgifternes størrelse

(39) I REIMS II-aftalen skelner man mellem fire forskellige afgiftsniveauer:

a) Niveau 1: A-post i blandede sække (der kan indeholde breve, flade pakker og andre pakker). Terminalafgifterne for disse forsendelser skal bringes op på 80 % af indlandstaksterne eksklusive moms.

b) Niveau 2: Den udbringende offentlige posttjeneste kan tilbyde rabatter på niveau 1-afgiften på basis af arbejdsdeling/postforberedelse (f.eks. hvis posten allerede er sorteret efter format eller bestemmelsessted). Samme rabat skal tilbydes alle offentlige posttjenester, der afsender post, når de opfylder samme betingelser.

c) Niveau 3: Alle parterne skal give hinanden adgang til de "almindeligt gældende indlandstakster" (som f.eks. lavere takst for større mængder adresserede reklameforsendelser, tryksager eller tidsskrifter) i landet, hvor posten skal udbringes.

d) B-post: Af B-post beregnes der terminalafgifter, der er 10 % lavere end afgifterne for niveau 1-post.

4.3.5. Overgangsperiode(26)

(40) I henhold til den genanmeldte REIMS II-aftale skal terminalafgifterne forhøjes som angivet nedenfor i løbet af en overgangsperiode, dog med en reduktion som sanktion for manglende opfyldelse af det fastsatte mål for servicekvalitet:

a) 2002: 73,3 % af indlandstaksterne

b) 2003: 76,6 % af indlandstaksterne

c) 2004: 80 % af indlandstaksterne.

4.3.6. Servicekvalitet/Sanktionssystem

(41) Med REIMS II-aftalen har man indført et system med servicekvalitetsstandarder for niveau 1- og niveau 2-post for at forbedre servicekvaliteten. Disse standarder er defineret som den procentdel af den indgående grænseoverskridende post, der skal være omdelt senest en arbejdsdag efter dagen for ankomsten (dag "D") til den modtagende offentlige posttjenestes udvekslingskontor, forudsat at den ankommer inden for LAT-fristen (Latest Arrival Time)(27). En standard på "80 % D + 1" betyder f.eks., at 80 % af den indgående post skal være omdelt til det endelige bestemmelsessted dagen efter. De enkelte parters resultater måles ved hjælp af et diagnostisk system, som er udarbejdet af International Post Corporation (IPC)(28).

(42) Den anvendes et sanktionssystem, når de aftalte servicekvalitetsstandarder ikke overholdes. Den terminalafgift, den pågældende posttjeneste ellers skulle have haft, reduceres med 1,5 %, når det opnåede resultat ligger mellem 90 % og 100 % af det mål, der skal nås, og 3,5 %, når det opnåede resultat ligger mellem 80 % og 90 % af det mål, der skal nås, for hvert procentpoint, hvormed denne offentlige posttjeneste ikke har præsteret den fastsatte servicekvalitetsstandard(29). I værste fald, dvs. hvis den pågældende offentlige posttjenestes serviceniveau kun ligger på 80 % af målet, vil de terminalafgifter, en posttjeneste kan gøre krav på, således kunne blive reduceret med 50 % som sanktion.

4.3.7. Ikke-diskriminationsreglen

(43) I henhold til REIMS II-aftalen skal(30)"parterne anvende samme terminalafgifter over for alle de øvrige parter, når der er tale om de samme transaktioner". Det betyder, at i princippet skal to offentlige posttjenester, der er parter i REIMS II, og som konkurrerer om udgående grænseoverskridende post fra et givet REIMS II-land til et andet, dække samme omkostninger til udbringning af denne post i bestemmelseslandet. Den samme takst vil imidlertid ikke gælde for ikke-REIMS II-operatører, der konkurrerer på samme marked, idet de vil skulle betale den fulde indlandstakst i bestemmelseslandet eller den fulde internationale takst i oprindelseslandet minus eventuelle rabatter(31).

4.3.8. Artikel 43 og 49 i UPU-konventionen fra 1999

(44) Artikel 43 i UPU-konventionen fra 1999 indeholder bestemmelser om behandlingen af indenlandsk post sendt fra udlandet (remail). Artikel 49, stk. 4, omhandler terminalafgifter for indgående massepost. Efter udløbet af overgangsperioden skal artikel 43 og artikel 49, stk. 4, i UPU-konventionen fra 1999 i henhold til den genanmeldte REIMS II-aftale ikke længere finde anvendelse mellem parterne.

4.3.9. Løbetid

(45) REIMS II-aftalen er indgået på ubestemt tid. Enhver part kan dog til enhver tid opsige den. Det sker med virkning fra udgangen af det første hele kalenderår efter opsigelsen. Under særlige omstændigheder kan en part endvidere opsige REIMS II-aftalen med seks måneders varsel.

4.3.10. Sammenhængen mellem terminalafgifter og servicekvalitet

(46) I REIMS II-aftalen indføres det princip, at ingen forhøjelse af terminalafgifterne er mulig i overgangsperioden, hvis den pågældende parts servicekvalitet forringes. For at afgøre, om det er tilfældet, sammenlignes servicekvalitetsresultatet for et givet år med den pågældende parts gennemsnitlige resultater i de foregående år. Reglen gælder ikke for de offentlige posttjenester, der har en overgangsordning. Den gælder heller ikke, hvis en offentlig posttjenestes servicekvalitet er blevet forringet, men dog stadig opfylder den standard, der er fastlagt i REIMS II-aftalen. Terminalafgifterne kan også forhøjes, hvis det kan påvises, at en forringelse af en parts servicekvalitet skyldes, at vedkommende har ydet en særlig indsats for at forbedre sit omdelingssystem, og hvis den kun er af forbigående karakter.

4.3.11. Niveau 3-adgang

(47) I henhold til REIMS II-aftalen skal parterne give hinanden niveau 3-adgang (dvs. adgang til indlandstakster for massepost). For at lette denne adgang fik parterne i fritagelsesbeslutningen fra 1999 påbud om at lempe indenlandske regler for andre parter, når reglerne ikke var rimeligt begrundede og i realiteten forhindrede andre parter i at få adgang til indlandstaksterne for massepost. Når det er staten, der har fastsat de indenlandske regler, skal parterne i forhold til de kompetente nationale myndigheder bestræbe sig på at få dem ophævet(32).

(48) Parterne skal have adgang til alle takster og betingelser for niveau 3-adgang gennem en database, der forvaltes af IPC. Parterne har forpligtet sig til at opdatere denne database hurtigst muligt, når deres takster og betingelser ændres.

4.3.12. Bilaterale aftaler

(49) I henhold til REIMS II-aftalen kan parterne frit indgå bi- eller multilaterale aftaler om terminalafgifter med hinanden, hvori der fastsættes andre betingelser, især andre terminalafgifter. Når en part indrømmer en anden part eller flere andre parter lavere terminalafgifter i en sådan aftale, er den forpligtet til at anvende samme terminalafgifter for alle parter, når der er tale om de samme transaktioner.

4.3.13. Forsinket, bortkommet og beskadiget post

(50) Parterne har indført bestemmelser om forsinket, bortkommet og beskadiget post, hvorved der er indført et hensigtsmæssigt system for behandling og undersøgelse af klager.

4.4. Den vigtigste udvikling på markedet og med hensyn til andre forhold siden fritagelsesbeslutningen fra 1999

4.4.1. Forbedring af servicekvaliteten for grænseoverskridende post

(51) I betragtning 70 i fritagelsesbeslutningen fra 1999 hedder det: "Den største fordel, som Reims II-aftalen forventes at give, er en betydelig forbedring af kvaliteten af de grænseoverskridende posttjenester". De oplysninger, Kommissionen har indsamlet som led i sin undersøgelse i forbindelse med genanmeldelsen af REIMS II-aftalen, viser, at efter meddelelsen af fritagelsen er den generelle kvalitet af parternes besørgelse af grænseoverskridende post forbedret. For de fleste parters vedkommende var der i årene 2000, 2001 og 2002 tale om en væsentlig kvalitetsforbedring med hensyn til D + 1-udbringning af indgående grænseoverskridende post. Disse kvalitetsforbedringer fremgår af tabellen i bilag I.

4.4.2. Udviklingen med hensyn til andre vigtige forhold

(52) Ved sin vurdering af den genanmeldte REIMS II-aftale skal Kommissionen tage hensyn til følgende ændrede forhold:

a) Parternes data om omkostningerne ved udbringning af grænseoverskridende forsendelser

b) Gennemførelsen af REIMS II-aftalen i fritagelsesperioden

c) Europa-Parlamentets og Rådets vedtagelse af ændringsdirektivet.

4.4.2.1. Parternes omkostningsdata

(53) Som følge af parternes opfyldelse af den forpligtelse, de fik pålagt ved fritagelsesbeslutningen fra 1999 til at indføre et gennemsigtigt omkostnings-regnskabssystem(33), har Kommissionen modtaget oplysninger, der viser de enkelte parters omkostninger ved udbringning af indgående grænseoverskridende post.

(54) Disse omkostningsdata, som ikke forelå, da fritagelsesbeslutningen blev truffet i 1999, har givet Kommissionen mulighed for at foretage en mere tilbundsgående vurdering af terminalafgifternes størrelse. Forholdet mellem omkostninger og indtægter hos de forskellige parter(34) fremgår af tabellen i bilag II.

4.4.2.2. Gennemførelse af REIMS II-aftalen

(55) Med hensyn til niveau 3-adgang har parterne ved aftale forpligtet sig til at lempe indenlandske regler for andre parter, når reglerne ikke er berettigede og til over for de kompetente nationale myndigheder at bestræbe sig på at få dem ophævet, når reglerne er indført af staten.

(56) Undersøgelserne i denne sag har vist, at på trods af de ændringer, der blev foretaget i REIMS II-aftalen ved den anden tillægsaftale, fungerer niveau 3-adgangen ikke, sådan som Kommissionen udtrykte ønske om i fritagelsesbeslutningen fra 1999. De afgivne rapporter(35) viser, at selv om parterne hævder, at de tilbyder hinanden niveau 3-adgang, er der stadig betydelige hindringer for at få adgang til indlandstakster for massepost.

