RÅDETS FORORDNING (EF) Nr. 1891/97 af 26. september 1997 om indførelse af en endelig udligningstold på importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 3284/94 af 22. december 1994 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (1), særlig artikel 11, stk. 6,

under henvisning til forslag fra Kommissionen forelagt efter høring af Det Rådgivende Udvalg, og

ud fra følgende betragtninger:

A. PROCEDURE

1. Klage

(1) Den 31. august 1996 gav Kommissionen ved en meddelelse offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (2) underretning om indledningen af en antisubsidieprocedure vedrørende importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge og indledte en undersøgelse.

(2) Proceduren blev indledt som følge af en klage indgivet i fællesskab af Scottish Salmon Growers' Association Ltd og Shetland Salmon Farmers' Association, der handlede på vegne af deres medlemmer, hvis samlede produktion af opdrættede atlanterhavslaks udgør hovedparten af den samlede produktion i Fællesskabet af denne vare.

Klagen indeholdt tilstrækkelige beviser for subsidiering af den pågældende importerede vare og for, at der forvoldtes væsentlig skade som følge heraf, til at begrunde indledningen af en antisubsidieprocedure. I overensstemmelse med artikel 7, stk. 9, i forordning (EF) nr. 3284/94 (i det følgende benævnt »grundforordningen«) blev de norske myndigheder indbudt til konsultationer inden iværksættelsen af undersøgelsen, og disse fandt sted i Bruxelles fra den 19. til den 20. august 1996. Konsultationerne førte ikke til en gensidigt tilfredsstillende løsning.

Der indledtes en parallel antidumpingprocedure over for de samme importerede varer (3), som har været genstand for en undersøgelse foretaget separat fra denne antidumpingprocedure.

2. Indledning af undersøgelser

(3) Kommissionen underrettede officielt de eksportører og importører, som den vidste var berørt af sagen, samt repræsentanterne for eksportlandet og de klagende producenter i Fællesskabet om indledningen af proceduren. De berørte parter fik lejlighed til at tilkendegive deres mening skriftligt og til at anmode om at blive hørt mundtligt inden for en fastsat frist.

(4) Følgende metode anvendtes i forbindelse med indsamling af relevante oplysninger:

a) Producenter/eksportører i Norge

Den 3. september 1996 fremsendte Kommissionen en skrivelse sammen med meddelelsen om indledningen og en genpart af den ikke-fortrolige version af klagen til de kendte sammenslutninger, der repræsenterede producenter og eksportører af laks i Norge, dvs. the Norwegian Fish Farmers Association og the Federation of Norwegian Fishing Industry. Det forklaredes, at producenter og eksportører blev opfordret til at give sig til kende ved at kontakte Kommissionen og fremlægge visse oplysninger, der fremgik af stk. 5, litra a), i meddelelsen om indledning (»det foreløbige spørgeskema«).

Den 5. september 1996 afholdtes der et møde på anmodning fra de norske producenter og eksportører, dvs. de to sammenslutninger og deres retlige repræsentant. Det fremgik, at der i Norge er omkring 650 fiskeopdrættere, som beskæftiger sig med produktion af laks, og 200-300 eksportører (skønt 40-50 af disse tegner sig for størstedelen af eksporten til Fællesskabet). Formålet med mødet var for erhvervsgrenen i Norge over for Kommissionen at redegøre for de store vanskeligheder ved at sikre et samarbejde fra næsten 1 000 aktører i lakseerhvervet, selv i form af en besvarelse af det foreløbige spørgeskema. Det besluttedes af denne årsag og for at begrænse undersøgelsen til et rimeligt antal parter i overensstemmelse med artikel 18, stk. 1, i grundforordningen, at kun et udvalgt antal opdrættere og eksportører i første omgang skulle afgive en sådan besvarelse. Kommissionen forbeholdt sig dog ret til at godtage besvarelser fra andre virksomheder eller til at anmode om oplysninger fra virksomheder, der ikke indgik i den oprindeligt udvalgte gruppe.

Omkring 100 virksomheder gav sig til kende over for Kommissionen inden for den fastsatte frist. Den norske erhvervsgren hævdede, at de tegnede sig for 25 % af den norske produktion og 60 % af eksporten fra Norge. Kommissionen sendte et detaljeret spørgeskema til alle disse virksomheder (»det fuldstændige spørgeskema«).

I alt 32 producenter/eksportører besvarede det fuldstændige spørgeskema inden for den fastsatte frist. Disse 32 selskaber var beliggende i alle dele af Norge og repræsenterede en betydelig del af den norske produktion og eksport af laks. På grund af den norske regerings samarbejde tilvejebragte deres besvarelser af spørgeskemaet tilstrækkelige oplysninger til at være repræsentativt for den norske lakseproduktion i forbindelse med visse dele af denne undersøgelse, skønt dækningen af produktionen ikke fandtes at være repræsentativ for så vidt angik andre dele.

b) Producenter i Fællesskabet

I betragtning af det store antal producenter, som tilsluttede sig klagen, og de frister, der skal overholdes i overensstemmelse med artikel 8, stk. 9, i grundforordningen, besluttede Kommissionen at undersøge spørgsmålet om skade på grundlag af en repræsentativ stikprøve af producenter i Fællesskabet.

(5) Kommissionen indhentede og efterprøvede alle oplysninger, som den anså for nødvendige med henblik på at træffe en afgørelse vedrørende subsidiering, skade som følge heraf og Fællesskabets interesser, og foretog undersøgelser hos:

a) Norges regering

Fiskeriministeriet, Oslo

Udenrigsministeriet, Oslo

Kommunal- og Arbejdsministeriet, Oslo

Finansministeriet, Oslo

Norwegian Industrial and Regional Development Fund (SND), Oslo

b) Ikke-statslige enheder i Norge

Nor-Cargo, Skein

Kreditkassen, Norske Bank, Oslo

c) Producenter i Norge

Bolstad Fiskeopdrett AS, Eikelandsosen

E. Karstensten Fiskeopdrett AS, Batalden

Erwik's Laks og Ørret AS, Dyrvik

Finmark Stamfiskstasjon AS, Korsfjord

Hydro Seafood Mowi AS, Bergen

Hyen Laks AS, Hyen

Marius Eikremsvik AS, Skodje

Sørrollnesfisk AS, Hamnvik

Tom Hansen Fiskeopdrett AS, Rørvik

Veidholmen Fisk, Veidholmen

d) Eksportører i Norge

Aalesundfisk AS, Aalesund

Domstein Salmon AS, Måløy

Fresh Marine Company AS, Trondheim

Hydro Seafood Sales AS, Bergen

Møre Codfish, Aalesund

Nils Williksen AS, Rørvik

Rolf Olsen Seafood AS, Bergen

Salmonor AS, Bergen

Skaarfish Group AS, Florø

Terra Seafood AS, Trondheim

TiMar Seafood AS, Trondheim

e) Producenter i Fællesskabet (Det Forenede Kongerige)

Aquascot, Alness

Ardessie, Dundonnell

Ardvar, Laing

Ayre, Mossbank

Dury, Laxo

Highland Fish Farmer, Aberdeen

Joseph Johnston, Montrose

Kames, Argyll

Kyles of Bute, Tighnabruich

Landcatch, Langbank

Marine Harvest, Edinburgh

Murray Seafood, Dunoon

North Atlantic, Vadlure Walls

Ocean Reaper, Scalloway

Shetland Norse, Lerwick

Strathaird, Inverness

f) Forarbejdningsvirksomheder

Pêcheries de Fécamp, Fécamp (Frankrig).

(6) Undersøgelsen af subsidier vedrørte perioden fra den 1. januar 1995 til den 31. juli 1996 (i det følgende benævnt »undersøgelsesperioden«). For undersøgelsen af visse skadesindikatorer, såsom prisunderbud, var undersøgelsesperioden dog de tolv måneder umiddelbart forud for indledningen af undersøgelsen, dvs. august 1995 til juli 1996.

(7) Efter at være blevet underrettet om de foreløbige resultater af Kommissionens undersøgelse tilbød de norske eksportører, der er nævnt i bilaget til denne forordning, og den norske regering at afgive tilsagn i overensstemmelse med artikel 10 i grundforordningen.

(8) Kommissionen afsluttede efterfølgende undersøgelsen vedrørende subsidier og skade og underrettede alle parter om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke den påtænkte at anbefale indførelse af en endelig restudligningstold for de eksportører, der enten ikke havde tilbudt at afgive tilsagn eller som efterfølgende trak deres tilsagn tilbage eller på anden måde ikke overholdt dette. I henhold til artikel 21 i grundforordningen fik interesserede parter en frist til at fremsætte bemærkninger inden fremlæggelsen af oplysninger.

(9) Der toges hensyn til parternes bemærkninger, og Kommissionen ændrede sine konklusioner, hvor den fandt dette berettiget.

B. DEN VARE, DER ER OMFATTET AF UNDERSØGELSEN, OG SAMME VARE

1. Den vare, der er omfattet af undersøgelsen

(10) Proceduren vedrører opdrættede atlanterhavslaks, også fileterede, ferske, kølede eller frosne.

Denne definition udelukker andre lignende opdrættede fiskeprodukter såsom store regnbueørreder, andre laksearter såsom stillehavslaks samt vildlaks og yderligere forarbejdede typer såsom røget laks.

Den af undersøgelsen omfattede vare henhører i øjeblikket under KN-kode ex 0302 12 00, ex 3404 10 13, ex 0303 22 00 og ex 0304 20 13, der svarer til forskellige behandlings- og tilvirkningsgrader for varen (ferske eller kølede hele fisk, ferske eller kølede fileter, frosne hele fisk og frosne fileter). Alle disse behandlings- og tilvirkningsformer fandtes at være tilstrækkelig ensartede til, at der i forbindelse med undersøgelsen er tale om en enkelt vare.

2. Samme vare

(11) Det fremgik af undersøgelsen, at opdrættede atlanterhavslaks fremstillet i Norge og solgt med henblik på eksport til Fællesskabet er identiske med, dvs. i enhver henseende mage til opdrættede atlanterhavslaks, der fremstilles af erhvervsgrenen i Fællesskabet og sælges på fællesskabsmarkedet. De bør derfor anses for samme vare, jf. artikel 1, stk. 5, i grundforordningen.

C. SUBSIDIER

1. Generelt

a) Grundlæggende fremgangsmåde

(12) Klageren påstod, at norske lakseopdrættere havde draget fordel af en række subsidier ydet af den norske regering, og at disse subsidier falder ind under den mulighed for udligning, der er defineret i artikel 3 i grundforordningen.

(13) Det undersøgtes derfor, om statslige institutioner, herunder enhver offentlig eller privat enhed under den norske regerings kontrol, ydede noget finansielt bidrag som defineret i artikel 2, nr. 1, i grundforordningen, til lakseopdrættere i Norge. Det undersøgtes endvidere, om de finansielle bidrag, der konstateredes, også medførte fordele for modtagerne.

(14) Rådet har foretaget en analyse af de påståede ordninger og har fastslået, om disse var udligningsberettigede i overensstemmelse med grundforordningen. Subsidier som defineret ovenfor kan udlignes, medmindre de ikke er specifikke eller henhører under en af de tre »godkendte« kategorier (forskning og udvikling, regional støtte eller miljøbistand). Det skal bemærkes, at specificitet skal vurderes i henhold til kriterierne i artikel 3, stk. 2, 3 og 4, i grundforordningen, og at subsidier kun er ikke-specifikke, hvis de er almindeligt tilgængelige, og der er tale om automatisk støtteberettigelse, og at tredjelandet må anmode om »godkendt status« (idet der ikke er givet forudgående meddelelse til WTO), der skal påvises af dette lands myndigheder på grundlag af kriterierne i artikel 3 i grundforordningen. Da ingen af de pågældende udligningsberettigede subsidier ydes med henvisning til fremstillede eller solgte mængder, og der ikke er tale om eksportsubsidier, fordeles værdien af hvert subsidie i forhold til det samlede salg (for enten de samarbejdende virksomheder eller hele erhvervsgrenen) i undersøgelsesperioden i overensstemmelse med artikel 4, stk. 3, litra c), i grundforordningen, udtrykt efter værdi. Værdien af subsidierne beregnes efter »fordelen for modtageren«, jf. artikel 4, stk. 2, i grundforordningen.

(15) Ved analysen af ordningerne er Rådet klar over, at det i nogle tilfælde ikke er alle lakseopdrættere, der har draget nøjagtig samme fordel af de konstaterede subsidier. Da alle opdrættere kan sælge til alle eksportører, er det imidlertid umuligt at pålægge en virksomhedsspecifik told, der kan håndhæves af toldmyndighederne, da opdrætterens identitet aldrig kan efterprøves. Der er derfor beregnet en enhedssats for subsidier i alle tilfælde, da kun en enkelt landsdækkende told er passende i dette tilfælde. Skønt det samlede salg af laks i Norge er blevet anvendt som regningsenhed, betyder dette desuden ikke, at alle lakseopdrættere anses for at være blevet subsidieret. Enhver importør, der mener at have købt laks fra opdrættere og/eller eksportører, der kun i mindre omfang eller slet ikke er subsidieret, kan rent faktisk anmode om tilbagebetaling af udligningstold i overensstemmelse med artikel 13 i grundforordningen.

b) Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen)

(16) Den norske regering fremførte, at visse subsidier ikke skulle undersøges i henhold til forordningen om udligningstold i betragtning af bestemmelserne i EØS-aftalen. Artikel 26 i EØS-aftalen forbyder brugen af udligningstold, medmindre andet er fastsat i aftalen. I denne forbindelse fremgår det tydeligt af artikel 20 i EØS-aftalen, at de bestemmelser og ordninger, der gælder for fisk, er fastsat i protokol 9 til aftalen. Artikel 4, stk. 3, i protokol 9 tillader udtrykkelig anvendelsen af udligningstold for at afhjælpe de skadelige virkninger af subsidier i fiskerisektoren.

Protokol 13 til aftalen begrænser anvendelsen af antisubsidieforanstaltninger til områder, hvor den gældende fællesskabsret ikke i fuldt omfang er integreret. Dette er tilfældet for så vidt angår fiskerisektoren. Norge henviste imidlertid til det forhold, at skønt nogle af de påståede subsidier var fiskespecifikke (f.eks. FOS/Rødfisk) var andre - f.eks. regionalstøtte og differentierede socialsikringsbidrag - »horisontale« ordninger, der anvendtes for alle sektorer i Norge. Det påstodes, at da disse subsidier skulle godkendes af EFTA-Tilsynsmyndigheden på grundlag af regler for statsstøtte, som var fælles med EF, skulle de ikke undersøges i henhold til grundforordningen, der i Norges tilfælde kun kunne anvendes på subsidier rettet mod fiskerisektoren.