4.4.2.3. Ændringsdirektivet

(57) Som nævnt i betragtning 12 blev postdirektivet den 10. juni 2002 ændret ved ændringsdirektivet med henblik på en yderligere åbning af de europæiske postmarkeder.

(58) En af de vigtigste ændringer af postdirektivet er, at medlemsstaterne efter den 1. januar 2003 ikke må give deres posttjenester eneret på markedet for udgående grænseoverskridende post(36), medmindre det er nødvendigt for at opretholde befordringspligten. Derfor er de offentlige posttjenester efter den 1. januar 2003 i princippet udsat for konkurrence om at besørge grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet.

(59) Denne nye omstændighed skal vurderes sammen med det forhold, at REIMS II-aftalen kun er åben for befordringspligtige virksomheder(37), og at Kommissionens undersøgelse har vist, at selv om intet i aftalen forhindrer parterne i at indgå de samme eller tilsvarende aftaler om terminalafgifter med tredjemand, er det usandsynligt, at de vil gøre det.

(60) Som uddybende forklaret nedenfor(38) kan manglende adgang til REIMS II-terminalafgifter for ikke-REIMS II-parter føre til udelukkelse af konkurrence som omhandlet i EF-traktatens artikel 81, stk. 3, litra b). Kommissionen finder derfor, at der ikke kan indrømmes en fritagelse for REIMS II-aftalen, medmindre offentlige postoperatører, der ikke er parter i REIMS II-aftalen, får adgang til REIMS II-terminalafgifter på ikke-diskriminerende vilkår.

4.5. Ændring af REIMS II-aftalen efter genanmeldelsen

(61) Den 24. januar 2003 undertegnede parterne(39) efter drøftelser med Kommissionen den femte tillægsaftale. Denne aftale ændrer den anmeldte REIMS II-aftale med hensyn til terminalafgifter i overgangsperioden og parternes indførelse af produktet "internationale adresserede reklameforsendelser".

4.5.1. Terminalafgifternes størrelse

(62) Den femte tillægsaftale ændrer bilag 4 til den anmeldte REIMS II-aftale både med hensyn til overgangsperiodens varighed og terminalafgifternes størrelse. Overgangsperioden er forlænget fra den 31. december 2004 til den 31. december 2006. Terminalafgifterne, der skal anvendes fra den 1. januar 2002 til overgangsperiodens udløb, er ændret til følgende:

a) 73,3 % i 2002

b) 74,5 % i 2003

c) 75,7 % i 2004

d) 78,5 % i 2005 og 2006.

4.5.2. Produktet internationale adresserede reklameforsendelser ("IDM-produktet")

(63) Med hensyn til indførelse af et billigt alternativ til terminalafgifter for massepost forpligter artikel 2 i den femte tillægsaftale parterne til at udbringe internationale adresserede reklameforsendelser fra andre parter i henhold til REIMS II-IDM-aftalen. I henhold til artikel 2 i den femte tillægsaftale skal denne forpligtelse træde i kraft seks måneder efter, at Kommissionen har udstedt den anden fritagelsesbeslutning for REIMS II-aftalen, selv om det står parterne er frit for at levere IDM-produktet inden den dato.

(64) Den 24. januar 2003 undertegnede parterne(40) den særskilte aftale om besørgelse af REIMS internationale adresserede reklameforsendelser ("REIMS II IDM-aftalen"), der indfører IDM-produktet(41).

(65) De centrale produktspecifikationer for IDM-produktet er følgende:

a) fælles produktspecifikationer, der gør, at det ikke er nødvendigt at opfylde nationale produktkrav

b) henvisning til besørgelse af adresserede reklameforsendelser som defineret i artikel 2, nr. 8, i postdirektivet

c) en maksimalvægt for forsendelsen på 2 kg

d) en minimumsmængde på 500 forsendelser

e) en tilstræbt servicekvalitetsstandard på D + 5

f) et rent grænseoverskridende produkt

g) UPU-specifikationer for maksimums- og minimumsstørrelse

h) forsortering er ikke påkrævet.

(66) Vederlaget for besørgelse af IDM-produktet beregnes som det beløb, der er lavest af indlandstaksten for tilsvarende usorteret post og REIMS II-terminalafgiften for B-post, minus 7 %. Hvis der ikke findes en takst for usorteret massepost, anvendes taksten for sorteret massepost forhøjet med 3 %.

4.5.3. Andre ændringer

(67) I betragtning 68 og 69 beskrives andre mindre ændringer, der er foretaget ved femte tillægsaftale på parternes eget initiativ.

(68) For det første skal artikel 25 og artikel 49, stk. 4, i UPU-konventionen fra 1994(42) efter overgangsperiodens udløb ikke længere finde anvendelse mellem parterne, jf. artikel 5 i den genanmeldte REIMS II-aftale. I artikel 5 i REIMS II-aftalen som ændret ved den femte tillægsaftale fastsættes det nu: "Intet i REIMS II-aftalen er til hinder for, at en part kan gøre UPU-konventionens artikel 43 gældende over for en anden part"(43).

(69) I henhold til den genanmeldte REIMS II-aftales artikel 11 kan aftalen opsiges med virkning fra udgangen af det første hele kalenderår efter opsigelsen. I artikel 11 i REIMS II-aftalen som ændret ved den femte tillægsaftale bestemmes det imidlertid nu, at en part under særlige omstændigheder kan opsige REIMS II-aftalen med mindst seks måneders skriftligt varsel til udgangen af en kalendermåned.

5. DE RELEVANTE MARKEDER

5.1. Produktmarkedet

(70) Den anmeldte REIMS II-aftale vedrører markedet for almindelig grænse-overskridende post - i modsætning til ekspresforsendelser - mellem de pågældende lande, dvs. grænseoverskridende post mellem REIMS II-lande. Mere specifikt omfatter REIMS II-aftalen alle brevforsendelser, som defineret i artikel 8 i UPU-konventionen. Denne definition omfatter forsendelser, der vejer op til 2 kg. Omfanget af grænseoverskridende post varierer fra land til land. I mindre medlemsstater udgør grænseoverskridende post generelt en større del af det samlede postmarked end i større medlemsstater. Gennemsnitligt anslås grænseoverskridende post til at udgøre noget under 10 % af det samlede postmarked i EU(44).

(71) Det relevante produktmarked kan opdeles yderligere i et marked for videreforsendelse af udgående grænseoverskridende post, hvor de offentlige posttjenester og private virksomheder indsamler post fra kunder i oprindelseslandet til udbringning i andre lande, og et marked for udbringning af indgående grænseoverskridende post, hvor de offentlige posttjenester (og i meget begrænset omfang andre postoperatører) tilbyder offentlige posttjenester og private postoperatører udbringning af grænseoverskridende post.

5.1.1. Grænseoverskridende og indenlandsk post

(72) Set fra kundens synspunkt er markedet for udgående grænseoverskridende post et andet end markedet for indenlandsk post, eftersom efterspørgslen efter postydelser til internationale bestemmelsessteder ikke kan dækkes med ydelser til indenlandske bestemmelsessteder.

(73) Set fra udbyderens synspunkt stiller international transport andre krav (international strækningsdrift, udbringning i andre lande) end indenlandsk transport.

(74) I modsætning til indenlandsk post kræver grænseoverskridende post tjenester i mindst to forskellige lande og normalt mindst to tjenesteudbyderes mellemkomst. International post er derfor logistisk mere kompleks end indenlandsk. Udgående grænseoverskridende post blev liberaliseret den 1. januar 2003, mens de fleste indenlandske postydelser, herunder udbringning, i langt de fleste medlemsstater stadig er omfattet af eneret. Kommissionen har konsekvent behandlet produktmarkedet for udgående grænseoverskridende post som et andet end det nationale marked for udbringning af indgående, grænseoverskridende post(45).

(75) Der må også sondres mellem markedet for "almindelig" grænseoverskridende post og for grænseoverskridende ekspresforsendelser, som befordres væsentligt hurtigere end almindelig grænseoverskridende post, og hvor kunden eventuelt får visse valgmuligheder såsom leveringsbekræftelse, sporing, forsikring og mulighed for at ændre bestemmelsessted efter afsendelsen. Sådanne forsendelser er også væsentligt dyrere. Kommissionen har i sine tidligere beslutninger anerkendt sondringen mellem normal udbringning og ekspresudbringning(46).

(76) Sondringen mellem indenlandsk og grænseoverskridende post blev underbygget af de ændringer af postdirektivet, som blev foretaget ved ændringsdirektivet. Udgående grænseoverskridende post er fra januar 2003 liberaliseret i alle medlemsstaterne, når det ikke er nødvendigt at opretholde monopolet af hensyn til befordringspligten. De nye regler vil derfor betyde, at de offentlige posttjenester udsættes for øget konkurrence om viderebefordring af grænseoverskridende post fra en medlemsstat til en anden.

5.1.2. Det geografiske marked

(77) De relevante geografiske markeder på det grænseoverskridende postmarked falder sammen med statsgrænserne, da disse afgrænser de nationale monopoler, og hovedaktørerne på de enkelte nationale markeder er forskellige. Indsamling og udbringning organiseres nationalt i de forskellige lande. Priserne og prissystemerne varierer fra land til land, især afhængigt af omkostningerne(47).

6. MARKEDERNES STRUKTUR

6.1. Udgående grænseoverskridende post

6.1.1. Adgangshindringer

(78) Ifølge parterne skal en postoperatør for at kunne konkurrere på markedet for udgående post råde over en lokal indsamlingsservice og et salgsapparat i land A, adgang til en transportservice fra land A til B og en agent i land B til at indsluse posten i den almindelige postbesørgelse der. Enhver indsamlingsservice kan udføre sådanne aktiviteter uden væsentlige ekstraomkostninger. Der er helle ikke nogen videre tekniske adgangshindringer. Hvis en virksomhed imidlertid ønsker at etablere en almindelig indsamling, som de offentlige posttjenester har, vil det kræve betydelige investeringer. Desuden udgør de postmonopoler, der stadig findes, en juridisk adgangshindring.