Rådets holdning er, at alle de påståede subsidier bør undersøges i forbindelse med denne undersøgelse. Det forhold, at visse horisontale subsidier kan findes at være udligningsberettigede i dette tilfælde, har ingen forbindelse med deres eventuelle godkendelse af EØS, og foregriber ikke deres retlige status i henhold til nogen international aftale. Det åbner imidlertid mulighed for legitim afhjælpning gennem foranstaltninger ved Fællesskabets grænse for en erhvervsgren i Fællesskabet, som fremstiller en vare, for hvilken de fulde fordele ved EØS-aftalen ikke finder anvendelse.

I denne forbindelse er grundforordningens mål og formål at afhjælpe de skadelige virkninger af et subsidie, der findes udligningsberettiget, for så vidt angår de varer, der er omfattet af undersøgelsen, uanset om det subsidierende lands ydelse af subsidiet er legitimt eller ej ifølge de internationale regler, der finder anvendelse. Anvendelse af grundforordningen på nogen af de horisontale subsidier strider derfor på ingen måde mod EØS' godkendelse af disse subsidier og deres deraf følgende tilladelighed i henhold til EØS-aftalen. Anvendelsen af grundforordningen vedrører blot virkningerne af disse horisontale subsidier på fremstillingen af laks og eksporten heraf til Fællesskabet.

I. PROGRAMMER, DER FANDTES AT VÆRE UDLIGNINGSBERETTIGEDE

1. Differentierede socialsikringsbidrag

a) Beskrivelse af ordningen

(17) Klageren påstod, at det norske socialsikringssystem subsidierer lakseindustrien gennem anvendelse af forskellige satser for arbejdsgiverbidrag efter beliggenhed.

Med henblik på fastsættelse af satserne for socialsikringsbidrag er Norge opdelt i fem zoner, hvor følgende satser anvendes:

>TABELPOSITION>

I henhold til nationalforsikringsloven af 17. juni 1966 anvender Norge et differentieret system for arbejdsgiveres sociale sikringsbidrag. Ordningen blev indført i 1975 som en ændring af nationalforsikringsloven. Programmet er del af en politik for bevarelse og udvikling af de perifere regioner i Norge. Bidraget beregnes som en procentdel af bruttolønudbetalingerne (se ovenfor).

Den procentsats, der anvendes til at fastslå bidragets størrelse, afhænger af den ansattes bopæl. Alle økonomiske sektorer har fordel af den fritagelse eller mindskelse, herunder lakseindustrien.

Zonerne er fastlagt på grundlag af en model, der består af elleve indikatorer: nettovandringer, afstand til centre med over 5 000, 10 000 eller 50 000 indbyggere, andelen af befolkningen, som bor i landsbyer eller byer, antal kvinder pr. 100 mænd, andelen af befolkningen, som er mellem 20 og 49 år, arbejdsløsheden, andelen af befolkningen, som modtager invalidepension, andelen af befolkningen med universitetseksamen, den gennemsnitlige skattepligtige indkomst, andelen af befolkningen, som er beskæftiget i primære erhverv, og andelen af arbejdsstyrken, som er beskæftiget i udvalgte tertiære erhverv. Disse indikatorer vægtes med 0,075, undtagen vandringer, som vægtes med 0,25. Denne analyse blev senest gennemført i 1988 på kommunalt og regionalt niveau samt på landsplan.

b) Forekomsten af et subsidie

(18) Det fremgik af en analyse af besvarelserne af spørgeskemaet og efterprøvningen hos den norske regering, at de differentierede arbejdsgiverbidrag til social sikring udgør et subsidie som defineret i artikel 2 i grundforordningen.

Nedsættelsen af eller fritagelsen for arbejdsgiveres bidrag til social sikkerhed udgør et finansielt bidrag fra den norske regering. Systemet udgør statslige indtægter, som ikke opkræves, eller hvorpå der gives afkald. Ved at fritage arbejdsgivere for at betale socialsikringsbidrag eller ved at mindske disse bidrag reduceres statens indtægter i alle zoner undtagen zone 1. Ordningen falder derfor inden for definitionen af et finansielt bidrag, jf. artikel 2, nr. 1, litra a), nr. ii), i grundforordningen.

Ordningen medfører klart en fordel for arbejdsgiverne i overensstemmelse med artikel 2, nr. 2, i grundforordningen. Ved at beskæftige ansatte, der er bosiddende i zone 2-5, opnår arbejdsgiverne en fordel sammenlignet med den situation, der ville foreligge, hvis alle ansatte havde bopæl i zone 1 og var underlagt grundsatsen på 14,1 %. Det skal bemærkes, at 73 % af befolkningen er bosiddende i zone 1. Fordelen for arbejdsgivere, som beskæftiger ansatte i zone 2-5, er forskellen mellem de sociale sikringsbidrag, der faktisk er betalt, og de bidrag, der ville være blevet betalt, hvis grundsatsen på 14,1 % var blevet anvendt.

Den norske regering hævdede, at den pågældende ordning er en generel skattemæssig foranstaltning, og at der ikke blev givet afkald på nogen indtægt, da bidragssatserne for hver zone blev fastsat separat på centralt niveau. Dette argument kan ikke accepteres, da denne form for ordning, der involverer forskellige bidragssatser for forskellige regioner, svarer til et system med nedsættelser og undtagelser fra en grundsats og klart medfører en fordel for de virksomheder, der er berettigede til sådanne nedsættelser eller undtagelser. Rådet har derfor besluttet, at subsidiets størrelse skal måles i forhold til den højeste bidragssats.

c) Specificitet

(19) Dette subsidie er specifikt, jf. artikel 3, stk. 2, litra a), i grundforordningen. Det fremgår af undersøgelsen, at næsten alle ansatte i praksis har bopæl i samme zone som arbejdsgiveren. Ordningen giver derfor arbejdsgivere en de facto-fordel på grundlag af deres beliggenhed. Ordningen er specifik, da arbejdsgivere beliggende i zone 2-5 betaler mindre end grundsatsen i zone 1, og den opnåede fordel er derfor begrænset til firmaer beliggende i disse zoner.

d) Beregning af fordelen

(20) Norges regering fremlagde ikke samlede tal for socialsikringsbidrag fra lakseproducenter. Grundlaget for beregningen af fordelen var derfor de socialsikringsbidrag, der blev betalt af de samarbejdende og efterprøvede producenter med beliggenhed i zone 2, 3, 4 eller 5. Subsidiet beregnedes ved at sammenligne den faktiske betaling af socialsikringsbidrag med det beløb, der ville være blevet betalt, hvis grundsatsen på 14,1 % var blevet anvendt.

En samarbejdende producent, som har et stort antal forbundne selskaber involveret i opdræt af den pågældende vare, fremlagde kun oplysninger om et begrænset antal forbundne selskaber i koncernen. Under disse omstændigheder blev der ikke taget hensyn til oplysningerne om denne koncerns socialsikringsbidrag, da de var ufuldstændige.

Forskellen ansås for at være lakseproducenternes fordel. Det samlede subsidie udtrykt i procent af de samarbejdende og efterprøvede producenters (herunder producenter i zone 1) omsætning udgør 0,93 %.

2. The Norwegian Industrial and Regional Development Fund (SND)

a) Klagen

(21) Ifølge klageren er SND den vigtigste kilde til finansiering for fiskeopdrætningserhvervet. Norske lakseopdrættere har draget fordel af SND-subsidieprogrammer såsom tilskud, lån og lånegarantier.

b) Beskrivelse af ordningen

(22) The Norwegian Industrial and Regional Development Fund (kendt under betegnelsen »SND«) oprettedes ved lov nr. 97 af 3. juli 1992. SND drives af regeringen og kontrolleres af Industri- og Energiministeriet. SND's formål er at fremme den norske industris kommercielle og socioøkonomiske udvikling. Støtten er hovedsagelig rettet mod små og mellemstore virksomheder samt økonomisk underudviklede regioner.