6.1.2. Størrelsen af markedet for udgående grænseoverskridende post mellem REIMS II-lande

(79) Tabellen i bilag III giver en oversigt over markedets størrelse med hensyn til antallet af forsendelser sendt fra eller modtaget i REIMS II-lande. Den giver desuden en idé om markedernes struktur ved at angive de etablerede offentlige posttjenesters og deres vigtigste konkurrenters markedsandele.

6.2. Indgående grænseoverskridende post

6.2.1. Adgangshindringer

(80) For at kunne konkurrere på markedet for indgående post i det omfang, det er tilladt i henhold til national ret, skal en ny aktør have et distributionsnet. Det kan være uoverkommeligt dyrt, hvis det skal dække et helt land og opbygges fra bunden. Hvis den nye aktør imidlertid begrænser sin service til udbringning i en eller flere byer eller til erhvervspost, vil der ikke være nogen videre hindring. Postmonopolerne udgør en juridisk adgangshindring.

6.2.2. Størrelsen af markedet for indgående grænseoverskridende post mellem REIMS II-lande

(81) Indgående grænseoverskridende post er fortsat omfattet af eneret inden for de pris- og vægtgrænser, der er fastsat i ændringsdirektivet. Derfor er markedsstrukturen langt mindre konkurrencepræget, og de offentlige posttjenester har meget store markedsandele.

(82) Disse forskelle fandtes allerede inden vedtagelsen af ændringsdirektivet, idet udgående grænseoverskridende post allerede de facto eller de jure var liberaliseret i de fleste REIMS II-lande. I tabellen i bilag IV er anført de offentlige posttjenesters markedsandele og navnene på deres største konkurrenter på markederne for indgående grænseoverskridende post i 2000. Tabellen i bilag IV viser også, hvordan strukturen på de to markeder allerede i 2000 var meget forskellig i en række REIMS II-lande.

7. BEMÆRKNINGER FRA TREDJEMAND

(83) I den meddelelse, Kommissionen offentliggjorde i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17(48), gav den en detaljeret beskrivelse af den genanmeldte REIMS II-aftale og oplyste, at den agtede at se positivt på den.

(84) Kommissionen modtog i alt 10 reaktioner på denne meddelelse. De vigtigste bemærkninger er opsummeret i betragtning 85-92.

(85) En af de væsentligste betænkeligheder, tredjemand gav udtryk for, var manglen på et effektivt billigt alternativ til at betale terminalafgifter. Det fremføres, at vilkårene for at opnå niveau 3-adgang er uklare, og at IDM-aftalen ikke giver en tilfredsstillende løsning på dette problem, da den kun omfatter adresserede reklameforsendelser som defineret i postdirektivet. Ifølge disse tredjemænd skal IDM også tilbydes tredjemand på ikke-diskriminerende vilkår, da der ellers vil blive tale om en alvorlig konkurrencebegrænsning.

(86) I nogle bemærkninger hævdes det, at de kvalitetsforbedringer, der er konstateret inden for grænseoverskridende post, kun delvis skyldes gennemførelsen af REIMS II-aftalen. Forbedringerne i den indenlandske postkvalitet hævdes at have været den væsentligste årsag til forbedringen af servicekvaliteten.

(87) En tredjemand hævder, at det ville være mere effektivt at have et netværk af bilaterale aftaler, der gav de offentlige posttjenester mulighed for at anvende forskelle terminalafgifter afhængigt af kvantiteten af den post, modparterne sender, og servicekvaliteten.

(88) I en bemærkning hed det, at terminalafgifter ikke bør udregnes som en procentdel af indlandstaksterne, men have en absolut værdi, og der blev rejst tvivl om, hvorvidt tallene i meddelelsen i medfør af artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 faktisk giver et pålideligt billede af parternes omkostninger.

(89) Flere tredjemænd mente, at der også burde være servicekvalitetsstandarder for B-post og massepost.

(90) I en anden bemærkning hed det, at bestemmelsen om "geografisk dækning"(49) åbner mulighed for misbrug ved parternes anvendelse af bestemmelsen. Vedkommende mente, at denne bestemmelse kunne føre til en prisfastsættelse med det formål at udelukke nye aktører.

(91) Nogle tredjemænd fremførte, at tredjemands supplerende omkostninger for at få adgang til REIMS II-terminalafgifter (især omkostninger i forbindelse med systemet til måling af servicekvalitet) bør beskrives i detaljer og overvåges nøje af Kommissionen.

(92) Endelig fandt den irske regelfastsættende postmyndighed, ComReg, at bestemmelsen om fastfrysning af priserne(50) er uforenelig med kravet om, at terminalafgifter skal stå i forhold til omkostningerne.

(93) Alle de modtagne bemærkninger er gennemgået omhyggeligt, og i den udstrækning bemærkningerne fra tredjemand afspejler egentlige konkurrenceproblemer, indgår Kommissionens bemærkninger hertil i de relevante afsnit af den retlige vurdering.

8. TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 1, OG EØS-AFTALENS ARTIKEL 53, STK. 1

8.1. Aftale mellem virksomheder

(94) Alle parterne i REIMS II-aftalen udøver økonomisk virksomhed og må derfor betragtes som virksomheder efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1. REIMS II-aftalen er dermed en aftale omfattet af EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1. Dette blev fastslået allerede i fritagelsesbeslutningen fra 1999.

8.2. Konkurrencebegrænsninger

8.2.1. Prisfastsættelse

(95) I fritagelsesbeslutningen fra 1999 fandt Kommissionen, at REIMS II-aftalen udgjorde en konkurrencebegrænsning, der faldt ind under EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, fordi den indførte et fælles niveau for terminalafgifter udtrykt som en procentdel af indlandstaksterne i modtagerlandet. Kommissionen konkluderede, at selv om der ikke var fastsat absolutte beløbsstørrelser, førte REIMS II-aftalen til en fælles prisfastsættelse. Ved at sammenkæde prisen på grænseoverskridende udbringning og prisen på indenlandske posttjenesteydelser, der især fastsættes efter nationale hensyn, eliminerer eller begrænser parterne deres frihed til at fastsætte priserne for udbringning af indgående grænseoverskridende post. Faktisk fjerner REIMS II-aftalen ethvert incitament til at indgå indbyrdes særskilte bilaterale aftaler, selv om det i henhold til aftalen stadig er muligt.

(96) Kommissionens undersøgelse efter parternes anmodning om en fornyelse af fritagelsen har ikke givet anledning til at ændre den vurdering, der blev foretaget i fritagelsesbeslutningen fra 1999 med hensyn til anvendelsen af EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1. Hvad angår den kollektive aftale om terminalafgifternes størrelse, har ingen af REIMS II-parterne indgået en bilateral aftale med en anden REIMS II-part. Det er således klart, at alle REIMS II-parterne i fællesskab overholder vederlagsniveauet og betingelserne i REIMS II-aftalen.

(97) Endvidere har udviklingen på postmarkederne givet anledning til fornyede konkurrencemæssige betænkeligheder ud over dem, der var nævnt i fritagelsesbeslutningen fra 1999.

(98) Markedet for grænseoverskridende post har udviklet sig betydeligt i de senere år. De offentlige posttjenester i EU og EØS konkurrerer i stigende grad med hinanden og andre postoperatører på hinandens hjemmemarkeder for udgående grænse-overskridende post.

(99) Postdirektivet som ændret ved ændringsdirektivet har nu fjernet udgående grænseoverskridende post fra det serviceområde, der er forbeholdt de befordringspligtige virksomheder, medmindre indtægterne herfra er nødvendige for at finansiere nettoomkostningerne ved befordringspligten.

(100) I henhold til REIMS II-aftalen(51) er modtagende offentlige posttjenester forpligtet til at anvende de samme terminalafgifter over for alle andre REIMS II-parter. Det indebærer, at alle offentlige posttjenester, der er parter i REIMS II-aftalen, når de sender post fra land A til land B, betaler de samme terminalafgifter til den offentlige posttjeneste i land B. De omkostninger, alle REIMS II-parter har til grænseoverskridende befordring fra afsender til adressat (post fra land A til land B), vil dermed omfatte de fælles aftalte terminalafgifter til den offentlige posttjeneste i land B. Da terminalafgifter udgør langt den største del af de samlede befordringsomkostninger for grænseoverskridende post(52), vil konkurrencen mellem parterne på markedet for udgående grænseoverskridende post i land A blive begrænset betydeligt eller fuldstændig udelukket.

(101) Det må derfor konkluderes, at REIMS II-aftalens konkurrencebegrænsende virkninger har udviklet sig fra den prisfastsættelse, der blev konstateret i fritagelsesbeslutningen fra 1999(53), til at omfatte konkurrence mellem REIMS II-parter på markedet for udgående grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet. Kommissionen mener stadig, at aftalen har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet. Dermed finder EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, stadig anvendelse.

8.2.2. Begrænset deltagelse

(102) Deltagelse i REIMS II-aftalen er begrænset til (offentlige og private) postoperatører med befordringspligt. Det kunne fortolkes som en udelukkelse af andre operatører fra fordelen ved de samme takster som REIMS II-aftalens parter. Der er dog intet i aftalen, der forhindrer parterne i at indgå identiske eller lignende aftaler om terminalafgifter med tredjemand. Betingelsen for at deltage i REIMS II-aftalen synes således ikke i sig selv at være en konkurrencebegrænsning, men den ville føre til konkurrencebegrænsning, hvis den forhindrede en udenforstående postoperatør i at få adgang til REIMS II-terminalafgifter.

8.3. Påvirkning af samhandelen

(103) REIMS II-aftalen omhandler vederlaget for udbringning af indgående grænseoverskridende post og påvirker dermed samhandelen mellem medlemsstaterne og mellem de kontraherende parter i EØS-aftalen(54).

(104) På grund af REIMS II-aftalens parters dominans på markederne for indgående grænseoverskridende post mellem deres respektive lande må denne virkning anses for at være mærkbar.

9. EF-TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 3, OG EØS-AFTALENS ARTIKEL 53, STK. 3

9.1. Fremme af den tekniske og økonomiske udvikling

(105) Kommissionen finder, at REIMS II-aftalen indebærer forbedringer, som opfylder den første betingelse for fritagelse i medfør af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3. Der skal tages hensyn til følgende forbedringer:

a) bedre sammenhæng mellem terminalafgifterne og parternes omkostninger til udbringning af indgående grænseoverskridende post

b) en forbedring af servicekvaliteten for grænseoverskridende post.

9.1.1. Omkostningsbaserede terminalafgifter

(106) REIMS II-aftalen skaber bedre sammenhæng mellem terminalafgifterne og parternes omkostninger til udbringning af indgående grænseoverskridende post(55).

(107) Hvis terminalafgifterne ikke dækker omkostningerne, skal de tab, der opstår ved udbringning af indgående grænseoverskridende post, dækkes med overskuddet fra besørgelse af indenlandsk eller udgående grænseoverskridende post. Postoperatører bør have ret til et vederlag for udbringning af grænseoverskridende post, der dækker omkostningerne hertil. En udvikling i retning af et omkostningsbaseret system giver postoperatørerne mulighed for at opretholde og forbedre deres besørgelse af indgående grænseoverskridende post.

(108) På baggrund af parternes oplysninger om omkostninger erkender Kommissionen, at ordningen for terminalafgifter i den femte tillægsaftale skaber en bedre sammenhæng mellem parternes omkostninger til udbringning af indgående grænseoverskridende post og det vederlag, de modtager herfor.

(109) Med hensyn til bestemmelsen om fastfrysning af priserne medfører REIMS II-aftalens multilaterale art, at de terminalafgifter, som de sytten parter er enedes om, ikke kan fastsættes i forhold til hver parts omkostninger i forbindelse med behandling og udbringning af indgående grænseoverskridende post. Det er følgelig mere hensigtsmæssigt at tage udgangspunkt i gennemsnittet af alle parternes omkostninger end hver enkelts for at vurdere, om og i hvilket omfang terminalafgifterne fastsættes i forhold til omkostningerne ved behandling og udbringning af indgående grænseoverskridende post.

(110) I lyset af det i betragtning 109 anførte mener Kommissionen, at anvendelsen af bestemmelsen om fastfrysning af priser, som under alle omstændigheder bortfalder efter 2004, ikke er i strid med ovenstående analyse af sammenhængen mellem REIMS II-terminalafgifter og parternes omkostninger.

9.1.2. Forbedring af servicekvaliteten

(111) Den væsentligste forbedring som følge af REIMS II-aftalen er den konstaterede forbedring af kvaliteten af den grænseoverskridende postbesørgelse, især udbringning af indgående grænseoverskridende post. Sammenkædningen mellem terminalafgifter til den modtagende part og forbedringerne af servicekvaliteten er et kraftigt incitament til at forbedre servicekvaliteten.

(112) Den modtagende part vil kun kunne afkræve de øvrige parter højere terminalafgifter, hvis vedkommende når de mål for servicekvaliteten, der er fastsat i REIMS II-aftalen. Hvis den modtagende part ikke når målene, vil sanktionsreduktionerne begrænse de terminalafgifter, vedkommende er berettiget til, væsentligt.

(113) De data, der er indsamlet som led i proceduren, viser, at siden fritagelsesbeslutningen fra 1999 er den generelle servicekvalitet for parternes udbringning af indgående grænseoverskridende post blevet forbedret betydeligt(56).

(114) Det er blevet fremført, at disse forbedringer af servicekvaliteten kunne have andre årsager end gennemførelsen af REIMS II-aftalen, især forbedringer af kvaliteten af besørgelsen af den indenlandske post.

(115) De foreliggende oplysninger viser imidlertid, at servicekvaliteten for grænseoverskridende post siden REIMS II-aftalens ikrafttræden er forbedret mere end kvaliteten af den indenlandske postbesørgelse. I 1994 var det således kun 69,1 % af alle grænseoverskridende breve, der blev bragt ud i løbet af tre dage efter afsendelsen (D + 3). I 2001 var dette tal steget til 92,0 % og i 2002 til 93,5 %(57). Samtidig hedder det i postdirektivets artikel 17, stk. 1, at medlemsstaterne skal opstille kvalitetsstandarder for den indenlandske postbefordring og sikre, at de er forenelige med standarderne for grænseoverskridende postbefordring inden for Fællesskabet, dvs. 85 % D + 3(58). Dermed har den grænseoverskridende post i den periode, hvor REIMS II-aftalen har været gældende, opnået en servicekvalitet, som er væsentligt højere, end der kræves i postdirektivet for såvel indenlandsk som grænseoverskridende post(59). Ovenstående konklusion bekræftes desuden af parternes data om servicekvalitet. De viser, at i perioden 1999-2000 har servicekvaliteten for udbringning af indgående grænseoverskridende post i de fleste medlemsstater nået et niveau, der er højere end det, der kræves i henhold til postdirektivet(60).

(116) Der er ikke fastsat specifikke servicekvalitetsmål for niveau 3-adgang. Det centrale ved niveau 3-adgang er imidlertid, at den type post bør behandles som indenlandsk post. Når der findes mål for servicekvaliteten for indenlandsk post, vil de derfor også gælde den pågældende indgående grænseoverskridende post. Desuden indføres der med REIMS II-IDM-aftalen kvalitetsstandarder for besørgelse af internationale adresserede reklameforsendelser.

(117) REIMS II-aftalen vil desuden tilskynde til en forbedring af kvaliteten af den udgående grænseoverskridende post. I artikel 3, stk. 8, i den genanmeldte REIMS II-aftale forpligtes de afsendende operatører til at gøre deres yderste for at opnå en servicekvalitet for udgående A-post, som opfylder standarderne i aftalens bilag 7. I henhold til disse bestemmelser sigter parterne på at opnå en standard på 85 % D + 1 i 2002, dvs. at 85 % af den udgående grænseoverskridende A-post skal ankomme til den modtagende operatørs udvekslingskontor senest en arbejdsdag efter afsendelsen(61).

9.2. Fordele for forbrugerne

(118) De i betragtning 105-117 nævnte forbedringer, især af servicekvaliteten for grænseoverskridende post, samt parternes forpligtelse til at give konkurrerende postoperatører adgang til REIMS II-terminalafgifter på ikke-diskriminerende vilkår(62), er til fordel for forbrugerne. Af nedenstående grunde finder Kommissionen, at REIMS II-aftalen sikrer forbrugerne en rimelig andel af fordelene.

9.2.1. Mindsket krydssubsidiering

(119) For så vidt som stigningen i terminalafgifter fører til et vederlag, som ligger tættere på de faktiske omkostninger ved at udbringe posten, vil REIMS II-aftalen begrænse eventuel krydssubsidiering. Da brugerne af indenlandsk eller udgående grænseoverskridende post således ikke længere (eller i hvert fald i mindre grad) skal bidrage til omkostningerne ved at udbringe indgående grænseoverskridende post, vil de offentlige posttjenester, hvor det er relevant, kunne justere taksterne for indenlandsk og udgående grænseoverskridende post.

9.2.2. Forbedret servicekvalitet

(120) Eftersom terminalafgifterne kun kan hæves, hvis servicekvaliteten forbedres, vil enhver forhøjelse af taksterne for grænseoverskridende post som følge af højere terminalafgifter(63) være forbundet med forbedringer af den ydede service eller opretholdelse af det allerede opnåede kvalitetsniveau. Man må derfor forvente, at forbrugerne vil få en rimelig andel af fordelene, når servicekvaliteten forbedres(64).

9.2.3. Billigt alternativ til terminalafgifter for massepost

(121) REIMS II-aftalen indeholder selv to muligheder for at mindske dens finansielle virkninger, nemlig niveau 3-adgangen og IDM-aftalen.

(122) Mens terminalafgifternes størrelse i henhold til REIMS II-aftalen fastsættes som en procentdel af indlandstaksterne for A-post, giver niveau 3-adgang mulighed for at udnytte lavere indlandstakster for massepost. Niveau 3-post behandles som indenlandsk post. Denne mulighed er særligt vigtig for massepost og for forsendelser som aviser.

(123) Kommissionen undersøgelse af niveau 3-adgang har imidlertid vist, at anvendelsen af niveau 3-adgang er mindre end forventet. En årsag synes at være, at når terminalafgifterne stadig er forholdsvis lave, har de afsendende posttjenester og deres kunder ikke noget incitament til at benytte sig af niveau 3-adgang. I den periode, hvor den foregående fritagelse gjaldt, blev de terminalafgifter, parterne betalte, ved med at være lave på grund af det loft på 70 %, der blev indført med fritagelsesbeslutningen fra 1999, og strafreduktionerne. Mængden af grænse-overskridende massepost, der benytter niveau 3-adgang, er dog gradvis steget fra kun 34 mio. forsendelser i 1999 til over 80 mio. i 2001 og over 120 mio. i 2002.

(124) Kommissionen finder derfor, at niveau 3-adgang, hvis den gennemføres ordentligt, kan være et rentabelt og mindre omkostningskrævende alternativ til terminalafgifter i forbindelse med udbringning af grænseoverskridende massepost. Et sådant alternativ vil yde et væsentligt bidrag til at lade forbrugerne få del i fordelene ved REIMS II-aftalen. Det synes derfor påkrævet at gøre indrømmelsen af denne fritagelse afhængig af, at der gives tilfredsstillende niveau 3-adgang både til parterne og til tredjemand, der konkurrerer som postoperatør(65), på samme vilkår som i fritagelsesbeslutningen fra 1999.

(125) For at fjerne Kommissionens betænkeligheder med hensyn til manglende harmonisering mellem de forskellige indenlandske massepostprodukter undertegnede 15 af de 17 parter endvidere den 24. januar 2003 REIMS II-IDM-aftalen.