I praksis finansieres projekter gennem en kombination af lån og tilskud. Hver ansøger skal fremlægge en finansiel oversigt over det projekt, til hvilket der søges finansiering. Hvis der tilstås finansiel støtte dækkes en procentdel af de samlede omkostninger af et tilskud og en anden del sædvanligvis af et lån.

SND garanterer også kommercielle lån. Desuden tilvejebringer den ny egenkapital (se betragtning 69).

c) Subsidietyper

A. Tilskud

(23) SND-tilskudsordningen finansieres delvis over Industri- og Energiministeriets budget (tilskud dækkende alle regioner) og delvis over Kommunal- og Arbejdsministeriets budget (tilskud til støttede områder). I perioden 1986-1996 blev der udbetalt omkring 270 mio. nkr. i tilskud til lakseopdrættere og 100 mio. nkr. til blandede eller integrerede virksomheder (forarbejdnings- og konserveringsvirksomheder, der behandler fisk, herunder laks).

Tilskudsordningen omfatter fem typer tilskud:

1. udviklingstilskud

2. erhvervsudviklingstilskud til små og mellemstore virksomheder i centrale regioner

3. investeringstilskud i støttede områder

4. erhvervsudviklingstilskud i støttede områder

5. regionaludviklingstilskud.

Tilskud af type 2, 3 og 4 er begrænset til visse regioner i Norge, mens program 1 og 5 kan benyttes af alle regioner.

Forekomsten af et subsidie

(24) SND-tilskudsordningen er klart et subsidie, jf. artikel 2 i grundforordningen.

Tilskudsordningen tilvejebringer et finansielt bidrag, da der er en direkte overførsel af midler til modtagerne, jf. artikel 2, nr. 1, litra a), nr. i), i grundforordningen. Ordningen medfører en fordel for lakseproducenterne, da investeringsomkostningerne mindskes med tilskudsbeløbet.

Specificitet

(25) For så vidt angår SND-tilskud er der tale om specificitet på to områder:

- regional specificitet

- mangel på objektive kriterier og på automatisk berettigelse for ikke-regionale ordninger.

(26) For så vidt angår erhvervsudviklingstilskud i centrale regioner, investeringstilskud i støttede områder og erhvervsudviklingstilskud i støttede områder er adgang til subsidiet begrænset til virksomheder i bestemte regioner, og subsidiet er derfor specifikt.

(27) For så vidt angår tilskud, som kan opnås over hele landet, fordeles SND-finansieringen til hvert fylke i Norge. Hvert enkelt fylke bestemmer, hvilke projekter der er støtteberettigede. Skønt SND-finansiering i teorien er alment tilgængelig, ydes der ikke støtte til berettigede projekter på et konsekvent grundlag. Undersøgelsen viste, at der ikke anvendes objektive kriterier ved udvælgelsen af projekter. Da fylkerne har det endelige ansvar for udvælgelse af projekter, er kriterierne og prioriteterne forskellige fra fylke til fylke, og selv inden for fylkerne anvendes kriterierne ikke konsekvent. I mangel på objektive kriterier er det klart, at der er tale om en høj grad af skøn. Omfanget heraf fremgår tydeligt af den norske regerings besvarelse af spørgeskemaet. Besvarelsen indeholder eksempler på tilsvarende ansøgninger, hvor én er blevet afvist, mens en anden blev godkendt. Skønt tilstedeværelsen af et vist mål af skøn hos de ydende myndigheder ikke nødvendigvis gør et subsidie specifikt, betyder den fuldstændige mangel på konsekvens og objektive kriterier i fylkerne med hensyn til udvælgelsen af projekter, at kravene om ikke-specificitet i artikel 3, stk. 2, litra b), i grundforordningen ikke er opfyldt. Desuden er visse SND-fordele blevet ydet med uforholdsmæssigt store beløb til fiskeopdrætssektoren i en række år, hvilket under alle omstændigheder vil føre til en konklusion om specificitet i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 2, litra c), for SND som helhed.

(28) Det kan konkluderende siges, at SND's tilskud er specifikke, jf. artikel 3, stk. 2, i grundforordningen. Der er ingen objektive kriterier for godkendelse af tilskud, og visse SND-fordele er i uforholdsmæssigt omfang blevet ydet til fiskeopdræt. Desuden er tilskud, som er begrænsede til bestemte regioner, pr. definition specifikke.

Krav om at subsidierne ikke undergives udligningsforanstaltninger

(29) Den norske regering krævede i overensstemmelse med artikel 3, stk. 8, i grundforordningen, at regional støtte ydet af SND i form af investeringstilskud i støttede områder samt erhvervsudviklingstilskud i støttede områder ikke blev undergivet udligningsforanstaltninger.

For at vurdere berettigelsen af dette krav er det nødvendigt at analysere det på baggrund af de kriterier, der er anført i ovennævnte artikel.

i) Vurdering

a) Positive elementer

(30) Tilskuddene ydes inden for en generel ramme for regionalstøtte, som defineret ved forordning og i Norges regionalplaner.

(31) Berettigede regioner udpeges efter BNP per capita, arbejdsløshed og befolkningstæthed og rummer i alt omkring 25 % af Norges befolkning. Der er tre berettigede regioner, nemlig zone A, B og C. Resten af Norge er ikke berettiget til regionale støtteordninger.

(32) Der er fastsat lofter for støtten på grundlag af hver berettiget regions udviklingsniveau. Zone A, der omfatter den nordligste del af Norge og er den mindst udviklede region, er berettiget til støtte på op til 50 % af de støtteberettigede omkostninger, mens zone B kan støttes med op til 30 % og zone C med op til 25 %. Samtlige tal omfatter et supplement for små og mellemstore virksomheder.

(33) De berettigede regioner er klart angivne, sammenhængende geografiske områder.

Norge er opdelt i 19 fylker og 435 kommuner. Alle berettigede regioner består af en blanding af hele fylker og grupper af kommuner inden for fylker. Fylket er den grundlæggende analyseenhed for så vidt angår regional støtte, men mange fylker består af kommuner, som er i forskellige zoner, og i flere fylker er der både berettigede og ikke-berettigede kommuner. Til trods for dette forekommer der dog at være en homogen fordeling af forskellige kommuner på de forskellige zoner, og grænserne for hver zone falder altid sammen med kommunegrænser.

b) Negative elementer

(34) På grundlag af de fire ovennævnte elementer er de i artikel 3, stk. 8, i grundforordningen anførte kriterier for, at subsidierne ikke undergives udligningsforanstaltninger, indtil videre opfyldt. Inden for regionerne er støtten imidlertid specifik, jf. grundforordningen.

Som allerede forklaret er det fylkemyndighederne, der udvælger modtagere af støtten og udbetaler støtten, skønt den hovedsagelig ydes af staten. Da kriterierne for udvælgelse af berettigede virksomheder er subjektive (se betragtning 25), giver dette anledning til uoverensstemmelser mellem den måde, hvorpå støtten ydes i de enkelte fylker, og der er derfor ikke en konsekvent anvendelse inden for hver enkelt zone. Desuden er visse SND-fordele blevet ydet i uforholdsmæssigt omfang til fiskeopdrætssektoren. Der er derfor tale om specificitet inden for hver støttet region.

(35) Den faktiske anvendelse af kriterierne for udvælgelse af berettigede regioner er desuden ikke konsekvent. Ifølge artikel 3, stk. 8, nr. iii), i grundforordningen skal ét af følgende kriterier være opfyldt:

- BNP per capita skal være under 85 % af det nationale gennemsnit

- arbejdsløshedsprocenten skal være mindst 110 % af det nationale gennemsnit.