(126) Med IDM-aftalen indføres det første harmoniserede massepostprodukt, som kan sælges i næsten alle REIMS II-landene. IDM-aftalen gælder kun en del af de samlede mængder massepost, nemlig adresserede reklameforsendelser. Ifølge parternes egne overslag udgjorde internationale adresserede reklameforsendelser ca. 75 % af de flere end 120 mio. forsendelser, som REIMS II-parterne har modtaget som indgående niveau 3-post fra andre REIMS II-parter. Kommissionen finder derfor, at gennemførelse af IDM-aftalen sammen med en effektiv anvendelse af niveau 3-adgang vil udgøre billige alternativer til terminalafgifter og give forbrugerne en betydelig andel i fordelene ved REIMS II-aftalen.

9.2.4. Tredjemands adgang til terminalafgifter

(127) Som der vil blive redegjort detaljeret for i betragtning 145-157 finder Kommissionen, at REIMS II-aftalen ikke kan fritages, medmindre andre postoperatører, der konkurrerer med parterne på markederne for udgående grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet, får adgang til REIMS II-terminalafgifter på ikke-diskriminerende vilkår.

(128) Hovedårsagen til denne betragtning er, at hvis REIMS II-aftalen blev fritaget, uden at det forhindredes, at der skete en omfattende prisdiskrimination over for tredjemand, ville det føre til en væsentlig udelukkelse af konkurrencen på det netop liberaliserede marked for viderebefordring af udgående grænseoverskridende post. Hvis tredjemand ikke er i stand til at konkurrere med parterne om udgående post fra et REIMS II-land til et andet, vil der ikke blive et tilstrækkeligt stor konkurrencepres, hvilket i sidste ende vil skade forbrugernes interesser.

(129) Derimod øger tredjemands adgang til REIMS II-terminalafgifter på ikke-diskriminerende vilkår sandsynligheden af effektiv konkurrence på priser og andre forhold fra andre operatører, idet de vil betale langt lavere priser end før for udbringning af deres indgående grænseoverskridende forsendelser.

(130) Som følge heraf vil forbrugerne få adgang til nye tilbud, som må forventes at være attraktive både med hensyn til pris og andre forhold, da andre operatører bliver nødt til at konkurrere mere aggressivt for at komme ind på markedet.

9.3. Nødvendighed

9.3.1. Fælles terminalafgifter

(131) For at komme i betragtning til en fritagelse i henhold til EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, skal konkurrencebegrænsningen være nødvendig for at nå de relevante mål. Det forudsætter, at de terminalafgifter, parterne er nået til enighed om, afspejler de faktiske omkostninger ved udbringning. Som anført i fritagelsesbeslutningen fra 1999, etablerer REIMS II-aftalen ikke en direkte sammenhæng mellem terminalafgifter og de faktiske omkostninger, men udtrykker terminalafgifterne som en procentdel af indlandstaksterne.

(132) Kommissionen finder derfor, at indgåelse af en aftale om fastsættelse af terminalafgifter til samme procentdel af indlandstaksterne og på samme vilkår for alle parter fortsat er nødvendig for at opnå de fordele, parterne sigter imod. Selv om parterne kunne have indgået bilaterale aftaler om terminalafgifter, ville sådanne aftaler formodentlig ikke have gjort det muligt lige så hurtigt og effektivt at opnå de fordele med hensyn til servicekvalitet, som denne aftale skaber.

(133) Selv om Kommissionen accepterer, at indgåelsen af REIMS II-aftalen kan betragtes som nødvendig for at opnå de ønskede mål, må det efterprøves, om det niveau for terminalafgifter, man er nået til enighed om, er nødvendig med henblik herpå.

(134) I fritagelsesbeslutningen fra 1999 udtalte Kommissionen, at da parterne ikke havde omkostningsregnskaber, der gjorde det muligt for dem at beregne omkostningerne ved en bestemt type tjeneste, kunne de ikke bevise, at 80 % af indlandstaksterne svarede til omkostningerne ved at udbringe indgående grænseoverskridende post(66).

(135) Parterne har siden fritagelsesbeslutningen i 1999 udviklet omkostnings-regnskabssystemer, som giver dem mulighed for at indsamle og udarbejde regnskabsoplysninger om omkostningerne ved udbringning af indgående grænseoverskridende post.

(136) Parternes omkostningsdata viser, at for omkring halvdelen af parterne udgør omkostningerne under 80 % af indtægterne(67).

(137) Under hensyn hertil finder Kommissionen, at parterne ikke har påvist, at 80 % af indlandstaksterne er et tilstrækkeligt præcist overslag over omkostningerne ved at udbringe indgående grænseoverskridende post. Det er således ikke nødvendigt at hæve terminalafgifterne til 80 % for at opnå de positive virkninger, der ventes af REIMS II-aftalen.

(138) På den anden side erkender Kommissionen, at niveauet for terminalafgifterne i gennemsnit skal give operatørerne mulighed for få at dækket deres udbringningsomkostninger. En større sammenhæng mellem terminalafgifter og parternes omkostninger til udbringning af indgående grænseoverskridende post er en af de forbedringer, REIMS II-aftalen medtager. Kommissionen finder det rimeligt i den periode, der er dækket af den nuværende fritagelse, at lade parterne anvende terminalafgifter, der gennemsnitligt svarer til det vægtede gennemsnit af parternes omkostninger i hele perioden(68).

(139) Kommissionen erkender endvidere, at parterne har foretaget omfattende investeringer for at nå de mål for servicekvalitet, der er fastsat i REIMS II-aftalen, og at disse investeringer i gennemsnit har øget deres omkostninger til udbringning af indgående grænseoverskridende post.

(140) Endelig erkender Kommissionen også, at de terminalafgifter, der er anført i den femte tillægsaftale(69), kun er de bruttoværdier, der skal anvendes, og at de vil blive nedbragt betydeligt, når der foretages strafreduktioner. Således har anvendelsen af sanktionssystemet i 2002 medført, at 10 af de 17 parter ikke har kunnet anvende de fulde terminalafgifter som anført i REIMS II-aftalen.

(141) På baggrund af det i betragtning 131-140 anførte finder Kommissionen, at det niveau for terminalafgifter, der er fastlagt i den femte tillægsaftale, er nødvendigt for at opnå forbedringerne af servicekvaliteten samt den større sammenhæng mellem terminalafgifterne og parternes omkostninger ved at udbringe indgående grænseoverskridende post.

9.3.2. Bestemmelsen om "geografisk dækning"

(142) Den genanmeldte REIMS II-aftale indeholder en bestemmelse om "geografisk dækning", i henhold til hvilken en part, hvis partens hjemmemarked er liberaliseret, og parten kan bevise, at den geografiske fordeling af den indgående post fra en afsendende offentlig posttjeneste har ændret sig i en sådan grad, at den procentdel af indlandstakster, der anvendes i henhold til REIMS II-aftalen, er utilstrækkelig til at dække denne parts omkostninger ved at udbringe denne post, kan den pågældende part anmode om en genforhandling af de terminalafgifter, den afsendende posttjeneste betaler(70).

(143) Denne bestemmelse skal udligne forskellen mellem de terminalafgifter, den udbringende posttjeneste modtager, og vedkommendes omkostninger ved at udbringe indgående grænseoverskridende post. Sådanne forskelle ville mindske sammenhængen mellem den modtagende posttjenestes omkostninger og dens vederlag og dermed fjerne en af de største forbedringer som følge af REIMS II-aftalen. Desuden kunne en sådan forskel øge byrden ved befordringspligten for den modtagende posttjeneste og dermed muligvis mindske dens muligheder for at opfylde denne befordringspligt.

(144) Kommissionen finder derfor, at bestemmelsen om "geografisk dækning" må anses for nødvendig for at opnå forbedringerne ved REIMS II-aftalen, i det omfang betingelserne for en genforhandling af terminalafgifterne opfyldes, og de nye terminalafgifter står i forhold til den nye omkostningsstruktur for post, der udbringes af den part, der påberåber sig bestemmelsen.

9.4. Kravet om, at konkurrencen ikke må udelukkes

(145) REIMS II-aftalen er kun åben for befordringspligtige virksomheder(71), hvilket betyder, at andre postoperatører er udelukket fra at undertegne aftalen. Selv om intet i REIMS II-aftalen forhindrer parterne i at indgå de samme eller tilsvarende aftaler om terminalafgifter med tredjemand, har ingen endnu gjort det, og flere parter har udtalt, at de ikke har til hensigt at indgå sådanne aftaler.

(146) På grund af begrænsningen af konkurrencen mellem REIMS II-parterne om udgående grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet som følge af de fælles aftalte terminalafgifter og ikke-diskriminationsbestemmelsen i REIMS II-aftalens artikel 2, stk. 11, er der risiko for, at aftalen vil udelukke konkurrencen på en betydelig del af markedet for udgående grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet.

(147) Ændringsdirektivet har fra den 1. januar 2003 åbnet juridisk mulighed for konkurrence om udgående grænseoverskridende post i de fleste medlemsstater. Uden adgang til udbringning på samme eller gunstigere vilkår i modtagerlandene vil private konkurrenter ikke være i stand til at konkurrere med de afsendende REIMS II-parter på priserne for udgående grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet.

(148) I øjeblikket har en privat operatør, der konkurrerer med en REIMS II-part på markederne for udgående grænseoverskridende post, to muligheder:

a) at overdrage posten til den afsendende posttjeneste i oprindelseslandet og betale den fulde internationale takst, eller

b) selv at tranportere posten til modtagerlandet og overdrage den til den pågældende REIMS II-part, hvorefter der betales den fulde indlandstakst(72).

(149) Hvis de nationale monopoler på udgående grænseoverskridende post blev fjernet, men REIMS II-parterne kunne afvise at give konkurrenterne adgang på ikke-diskriminerende vilkår til udbringning af indgående grænseoverskridende post, ville dette derfor modvirke den konkurrencefremmende virkning af liberaliseringen af markedet for udgående grænseoverskridende post.

(150) Hvis konkurrencen mellem parterne i en aftale udelukkes eller hæmmes kraftigt, vil en fritagelse afhænge af, hvor hård konkurrencen er fra tredjemand(73). Da ingen af parterne har givet konkurrerende postoperatører adgang til terminalafgifter på REIMS II-vilkår, er det meget vanskeligt, om ikke umuligt, for disse operatører at konkurrere på prisen med parterne på markederne for udgående grænseoverskridende post mellem REIMS II-lande, da de altid skal betale den fulde indlandstakst i leveringslandet eller den fulde internationale takst i oprindelseslandet.

(151) Med andre ord vil den pris, som tredjemand skal betale for udbringning, altid overstige prisen for REIMS II-parterne. Der er således ikke tilstrækkeligt konkurrencepres fra tredjemand, som kunne medvirke til at udligne de negative virkninger af udelukkelsen af konkurrencen mellem REIMS II-parterne. For at skabe et rentabelt konkurrencemæssigt alternativ til parterne med hensyn til udgående grænseoverskridende post i REIMS II-lande bør de konkurrerende postoperatører derfor have samme adgang som parterne til terminalafgifterne.

(152) Får ikke-REIMS II-parter ikke denne mulighed, kan de konkurrencebegrænsende virkninger af REIMS II-aftalen på markedet for udgående grænseoverskridende post føre til en udelukkelse af konkurrencen som omhandlet i EF-traktatens artikel 81, stk. 3, litra b), og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3. Der bør derfor ikke indrømmes en fritagelse for REIMS II-aftalen, medmindre postoperatører, der ikke deltager i REIMS II, får adgang til REIMS II-parternes udbringning af indgående grænseoverskridende post på vilkår, som ikke er diskriminerende i forhold til vilkårene for de øvrige parter. Terminalafgifter og vilkår for andre postoperatører behøver ikke at være bedre end terminalafgifter og vilkår for REIMS II-parterne.

(153) Denne analyse gælder kun grænseoverskridende post som defineret ovenfor i afsnit 5 om markedsafgrænsning. Grænseoverskridende post er en særskilt tjenesteydelse, som ikke kan sidestilles med indenlandsk post. Derfor gælder analysen ikke i den situation, hvor andre operatører anmoder om at få udbragt indenlandsk post til terminalafgiftstakst.

(154) Som nævnt i betragtning 152 må tredjemand have adgang til REIMS II-terminalafgifter på ikke-diskriminerende vilkår. Med hensyn til vederlaget for udbringning af udgående grænseoverskridende post, som tredjemand forestår forsendelsen af, bør denne behandles på lige fod med REIMS II-parterne.

(155) Det betyder, at enhver uberettiget forskel på behandlingen af tredjemand og parternes behandling af hinanden er i strid med dette krav.

(156) Kommissionen finder det især berettiget, at andre postoperatører for at få adgang til REIMS II-terminalafgifter skal opfylde de operationelle krav, der er opstillet i REIMS II-aftalen.

(157) Kommissionen finder det berettiget, at de terminalafgifter, som postoperatører skal betale, i nogle tilfælde kan være højere end dem, parterne skal betale. Det er tilfældet, når parterne kan påvise, at omkostningerne ved at administrere REIMS II, omkostningerne ved at oprette og drive kontrolsystemet for servicekvalitet, ekstraomkostningerne ved at modtage forsendelser fra ikke-UPU-medlemmer og andre lignende omkostninger ikke dækkes af de terminalafgifter, den afsendende operatør betaler. Det er også tilfældet, når parterne kan påvise, at omkostningerne ved at udbringe forsendelser videresendt af andre postoperatører overstiger omkostningerne ved at besørge forsendelser videresendt af parterne.

9.5. Konklusion angående traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3

(158) Af de i betragtning 106-157 anførte grunde finder Kommissionen, at betingelserne for fritagelse efter EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, er opfyldt, hvis visse vilkår efterleves.

10. FRITAGELSENS VARIGHED OG KOMMISSIONENS ANDRE VILKÅR OG BETINGELSER

(159) I henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 17 skal en beslutning i henhold til traktatens artikel 81, stk. 3, træffes for et bestemt tidsrum, og der kan knyttes betingelser og påbud til en sådan beslutning.

10.1. Varighed

(160) I fritagelsesbeslutningen fra 1999 begrænsede Kommissionen varigheden af fritagelsen til den 31. december 2001, så fritagelsesperioden udløb inden gennemførelsen af den sidste stigning i terminalafgifter fra 70 til 80 % af indlandstaksterne. Årsagen var, at Kommissionen ikke havde tilstrækkeligt bevis for, at det var nødvendigt at hæve terminalafgifterne 80 % af indlandstaksterne for at give parterne mulighed for at dække deres omkostninger.

(161) I den foreliggende sag kender Kommissionen imidlertid parternes omkostninger. Det er derfor passende at lade fritagelsen gælde i en længere periode end den foregående. Der bør derfor indrømmes fritagelse i en periode på fem år at regne fra udløbet af den foregående fritagelse. Fritagelsesperioden begynder således den 1. januar 2002 og løber til den 31. december 2006.

10.2. Ændringer i REIMS II-aftalen på Kommissionens foranledning: Terminalafgifternes størrelse

(162) Kommissionen er kommet til den konklusion, at parterne ikke har påvist, at 80 % af indlandstaksterne er et tilstrækkeligt præcist overslag over omkostningerne ved at udbringe indgående grænseoverskridende post.

(163) Kommissionen finder derfor, at REIMS II-aftalens artikel 2 skal ændres, så terminalafgifterne for A-post i fritagelsesperioden svarer til det vægtede gennemsnit af parternes omkostninger ved udbringning af indgående grænseoverskridende post i perioden fra 1. januar 2002 til 31. december 2006.

(164) Parterne har allerede ændret REIMS II-aftalen på dette punkt. Efter drøftelser med Kommissionen undertegnede parterne den 24. januar 2003 den femte tillægsaftale.

(165) Som nævnt(74) ændrer den femte tillægsaftale den anmeldte REIMS II-aftales bilag 4 både med hensyn til overgangsperiodens varighed og terminalafgifternes størrelse. Overgangsperioden er forlænget til den 31. december 2006.

(166) Terminalafgifterne fra den 1. januar 2002 til overgangsperiodens udløb er ændret til følgende: 73,3 % i 2002, 74,5 % i 2003, 75,7 % i 2004 og 78,5 % i 2005 og 2006. Kommissionen finder i denne forbindelse, at en mere gradvis forøgelse af terminalafgifterne er en mere smidig og bedre løsning end pludselige stigninger. Kommissionen har derfor vurderet sammenhængen mellem terminalafgifterne og parternes omkostninger i hele fritagelsesperioden. I denne forbindelse erkender Kommissionen, at de gennemsnitlige takster i hele femårsperioden svarer til det vægtede gennemsnit af parternes omkostninger ved udbringe indgående grænseoverskridende post(75).

(167) Efter at have gennemgået parternes oplysninger om omkostningerne ved at udbringe indgående grænseoverskridende post og oplysningerne om den servicekvalitet, parterne opnåede i 2001 og 2002, finder Kommissionen, at gennemsnitsværdien af terminalafgifterne i fritagelsesperioden svarer til det vægtede gennemsnit af parternes omkostninger ved udbringning af indgående grænseoverskridende post(76). Kommissionen har desuden taget hensyn til, at det niveau for terminalafgifterne, der er anført i den femte tillægsaftale, kun er bruttoværdier, og at de terminalafgifter, der faktisk skal udbetales, nedbringes væsentligt, når strafreduktionerne indregnes. Afslutningsvis finder Kommissionen, at de terminalafgifter, der er anført i den femte tillægsaftale, svarer til et tilstrækkeligt præcist overslag over parternes omkostninger.

10.3. Vilkår

(168) På baggrund af analysen i afsnit 9 angående anvendelsen af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, og i henhold til artikel 8 i forordning nr. 17 finder Kommissionen, at der kun kan indrømmes fritagelse for REIMS II-aftalen på visse vilkår.

10.3.1. Ikke-diskriminerende adgang for tredjemand

(169) Kommissionen finder, at efter liberaliseringen af den udgående grænseoverskridende post fører REIMS II-aftalens ordning om vederlag for udbringning af indgående grænseoverskridende post til prisdiskrimination til fordel for parterne og til skade for andre operatører, som transporterer udgående grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet.

(170) I henhold til REIMS II-aftalens artikel 2, stk. 3, afkræver REIMS II-parten i udbringelseslandet REIMS II-terminalafgifter for udbringning af forsendelser, som er videresendt af en anden REIMS II-part. Andre operatører, som videresender udgående grænseoverskridende post, skal imidlertid betale den fulde indlandstakst for udbringning af forsendelser i bestemmelseslandet.

(171) På baggrund af det i betragtning 145 ff. anførte finder Kommissionen, at alle REIMS II-parterne skal tilbyde andre postoperatør, der konkurrerer med REIMS II-parterne om udgående grænseoverskridende post i et andet REIMS II-land, udbringning af indgående grænseoverskridende post i deres hjemland til terminalafgifter og på vilkår, der ikke er diskriminerende i forhold til det, REIMS II-parterne tilbyder de øvrige REIMS II-parter i afsenderens land.

(172) En detaljeret beskrivelse af, hvordan REIMS II-parterne bør give tredjemand adgang for at opfylde dette vilkår, findes i bilag V.

10.3.2. Niveau 3-adgang

(173) Som allerede nævnt i fritagelsesbeslutningen fra 1999 er det, at der findes et rentabelt billigt alternativ til terminalafgifter og ikke mindst niveau 3-adgang, af væsentlig betydning for forbrugeren, fordi adresserede reklameforsendelser og andre former for kommerciel post udgør størstedelen af den grænseoverskridende post. For at udligne de negative følger af REIMS II-aftalen er det derfor vigtigt at give afsendende parter mulighed for at benytte den udbringende operatørs indlandstakster for denne type post.

(174) En undersøgelse har vist, at niveau 3-adgang i stigende grad benyttes, fordi terminalafgifterne stiger. Derfor finder Kommissionen det nødvendigt i denne beslutning at lade samme krav gælde for niveau 3-adgang som i fritagelsesbeslutningen fra 1999(77).

(175) For at gøre det lettere for en anden part eller en udenforstående postoperatør, der anmoder om niveau 3-adgang, at opnå dette skal parterne lempe de indenlandske vilkår, når de pågældende regler er er uberettigede og i praksis kan udelukke andre fra adgang til indlandstaksterne. Når parterne ikke er i stand hertil, skal de over for de relevante nationale myndigheder bestræbe sig på at få fjernet sådanne bestemmelser.