Det er blevet fastslået, at mens alle berettigede regioner i zone A og zone B (enten hele fylker eller grupper af kommuner) opfylder det ovennævnte BNP-kriterium, er situationen mere kompliceret for så vidt angår zone C. Samlet har zone C et BNP per capita svarende til 81,6 % af det nationale gennemsnit, men for et fylke (Sogn og Fjordane) i zone C er hverken BNP- eller arbejdsløshedskriteriet opfyldt, og det samme gælder for en række andre grupper af kommuner, som udgør zone C-regionen inden for et bestemt fylke.

ii) Konklusion

(36) I henhold til artikel 3, stk. 8, i grundforordningen skal støtte være ikke-specifik inden for berettigede regioner, for at subsidiet ikke undergives udligningsforanstaltninger. Da der er tale om specifik støtte inden for alle berettigede regioner, er ingen af disse regioner berettiget til fritagelse for udligningsforanstaltninger. For så vidt angår zone C er det forhold, at flere berettigede områder i denne zone ikke opfylder BNP- eller arbejdsløshedskriterierne, en yderligere faktor, som under alle omstændigheder undtager zone C. Kravet om fritagelse for udligningsforanstaltninger må derfor afvises.

Det konkluderes følgelig, at alle SND-tilskud er udligningsberettigede.

Beregning af fordelen

(37) Under kontrolbesøgene hos lakseopdrætterne fandtes det, at SND-tilskuddene sædvanligvis anvendes til erhvervelse af anlægsaktiver. I overensstemmelse med artikel 4, stk. 3, litra d), i grundforordningen fordeltes værdien af tilskuddet derfor over en periode, der afspejlede den normale afskrivning af anlægsaktiver inden for erhvervsgrenen. Undersøgelsen viste, at produktionsaktiver i henhold til almindelige norske regnskabsprincipper nedskrives med en årlig sats på 15 %, hvilket giver en afskrivningsperiode på syv år. Da denne praksis også fulgtes af lakseopdrætterne, anvendtes denne afskrivningsperiode for fordelingen af fordelen ved tilskuddene.

(38) Det samlede beløb, der var ydet i form af tilskud til lakseopdrættere i perioden fra den 1. januar 1989 til afslutningen af undersøgelsesperioden (204 mio. nkr.), fordeltes proportionalt over syv år. Fordelen for hvert år øges med markedsrenten, hvilket afspejler den normale omkostning for modtageren ved at låne et tilsvarende beløb hvert år. Ved anvendelse af denne metode er tilskudsbeløbet for undersøgelsesperioden 49,98 mio. nkr., inklusive et tillæg på 8,25 % i årlig rente, hvilket var gennemsnittet for den pågældende periode.

De norske lakseproducenters samlede salg (såvel til eksport som på hjemmemarkedet) i undersøgelsesperioden udgjorde 10,46 mia. nkr.

Tilskuddet blev udtrykt i procent af værdien af det samlede salg; subsidiet udgør 0,48 %.

B. Lån

(39) SND driver et låneprogram. Dette program består af tre typer lån:

- lån med sikkerhed til langsigtede investeringer

- risikovillig lånekapital til investeringer

- risikovillig lånekapital til investeringer i støttede områder.

Berettigelseskriterierne er de samme som for tilskuddene.

Grundlaget for rentefastsættelsen er i hvert tilfælde statsobligationsrenten plus en indskudsprovision på 0,4 %. Undersøgelsen viste, at rentesatsen i undersøgelsesperioden lå tæt på kommercielle bankers rente. Lån er dog tidligere blevet ydet til en rente, der lå under markedsrenten.

SND-lånene ydes sædvanligvis med henstandsperiode på et eller to år uden følger for renten.

Forekomsten af et subsidie

(40) SND's låneprogram er et subsidie som defineret i artikel 2 i grundforordningen.

Der er et finansielt bidrag i tilvejebringelsen af lån fra regeringen, og der opnås en fordel på tre måder: a) lånet ydes rentefrit i et eller to år (afhængig af lånets størrelse og tilbagebetalingsperioden) og b) renten er lavere end for tilsvarende lån på det private marked, eller c) lånene tilbagebetales ikke og eftergives af SND.

SND pådrog sig tab på ca. 235 mio. nkr. på lån til fiskeopdrætssektoren mellem 1989 og afslutningen på undersøgelsesperioden.

Specificitet

(41) SND's låneprogram kan således udlignes for så vidt angår lån, som falder inden for en af ovennævnte kategorier. Da de samme berettigelseskriterier gælder som for tilskud fra SND (betragtning 25 til 28), kan specificitetsanalysen af tilskud finde anvendelse på lån. Der er desuden klare beviser for, at fiskeopdrætssektoren i visse år i uforholdsmæssigt stort omfang har gjort brug af dette subsidie.

Beregning af fordelen

(42) For så vidt angår SND-lånenes præferentielle renteaspekt beregnedes fordelen gennem en analyse af SDN-lånene med de samarbejdende og efterprøvede producenter. SND-lånene medførte to typer fordele: en præferentiel rentesats (lån ydet før 1994) og en henstandsperiode (tilvejebringelse af rentefri lån i et eller to år).

Subsidiet beregnedes ved at sammenligne den rente, der faktisk betaltes, med den normale markedsrente. Som markedsrenten benyttedes den månedlige rente, der anvendtes af den største norske kommercielle bank, Norske Bank.

Rentefordelen divideredes med lånets løbetid med henblik på beregning af den årlige fordel. Endelig fordeltes fordelen på undersøgelsesperioden. En samarbejdende producent, som har et stort antal forbundne selskaber involveret i opdræt af den pågældende vare, fremlagde oprindeligt oplysninger, der kun vedrørte et begrænset antal forbundne virksomheder i gruppen. Oplysninger vedrørende lån modtaget af andre selskaber i gruppen blev fremlagt efter udløbet af fristen for modtagelse af sådanne oplysninger. Under disse omstændigheder blev der ikke taget hensyn til oplysninger om de lån, der blev modtaget af denne gruppe, da disse oplysninger var ufuldstændige.

Udtrykt i procent af omsætningen for de samarbejdende og efterprøvede lakseproducenter, som modtog lån fra SND, udgør subsidiet 0,19 %.

(43) For så vidt angår SND's tab på lån som følge af manglende tilbagebetaling, konstateredes det, at sådanne tab var stærkt koncentreret i perioden 1990-1993. Skønt fordelene i form af en lettelse af forpligtelser, som lakseindustrien havde pådraget sig, opnåedes regelmæssigt, er en henførelse til det pågældende år ikke passende, da den usædvanlige koncentration af tab i en kort periode udgør »særlige omstændigheder« i henhold til artikel 4, stk. 3, litra e), i grundforordningen, som berettiger fordeling over længere tid. Denne fordel kan derfor betegnes som et de facto ikke-gentagent tilskud og fordeles over den normale periode på syv år (se betragtning 37).

Et yderligere argument til støtte for denne fremgangsmåde er det forhold, at det i mangel af tilstrækkeligt samarbejde fra de norske producenters side er rimeligt at antage, at sådanne store pengebeløb må være blevet anvendt til erhvervelse af anlægsaktiver, da det allerede er blevet fastslået, at de fleste SND-tilskud anvendes til dette formål. Med tillæg af renter (ved hjælp af den i betragtning 38 beskrevne metode) er det beløb, der er henført til undersøgelsesperioden 57,6 mio. nkr. Udtrykt i procent af det samlede salg af norske laks i undersøgelsesperioden er subsidiet 0,55 %.