(176) For at sikre, at parterne overholder dette krav og giver hinanden niveau 3-adgang, bør der fastsættes et vilkår herom i fritagelsen.

(177) Endvidere er Kommissionen kommet til den konklusion, at der ud over niveau 3-adgang er behov for en større grad af harmonisering med hensyn til grænseoverskridende massepost mellem REIMS II-lande.

(178) Kommissionen finder, at for den del af masseposten, som falder ind under postdirektivets definition af "adresserede reklameforsendelser", kan IDM-produktet betragtes som et rentabelt og billigere alternativ til terminalafgifter.

(179) Niveau 3-adgang, udbringning af internationale adresserede reklameforsendelser på IDM-vilkår og alle andre særtakster for massepost, som parterne vil tilbyde hinanden som led i REIMS II-aftalen, bør samtidig tilbydes andre postoperatører, der konkurrerer med parterne om udgående grænseoverskridende post fra et REIMS II-land til et andet, på ikke-diskriminerende vilkår.

(180) Kommissionen finder, at foranstaltningerne angående niveau 3-adgang og IDM-produktet giver såvel parterne som deres konkurrenter på markederne for udgående grænseoverskridende post billige alternativer til REIMS II-terminal-afgifter.

(181) For at sikre, at parterne overholder dette krav, er det nødvendigt at gøre fritagelsen betinget heraf.

(182) Denne beslutning berører ikke anvendelsen af traktatens artikel 82 og EØS-aftalens artikel 54 -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Fritagelse

1. I medfør af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, erklæres traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, uanvendelige på REIMS II-aftalen (om betaling for obligatorisk omdeling af post fra udlandet), som sidst ændret ved den femte tillægsaftale af 24. januar 2003, for perioden mellem den 1. januar 2002 og den 31. december 2006.

2. Fritagelsen i stk. 1 meddeles på de i artikel 2 og 3 fastsatte vilkår.

Artikel 2

Niveau 3-adgang mellem REIMS II-parter

Parterne i henhold til REIMS II-aftalen ("parterne") træffer alle nødvendige foranstaltninger til at give hinanden effektiv adgang til de almindeligt gældende indlandstakster i udbringningslandet ("niveau 3-adgang"). For at fremme denne form for adgang skal parterne lempe de indenlandske regler for andre parter, når disse regler ikke er berettigede og i praksis kan forhindre andre parter i at få niveau 3-adgang.

Hvis parterne ikke har beføjelser til at lempe indenlandske regler, skal de bestræbe sig på at få de kompetente nationale myndigheder til at ophæve sådanne regler.

Artikel 3

Ikke-diskriminerende adgang for tredjemand til REIMS II-terminalafgifter og -vilkår

Parterne skal indrømme andre postoperatører, der konkurrerer med parterne om at tilbyde udgående grænseoverskridende postydelser i et andet REIMS II-land, adgang til terminalafgifter og andre særlige ordninger på samme vilkår som dem, der gælder for andre parter, i overensstemmelse med bilag V.

Artikel 4

>TABELPOSITION>

Udfærdiget i Bruxelles, den 23. oktober 2003.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) EFT 13 af 21.2.1962, s. 204/62.

(2) EFT L 1 af 4.1.2003, s. 1.

(3) EUT C 94 af 23.4.2003, s. 3.

(4) EUT C 48 af 24.2.2004.

(5) Kommissionens beslutning 1999/695/EF (sag COMP/36.748 - REIMS II) (EFT L 275 af 26.10.1999, s. 17.)

(6) Offentlige posttjenester er virksomheder eller offentlige organer, hvis hovedopgave er at yde universelle posttjenesteydelser på hele det nationale territorium, ofte til enhedspris. De er desuden forpligtet til at besørge internationale posttjenesteydelser ved at videresende internationale forsendelser til offentlige posttjenester i andre lande til udbringning der samt til at udbringe indgående internationale forsendelser. I den anmeldte aftale betegner "offentlige posttjenester" såvel offentlige som private posttjenester med pligt til almindelig udbringning (befordringspligt).

(7) Se fritagelsesbeslutningens artikel 2.

(8) EFT C 195 af 11.7.2001, s. 11.

(9) Die Post (Schweiz) er ikke en anmeldende part, eftersom den ikke har undertegnet anmeldelsen til Kommissionen.

(10) EFT L 15 af 21.01.1998, s. 14.

(11) EFT L 176 af 5.7.2002, s. 21.

(12) Verdenspostkonventionen, som er indgået og undertegnet af regeringerne ved Verdenspostunionens kongres, omhandler indførelse af et enkelt postterritorium, fri transit, standardisering af posttakster, indførelse af voldgiftsprocedurer og af terminalafgifter.

(13) UPU blev oprettet i 1874 og danner ramme om medlemmernes relationer i postsektoren. UPU er en mellemstatslig organisation, og den blev anerkendt som en særorganisation under FN i 1947.

(14) Se fritagelsesbeslutningens betragtning 9.

(15) "CEPT" var en begrænset undergruppe af UPU, som indtil 1992 samlede såvel regelfastsættende myndigheder som operatører fra de europæiske post- og telekommunikationsmyndigheder. I september 1992 gennemførte man en større reform af CEPT, og organisationen fik nye vedtægter, hvori man fastslog, at kun de regelfastsættende myndigheder kunne være medlemmer. Operatørerne oprettede deres egen organisation, PostEurope.

(16) I CEPT-systemet blev der taget hensyn til den samlede vægt og det samlede antal af forsendelser, og vederlaget var baseret på en takst pr. forsendelse og en anden pr. kg. Man erkendte, at sammensætningen af post i én retning meget vel kan være en anden end i den modsatte retning.

(17) Se f.eks. fritagelsesbeslutningen fra 1999, betragtning 10. Se også Domstolens dom af 10. februar 2000 i forenede sager C-147/97 og C-148/97, Deutsche Post AG mod GZS Gesellschaft für Zahlungssysteme mbH (GZS) og Deutsche Post AG mod Citicorp Kartenservice GmbH, Sml. 2000 I, s. 825, præmis 54.

(18) I artikel 48, stk. 2, i UPU-konventionen fra 1999 fastsættes et loft på 60 % af den indenlandske takst for et brev på 20 g.

(19) En kort redegørelse for REIMS I-aftalen og en detaljeret beskrivelse af den REIMS II-aftale, som blev anmeldt til Kommissionen i 1997, kan findes i fritagelsesbeslutningen fra 1999, betragtning 12-43.

(20) På grund af de rabatter, som Deutsche Post AG og Poste Italiane S.p.A. vil give indtil udgangen af 2004 (se fodnote 22), vil disse to posttjenester først nå op på de 80 % i 2005.

(21) Afsnit 3, punkt 4, i bilag 4 til REIMS II-aftalen som ændret ved artikel 3, stk. 3, i den fjerde tillægsaftale.

(22) Deutsche Post AG giver indtil 31. december 2004 den rabat, der blev vedtaget i den tredje tillægsaftale. Poste Italiane S.p.A. har også indvilget i at give en rabat frem til denne dato, jf. stk. 9 og 10 i bilag 4 til REIMS II-aftalen som ændret ved den fjerde tillægsaftale.

(23) Artikel 11, stk. 4-7 i REIMS II-aftalen som ændret ved artikel 2, stk. 2, i den fjerde tillægsaftale.

(24) Se afsnit 4.5.

(25) Sække, der indeholder massepost til samme adressat.

(26) I den femte tillægsaftale ændres overgangsperioden og terminalafgifterne. Se afsnit 4.5.

(27) "LAT" er den senest acceptable landingstid, der muliggør udbringning af luftpostsforsendelser den følgende arbejdsdag.

(28) International Post Corporation er en virksomhed, der ejes i fællesskab af en række offentlige posttjenester, herunder for Europas vedkommende alle REIMS II-parterne samt de offentlige posttjenester i Nederlandene, Cypern og Norge og uden for Europa de offentlige posttjenester fra USA, Australien og Canada. IPC yder REIMS II-parterne administrativ og praktisk service. UNEX-systemet til måling af servicekvalitet, der er udgangspunkt for REIMS II-kvalitetsmålene og fastsætter strafreduktioner, administreres af IPC.

(29) Hvis f.eks. servicekvalitetsmålet er, at 90 % af den indgående grænseoverskridende post skal være omdelt dagen efter, og det rent faktisk kun er 87 % af denne post, der er omdelt til tiden, er kun 97 % af målet nået (87 udgør 97 % af 90). Der er således en kvalitetsmanko på 3 %. Eftersom tallet ligger inden for 90-100 % intervallet, beregnes der en reduktion på 1,5 % for hvert procentpoint. Strafreduktionen udgør således 3 × 1,5 % = 4,5 % af den skyldige terminalafgift. Det indebærer, at den udbringende offentlige posttjeneste kun kan gøre krav på 95,5 % (100 % - 4,5 %) af den terminalafgift, den ellers skulle have haft. I 1998 (hvor terminalafgifterne for Niveau 1 udgjorde 55 % af indlandstaksterne) ville den offentlige posttjeneste således få udbetalt terminalafgifter svarende til 52,5 % af indlandstaksterne (nemlig 95,5 % af 55 %).

(30) REIMS II-aftalens artikel 2, stk. 11.

(31) Det er denne fortolkning af bestemmelsen, som parterne har angivet under Kommissionens undersøgelse.

(32) Se artikel 2, stk. 1, litra b), i fritagelsesbeslutningen fra 1999, hvori det blandt andet hedder: "For at fremme denne form for adgang er parterne forpligtet til at lempe de indenlandske vilkår for andre parter, når disse bestemmelser ikke er begrundede og i praksis kan udelukke andre parter fra at få adgang til indlandstakster, eller (når de ikke er i stand hertil) til at bestræbe sig for at få de relevante nationale myndigheder til at fjerne sådanne bestemmelser."

(33) Se artikel 2, nr. 2, litra a), i fritagelsesbeslutningen fra 1999.