Norge fremførte, at det var uretfærdigt at anse alle tab på lån som subsidier, da private banker også pådrog sig tab, og SND i lighed med private banker accepterede et risikomoment. Den pålagte rentesats skulle omfatte et risikoelement. Da de fleste tab fandt sted i forbindelse med konkurser, ophørte de berørte lakseopdrættere desuden sædvanligvis med deres aktiviteter og opnåede derfor ingen fordel.

Tabene anses for at være en eftergivelse af gæld fra regeringen og derfor et subsidie. I alle tilfælde fandtes SND-renten at ligge under den kommercielle rente, og der blev desuden givet henstandsperioder. Der fremlagdes endvidere ikke bevis for, at de fleste af SND's tab vedrørte konkursramte virksomheder, men selv om dette var tilfældet, var der klare beviser for, at licenserne var blevet overtaget af andre opdrættere, som reelt blev fritaget for gældsforpligtelsen.

(44) Det samlede subsidie i henhold til låneprogrammet udgør derfor 0,74 %.

C. Lånegarantier

(45) SND stiller to typer lånegarantier:

- lånegarantier

- lånegarantier i støttede områder.

Garantierne ydes som inddrivelsesgarantier. Lån garanteret af SND kan kun benyttes til finansiering af investeringer eller som driftskapital. Den långivende bank er forpligtet til at sikre det af SND garanterede lån i overensstemmelse med de betingelser, der fremgår af godkendelsesskrivelsen. Før SND foretager udbetalinger i forbindelse med en garanti, kræves der dokumentation for debitorernes insolvens.

Det fremgik ikke af undersøgelsen, at SND-lånegarantien har nogen indflydelse på den långivende banks rentesats. Desuden skal det selskab, der opnår en garanti, betale et gebyr til SND svarende til 1-5 % af det lånte beløb. Fra og med 1989 har det beløb, der er opkrævet i gebyrer imidlertid været helt utilstrækkeligt til at dække betalingerne for misligholdte lån, både for ordningen som helhed og for fiskeopdrætssektoren i særdeleshed.

Programmet blev anvendt til at tilbagebetale banker for lån til lakseopdrættere, der ikke blev betalt tilbage. Dette førte til reelle tilskud til lakseopdrættere.

Tilstedeværelse af et subsidie og specificitet

(46) Det fremgik af undersøgelsen, at lånegarantiprogrammet udgør et subsidie.

Der er et finansielt bidrag fra SND, og der er en fordel for de lakseopdrættere, hvis lån blev garanteret, i det omfang garantien ikke blev stillet på kommercielle vilkår. Det er klart, at gebyrerne blev fastsat på et niveau, der ikke engang på lang sigt ville dække de misligholdte lån, der er tilbagebetalt til bankerne: under disse omstændigheder udgør de misligholdelsesbetalinger, der ligger ud over de betalte gebyrer, tilskud til lakseopdrætterne. Subsidiet er specifikt; den specificitetsanalyse, der blev anvendt på tilskud fra SND (betragtning 25-28), gælder også for lånegarantier. Desuden er der klare beviser for, at fiskeopdrætssektoren har gjort uforholdsmæssigt brug at dette subsidie.

Beregning af fordelen

(47) Mellem 1989 og afslutningen på undersøgelsesperioden udgjorde tab på ordningen 317 mio. nkr. for så vidt angår fiskeopdrætssektoren. I overensstemmelse med artikel 4, stk. 3, litra b), nr. i), i grundforordningen blev de gebyrer, der var påløbet for at blive berettiget til fordelen, fratrukket SND's samlede betalinger i lånegarantiprogrammet. Skønt lånegarantiordningen fungerer løbende, blev næsten alle misligholdelsesbetalinger på lånegarantier foretaget mellem 1989 og 1992, og i betragtning af denne stærke koncentration kan denne fordel betegnes som et reelt ikke-gentagent tilskud og bør derfor fordeles over en periode på syv år. I denne forbindelse gælder de samme overvejelser som for tab på SND-lån (se betragtning 43). Med tillæg af renter ved anvendelse af de i betragtning 38 angivne størrelser udgør det beløb, der kan henføres til undersøgelsesperioden, 77,89 mio. nkr.

Udtrykt i procent af det samlede salg af norske laks i undersøgelsesperioden er subsidiet 0,74 %.

Som for SND-lånene fremførte Norge, at det var uretfærdigt at anse alle tab på lånegarantier som subsidier, da lakseopdrættere havde misligholdt lån, for hvilke både SND og private banker havde accepteret en grad af risiko, som der var taget hensyn til i renten på disse lån. Det fandtes imidlertid, at lån fra SND var subsidierede, og at tab på sådanne lån udgjorde eftergivelse af gæld. Endvidere var gebyrerne i forbindelse med lånegarantierne klart utilstrækkelige til at dække langsigtede hæftelser som følge af misligholdte lån.

3. Transportsubsidier

a) Klagen

(48) Klageren påstod, at transporten af laks er blevet støttet gennem et system af tilskud, der kompenserer producenter i fjerntliggende egne for de ekstra fragtomkostninger som følge af deres geografiske beliggenhed.

b) Beskrivelse af ordningen

(49) Det fremgik af undersøgelsen, at Norge har indført en transportsubsidieordning gennem fylkeforvaltningerne. Ordningen skal yde støtte for at kompensere for den lange afstand til markederne. Ordningerne drives og finansieres af fylkerne. Kun 5 af de 19 fylker anvendte en transportstøtteordning i undersøgelsesperioden. De pågældende fylker var Møre og Romsdal, Nord-Trøndelag, Nordland, Troms og Finnmark.

Det samlede budget for transportstøtte i de fem fylker var 74 267 402 nkr. i 1995. I Møre og Romsdal, Nord-Trøndelag, Troms og Finnmark ydedes der ingen subsidier til transporten af fersk fisk. Kun Nordland anvendte en transportstøtteordning i forbindelse med transporten af fersk fisk.

I Nordland er en række udvalgte sektorer inden for forarbejdningsindustrien berettiget til transporttilskud. På grundlag af de faktiske omkostninger er ordningen åben for ansøgninger for delvis kompensation, forudsat af transportomkostningerne er betydelige. Det øverste loft er 30-45 % af de samlede transportomkostninger. Kun den indenlandske del af transporten berettiger til transportstøtte.

c) Tilstedeværelsen af et subsidie

(50) Transportstøtteordningen udgør et subsidie, jf. artikel 2 i grundforordningen.

Ordningen yder klart et finansielt bidrag i henhold til artikel 2, nr. 1, litra a), nr. i), i grundforordningen, da op til 45 % af transportomkostningerne refunderes af fylkerne. Programmet medfører en fordel for producenter og/eller eksportører af laks, da de transportomkostninger, som påløber under normale omstændigheder, mindskes.

Ordningen er specifik, jf. artikel 3 i grundforordningen. Der er ingen klare objektive kriterier for ydelse af subsidiet, og transportsubsidiet ydes ikke automatisk. Fylkemyndighederne udøver et vidtgående skøn ved a) tildelingen af subsidiet og b) det refusionsbeløb, der betales. Kontrollen gjorde det klart, at selv om en virksomhed opfylder kriterierne for at opnå en fordel, kan den afvises uden udtrykkelig begrundelse. Transportstøtteordningen er følgelig specifik inden for det pågældende fylkes område og er derfor udligningsberettiget.

d) Beregning af fordel

(51) Det samlede tilskudsbeløb fra transportstøtteordningen til selskaber, der blandt andre fiskeprodukter transporterer laks, beregnedes. Der fremlagdes ikke specifikke tal for laks. Ved beregningen anvendtes de tilskudsbeløb, der vedrørte transportstøtte, som modtoges i 1995 og 1996. De tilskud, der kan henføres til undersøgelsesperioden, er 1,42 mio. nkr.

Tilskuddet udtryktes i procent af den samlede værdi af salget af laks i undersøgelsesperioden. Subsidiet er 0,01 %.

4. Regional Commission for Northern Norway and North Trondelag

(52) The Regional Commission for Northern Norway and North Trondelag er et regionalt politisk organ, der har til opgave at udforme regionalpolitik og fremme kommerciel og industriel udvikling i regionen.

Der ydes midler til særlige udviklingsforanstaltninger i Nordnorge med henblik på at fremme en fornyelse og tilpasning af regionens handel og industri. Fonden er opdelt i programmer, der bl.a. vedrører rejser og turisme, industri, fiskeri og akvakultur.

I undersøgelsesperioden ydedes der et tilskud på 800 000 nkr. til et projekt, der involverede tre virksomheder, hvoraf én beskæftiger sig med laks.

Tilstedeværelse af et subsidie

(53) Tilskuddet er en direkte overførsel af midler fra staten og udgør derfor et subsidie. Tilskuddene medfører klart en fordel for lakseopdrættere. Fordelen er imidlertid af en så begrænset værdi, at den ikke tages i betragtning.

5. FOS/Rødfisk

a) Klagen

(54) Klageren påstod, at regeringen støttede lakseopdrættere gennem the Norwegian Fish Farmers' Sales Organisation (FOS) og Rødfisk A/S.

b) Beskrivelse af ordningen

(55) Ved udgangen af 1989 opstod der et misforhold mellem udbud og efterspørgsel på det europæiske laksemarked. I betragtning af vanskelighederne på markedet oprettede the Norwegian Association of Fish Farmers og FOS, der var den eneste eksportør af laks i Norge, et dybfrostoplagringsprogram i januar 1990. Målet var at holde en vis mængde laks tilbage fra markedet for at forbedre priserne. For at finansiere programmet indførtes et obligatorisk nedfrysningsgebyr på 5 nkr. pr. kg. Desuden tog FOS et lån på 1,3 mia. nkr. i Christiania Bank. Et konsortium af norske banker ydede et yderligere lån på 600 mio. nkr.

I oktober 1991 havde FOS alvorlige finansielle problemer i forbindelse med tilbagebetalingen af lånet. Fylkeretten i Trondheim besluttede desuden den 28. oktober 1991, at nedfrysningsgebyret på 5 nkr. var ulovligt. Disse faktorer gav anledning til alvorlig tvivl om FOS' evne til at tilbagebetale sin gæld til bankerne og førte til organisationens konkurs i begyndelsen af november 1991.

Som følge af konkursen indledte bankerne og den norske regering forhandlinger om at finde en løsning på krisen. Forud for konkurstidspunktet havde FOS nedfrosset 90 000 tons laks, og de fleste lakseopdrættere, der leverede laks til FOS, havde penge til gode. Bankerne og den norske regering fandt sammen om at opnå en kontrolleret likvidering af FOS. Aftalen førte til oprettelse af et selskab med navnet Rødfisk, som skulle gennemføre likvideringen af FOS. Rødfisk er et konsortium af store norske banker, der var de vigtigste långivere for FOS. Rødfisk blev oprettet for at behandle to hovedspørgsmål: salget af den resterende lagerbeholdning og tilbagebetaling af opdrættere, der havde tilgodehavender hos FOS. På tidspunktet for konkursen var der omkring 35 000 tons frosset laks på lager.

Rødfisk finansieredes af bankerne og den norske regering. Først ydede regeringen et rentefrit lån på 400 mio. nkr. Dette lån blev aldrig betalt tilbage og blev senere afskrevet. Bankerne overtog fordringer til konkursboet på 560 mio. nkr.

Det nyligt finansierede Rødfisk begyndte at betale lakseopdrætterne med 49 % af deres oprindelige fordring og solgte de frosne laks på ikke-traditionelle markeder. Norge indgik faktisk en aftale med Europa-Kommissionen om ikke at sælge laksene i EF.

Undersøgelsen viste, at Rødfisk i 1992 også ydede lån til lakseopdrættere med 6 % rente. Markedsrenten var på dette tidspunkt 11,5 %.

c) Tilstedeværelse af et subsidie

Statstilskud til Rødfisk

(56) Det rentefri lån på 400 mio. nkr. fra den norske stat til Rødfisk, som senere blev afskrevet, udgør et subsidie, jf. artikel 2 i grundforordningen.

Det finansielle bidrag består af et engangstilskud på 400 mio. nkr., jf. artikel 2, nr. 1, litra a), nr. i), i grundforordningen.

Lakseopdrætterne har fordel af Rødfisks anvendelse af tilskuddene på to områder: a) deres tilgodehavender hos FOS er delvist dækket, hvilket ikke ville være sket under normale markedsforhold, og b) der er tilvejebragt lån på gunstige rentevilkår.

Skønt tilskuddet på 400 mio. nkr. blev ydet til Rødfisk og ikke direkte til lakseopdrætterne, er det rimeligt at konkludere, at opdrætterne opnåede en fordel, da Rødfisk kun eksisterede med henblik på at løse de udestående problemer, der var overtaget efter FOS. De 400 mio. nkr. anses for at dække fordelene fra betalingen af tilgodehavender og de præferentielle lån.

Specificitet

(57) Subsidiet er klart specifikt, da kun lakseopdrættere kunne drage fordel af Rødfisks betalinger.

Engangstilskuddet på 400 mio. nkr. er derfor udligningsberettiget.

Den norske regering henviste til aftalen med Europa-Kommissionen (betragtning 55) og fremførte, at i betragtning af omstændighederne på daværende tidspunkt var det ikke rimeligt nu igen at tage dette spørgsmål op og udligne subsidiet. Rådet er imidlertid af den opfattelse, at intet i aftalen forhindrer, at der træffes beskyttelsesforanstaltninger, og at der er en forpligtelse til udligning for at afhjælpe skadelige følger, da subsidiets virkninger stadig kan mærkes.

Lån fra banker til FOS

(58) Det fremgik af kontrollen, at lånene fra bankerne var ydet på markedsvilkår. Christiania Bank var på daværende tidspunkt en privat bank, og næsten hele lånet blev efterhånden betalt tilbage. Skønt en række banker, som deltog i senere lån til FOS og Rødfisk, var statsejede i en periode, er der intet bevis for, at de ikke optrådte kommercielt.

I det omfang visse banker var en del af staten som defineret i artikel 1, stk. 3, i grundforordningen, fandtes der et finansielt bidrag i form af lån til FOS og Rødfisk. Da bankerne handlede på kommercielt grundlag, og Rødfisk betalte lånene tilbage, opnåede lakseopdrætterne imidlertid ingen fordel.

Beregning af fordel

(59) Store engangslån fordeles over en periode, der afspejler den normale afskrivningsperiode for anlægsaktiver i den pågældende erhvervsgren.

Det samlede tilskudsbeløb (400 mio. nkr.) blev fordelt over en syvårig periode, da syv år (som allerede forklaret i forbindelse med tilskud fra SND) er den normale afskrivningsperiode i Norge (betragtning 37). Dette førte til, at der til undersøgelsesperioden henførtes et beløb på 97,94 mio. nkr. Som det var tilfældet med SND-tilskuddene, blev der til dette beløb tillagt den vejede gennemsnitlige rente på lån til fiskeopdrætsindustrien i undersøgelsesperioden (8,25 %), da lakseopdrætterne skulle have betalt rente, hvis de havde lånt et tilsvarende beløb hos kommercielle banker.