(34) Forholdet mellem omkostninger og indtægter er udtrykt som det procentvise forhold mellem de gennemsnitlige omkostninger ved udbringning af en indgående grænseoverskridende forsendelse og normaltaksten for en tilsvarende indenlandsk forsendelse.

(35) I artikel 2, stk. 2, litra b) i fritagelsesbeslutningen fra 1999 forpligtes parterne til at forelægge årsrapporter om en række forhold, bl.a. oplysninger om gennemførelsen af niveau 3-adgangen.

(36) Artikel 7, stk. 1, i postdirektivet.

(37) Artikel 9 i den REIMS II-aftale, der blev anmeldt den 18. juni 2001.

(38) Se afsnit 9.4 om udelukkelse af konkurrencen.

(39) Aftalen er endnu ikke undertegnet af Belgiens La Poste/De Post, Royal Mail U.K. og An Post Ireland. Disse parter er imidlertid stadig undertegnere af REIMS II-aftalen, som ændret ved den fjerde tillægsaftale. Gennemførelse af sidstnævnte aftale er ikke omfattet af fritagelsen i denne beslutning.

(40) Med undtagelse af Royal Mail Group plc og An Post.

(41) International Direct Mail (IDM) er det navn, parterne har givet dette grænseoverskridende produkt.

(42) I den genanmeldte REIMS II-aftale henvises til artikel 25 og 49 i den UPU-konvention, der blev undertegnet i 1994. I den femte tillægsaftale henvises til den UPU-konvention, der blev undertegnet i 1999. I 1999-udgaven af UPU-konventionen har artikel 25 ændret nummerering til artikel 43.

(43) Se afsnit 4.3.8.

(44) Dette tal er baseret på en analyse af parternes data om ind- og udgående grænseoverskridende postmængder i deres svar på Kommissionens formelle anmodning af 6. august 2001 om oplysninger.

(45) Se Kommissionens beslutning 2001/892/EF i sag COMP/C-1/36.915 - Deutsche Post AG - Nægtelse af at viderebefordre grænseoverskridende post, EFT L 331 af 15.12.2001, s. 40, (Deutsche Post II), betragtning 84-87.

(46) Se f.eks. Kommissionens beslutninger i sag M.102, TNT/Canada Post, DBP Postdienst, La Poste, PTT Post og Sweden Post, sag IV/M.787, PTT Post/TNT-GD Net; sag IV/M.843, PTT Post/TNT/GD Express World-wide; sag IV/M.1168, Deutsche Post/DHL. Se også betragtning 18 til postdirektivet.

(47) Se Deutsche Post II, betragtning 84-87.

(48) Se fodnote 3.

(49) Se betragtning 30.

(50) Se betragtning 29.

(51) Artikel 2, stk. 11, i REIMS II-aftalen.

(52) Kilde: parternes svar på Kommissionens formelle anmodning om oplysninger af 6.8.2001.

(53) Se fritagelsesbeslutningen fra 1999, betragtning 65.

(54) Se Deutsche Post II, betragtning 179.

(55) Se fritagelsesbeslutningen fra 1999, betragtning 69.

(56) Se tabellen i bilag I.

(57) Kilde: UNEX's officielle oversigt over postbesørgelse i Europa.

(58) Se bilaget til postdirektivet.

(59) At REIMS bidrog til forbedringen af servicekvaliteten for den grænseoverskridende post, anerkendes specifikt i undersøgelsen "Study on the Impact of Certain Aspects of the Application of the Directive 97/67/EC on the Postal Sector", som blev udført for Kommissionen af Omega Partners i august 2001.

(60) Se bilag I til denne beslutning.

(61) Målet er lidt lavere (80 %) i Grækenland, Island, Portugal og Spanien.

(62) Se afsnit 4.4.

(63) Det er muligt, at de nationale regelfastsættende myndigheder vedtager takststigninger på grundlag af andre forhold end stigninger i terminalafgifterne. Det i betragtning 120 anførte gælder derfor også under disse særlige forhold, da der ikke er en årsagsforbindelse mellem sådanne takststigninger og stigninger i terminalafgifterne.

(64) Se fritagelsesbeslutningen fra 1999, betragtning 80.

(65) Tredjemands niveau 3-adgang gør det nødvendigt at give tredjemand adgang til IPC-databasen, hvori alle takster og betingelser vedrørende niveau 3-adgang ligger. Se betragtning 48.

(66) Se fritagelsesbeslutningen fra 1999, betragtning 86 og 88.

(67) De relevante data er hentet i parternes svar på Kommissionens anmodning om oplysninger, som de modtog den 24.9.2001.

(68) Det vægtede gennemsnit opnås ved at gange forholdstallet for den enkelte parts omkostninger og indtægter med en vægtningsfaktor, der udregnes på grundlag af mængden af ekspederet indgående grænseoverskridende post, og derefter udregne gennemsnitsværdien.

(69) Se afsnit 4.5.

(70) Artikel 11, stk. 4-7, i REIMS II-aftalen som ændret ved artikel 2, stk. 2, i den fjerde tillægsaftale.

(71) Artikel 9 i REIMS II-aftalen som ændret ved den fjerde tillægsaftale.

(72) Den eneste undtagelse er Sverige, hvor man benytter andre udbydere af udbringningstjenester.

(73) Jf. Kommissionens beslutning 83/390/EØF i sag IV/30.437, Rockwell/Iveco (EFT L 224 af 17.8.1983, s. 19); Domstolens dom i sag C-75/84, Metro SB-Grossmärkte mod Kommissionen, Sml. 1986, s. 3021, 3083-3086, præmis 34-46; Kommissionens beslutning 94/29/EF i sag IV/29.420, Grundigs EF-salgsbindingsaftale, betragtning 39-41 (EFT L 20 af 25.1.1994, s. 15).

(74) Se afsnit 4.5.

(75) De pågældende data om omkostninger hidrører fra svarene på Kommissionens anmodning om oplysninger af 6.8.2001 og angår parternes omkostninger i forbindelse med udbringning af indgående, grænseoverskridende post i 2000.

(76) Parterne har understreget, at i de oplysninger, de har afgivet til Kommissionen, er der ikke indregnet nogen fortjenstmargen.

(77) REIMS II-aftalens artikel 2, stk. 6, forpligter parterne til at give andre parter denne type adgang.

BILAG I

Kvalitetsforbedringer

(Forretningshemmeligheder)

>TABELPOSITION>

BILAG II

Parternes omkostninger: forholdsmæssig andel af indtægter

>TABELPOSITION>

BILAG III

Markedet for udgående grænseoverskridende post((Dataene i tabellen er indeholdt i bilaget vedrørende forretningshemmeligheder til anmeldelsen og vedrører år 2000.))

>TABELPOSITION>

BILAG IV

Markedet for indgående grænseoverskridende post((Dataene i tabellen er indeholdt i bilaget vedrørende forretningshemmeligheder til anmeldelsen og vedrører år 2000.))

>TABELPOSITION>

BILAG V

Ikke-diskriminerende adgang for tredjemand

Alle REIMS II-parter skal tilbyde enhver anden postoperatør, der konkurrerer med REIMS II-parterne om udbud af udgående grænseoverskridende posttjenesteydelser i et andet REIMS II-land, udbringning af indgående grænseoverskridende post i deres hjemland til terminalafgifter og på vilkår, som ikke er diskriminerende i forhold til de terminalafgifter og vilkår, REIMS II-parterne tilbyder REIMS II-parten i afsenderens land. Denne forpligtelse er begrænset til post fra afsendere i REIMS II-lande og til anmodninger fra andre postoperatører:

i) som er berettiget til at udbyde udgående grænseoverskridende posttjenesteydelser efter de nationale regler i afsenderens land, under forudsætning af, at udgående grænseoverskridende post er liberaliseret for de pågældende forsendelsers vedkommende i det land, hvor posten blev produceret, og i de lande, den eventuelt er sendt igennem

ii) som konkurrerer med REIMS II-parter om udbud af disse tjenester, og

iii) som indgår en aftale med den udbringende REIMS II-part om:

- at overholde REIMS' operationelle betingelser og krav, herunder deltagelse i systemerne til måling af servicekvaliteten(1)

- at betale de terminalafgifter, der betales af REIMS II-parter i afsenderens land, plus en passende andel af omkostningerne til administrationen af REIMS og eventuelle ekstraomkostninger ved at besørge deres post i forhold til post fra andre REIMS-parter

- at betale den udbringende REIMS II-parts indenlandske takster for forsendelser, som er omfattet af denne forpligtelse og af nedenstående undtagelse

- efter anmodning at stille passende sikkerhed for sådanne betalinger

- at søge at forelægge prøver på større mængder erhvervsforsendelser

- og at respektere det område, som REIMS II-parten har eneret på, og overdrage al deres indgående post under dette område til udbringning af REIMS II-parten.

Denne forpligtelse omfatter ikke indenlandsk post. Desuden omfatter forpligtelsen ikke forsendelser, som afsendere med bopæl i den udbringende REIMS II-parts hjemland sender eller får sendt i et andet land for at opnå lavere takster som følge af denne forpligtelse. Inden for rammerne af Domstolens gældende og kommende retspraksis gælder sidstnævnte undtagelse fra forpligtelsen både forsendelser produceret i det land, hvor afsenderen har sin bopæl, som derefter transporteres over grænsen, og forsendelser produceret i et andet land.

Samme vilkår om tredjemands adgang gælder alle andre særlige ordninger for takster og priser i henhold til aftalen, som skal anvendes mellem REIMS II-parterne. Det er især tilfældet med hensyn til vilkårene for adgang til niveau 3-takster og udbringning af grænseoverskridende adresserede reklameforsendelser i henhold til REIMS II-IDM-aftalen. Andre operatører, der konkurrerer med REIMS II-parter om udbud af udgående grænseoverskridende posttjenesteydelser i et andet REIMS II-land, skal have adgang til sådanne takster på vilkår, som ikke er diskriminerende i forhold til de vilkår, den udbringende REIMS II-part tilbyder REIMS II-parten i afsenderlandet.

(1) På nuværende tidspunkt UNEX og Diagnostic.