Tilskuddet udtryktes i procent af værdien af de norske lakseopdrætteres samlede salg i undersøgelsesperioden. Subsidiet er 0,94 %.

II. PROGRAMMER, DER IKKE FANDTES AT VÆRE UDLIGNINGSBERETTIGEDE

6. The Research Council of Norway (RCN)

(60) Klageren påstod, at the Research Council of Norway (RCN) årligt bruger 100 mio. nkr. på forsknings- og udviklingsarbejde rettet mod fiskeopdrætserhvervet gennem fem forskellige programmer.

RCN's mål er at støtte forskning og udvikling i forskellige sektorer i Norge. Berettigede støttemodtagere er universiteter, forskningsinstitutioner og virksomheder. Det konstateredes, at lakseopdrætterne modtog 24 mio. nkr. i støtte fra RCN i undersøgelsesperioden.

Den norske regering havde krævet, at denne støtte ikke undergives udligningsforanstaltninger, da den ydes i overensstemmelse med kriterierne i artikel 3, stk. 7, i grundforordningen. Det er blevet fastslået, at RCN støtter op til 50 % af omkostningerne til industriel grundforskning og 25 % af omkostningerne til anvendt forskning; disse satser kan øges med 10 %, hvis små eller mellemstore virksomheder er indblandet. De involverede omkostninger falder ind under definitionen af berettigede omkostninger i artikel 3, stk. 7, og procentsatserne ligger langt under de øvre grænser på henholdsvis 75 % og 50 %, der tillades af denne artikel.

Det konkluderedes derfor, at forsknings- og udviklingsstøtte fra RCN ikke kan danne grundlag for handling og ikke kan være genstand for en udligningstold.

Uanset spørgsmålet om fritagelse for udligningsforanstaltninger er der desuden ingen beviser for, at støtten fra RCN er specifik.

7. The Seafood Export Council

(61) Dette organ oprettedes i 1991 for at fremme norske fiske- og skaldyrsprodukter på eksportmarkederne og afløste FOS. Dets udgifter er steget fra 2 mio. nkr. i 1992 til 35 mio. nkr. i 1995.

Det konstateredes, at Seafood Export Council ikke yder bistand til individuelle lakseopdrættere eller -eksportører, men fremmer varen på handelsmesser og i særlige salgsfremmende aktiviteter.

Rådet finansieres direkte gennem en afgift, der pålægges lakseopdrættere. Dets finansiering stammer således fra en indbyrdes aftalt privat kilde, og den bistand, der måtte være ydet, udgør ikke et subsidie.

8. North Norwegian Growth

(62) Klageren påstod, at organet North Norwegian Growth, hvor staten ejer 30 %, og som også delvist er ejet af det statsejede SIVA, DNM og Troms fylkeråd, yder subsidier og indskud af egenkapital til akvakultursektoren og andre områder.

Det konstateredes, at North Norwegian Growth er et offentligt investeringsselskab, der tilvejebringer ressourcer i form af aktiekapital og rådgivning til små og mellemstore virksomheder i Nordnorge, som har et potentiale for vækst og rentabilitet. Selskabet stiftedes i 1992. Dets aktiviteter er koncentreret i havsektoren.

Det er klart, at North Norwegian Growth tilvejebringer egenkapitalinvesteringer til virksomheder i det nordlige Norge. Det er statsejet, men sigter mod et årligt afkast på mindst 8-10 % over det niveau, hvor der foreligger en risiko. I juni 1996 foretog det sin største investering i laksesektoren med et indskud på 8,5 mio. nkr. i en lakseproducent, hvilket gav North Norwegian Growth en aktiebeholdning på 34,5 %. Analysen af dette egenkapitalindskud bekræftede, at North Norwegian Growth's engagement er baseret på et langsigtet perspektiv, og at det ønsker at sikre et tilfredsstillende afkast på sin investering. Undersøgelsen af den økonomiske vurdering af virksomhedens fremtidsudsigter syntes at begrunde indskuddet ud fra et rationelt privat investeringssynspunkt. Det fastsloges også, at tidligere egenkapitalinvesteringer i fiskeopdræt havde været rentable. I tilfælde, hvor der eksisterer en markedspris for de pågældende virksomheders aktier, er der desuden ingen beviser for, at North Norwegian Growth har betalt mere end denne pris.

Omend egenkapitalindskuddene udgør et finansielt bidrag fra staten, synes de derfor ikke at medføre en fordel for modtageren og kan ikke anses for at være et udligningsberettiget subsidie.

9. Sties

a) Klagen

(63) Klageren påstod, at 70-80 % af norske laks transporteres af selskabet Sties Transport, som i de seneste år har lidt tab. Klageren påstod, at der er tydelige tegn på, at Sties' tabsgivende aktiviteter er blevet finansieret af den norske stat.

b) Beskrivelse af ordningen

(64) Sties Thermo-Transport A/S ændrede navn til Nor-Cargo Thermo A/S pr. 1. juni 1996 (selskabet er i det følgende benævnt »Nor-Cargo«). Nor-Cargo er et transportfirma, som specialiserer sig i national og international transport af temperaturafhængige varer, herunder laks. Nor-Cargos andel af transporterede norske laks faldt fra omkring 50 % for ca. ti år siden til 36 % i 1994, 34 % i 1995 og 24 % i 1996.

Nor-Cargo havde en lille nettofortjeneste på transporten af laks i 1994 og 1995, der svarede til 4 % af omsætningen. Selskabet som helhed havde mindre tab mellem 1992 og 1995. Undersøgelsen viste, at disse tab blev dækket af disponible midler i selskabet (reserver oparbejdet i de foregående år) eller af et gruppebidrag fra et rentabelt søsterselskab i Nor-Cargo koncernen.

For så vidt angår transport af laks forklarede Nor-Cargo, at selskabet på grund af den store konkurrence på transportmarkedet er nødt til at sætte en pris, der ligger tæt på dets omkostningsniveau. Der gives ingen specifikke rabatter til kunder i lakseindustrien.

Nor-Cargo ejes fuldt ud af Nor-Cargo A/S, som er et privat selskab. Nor-Cargo A/S har tre hovedaktionærer: Vesteralens Dampskipsselskap (VD), Stavangerske Dampskipsselskap (SD) og Troms Fylkes Dampskipsselskap (TFD). VD og TFD ejes begge med 25 % af lokale kommuner. Ingen af de lokale kommuners repræsentanter er medlemmer af Nor-Cargos bestyrelse. Ved efterprøvningen fandtes ingen beviser for, at nationale eller lokale myndigheder har noget engagement eller nogen indflydelse i Nor-Cargo.

c) Tilstedeværelse af et subsidie

(65) Af nedenstående årsager udgør Nor-Cargos transporttjenester ikke et subsidie, jf. artikel 2 i grundforordningen:

For det første falder Nor-Cargo ikke ind under den i artikel 1, stk. 3, i grundforordningen angivne definition på staten eller offentlige organer. Nor-Cargo Thermo ejes 100 % af Nor-Cargo, som er et privat selskab. Selv om lokale kommuner og statsejede firmaer er mindretalsaktionærer i Nor-Cargo med ca. 16 % af aktierne, fandt undersøgelsen ikke beviser for, at disse aktionærer har nogen indflydelse på Nor-Cargos beslutningsproces.

For det andet har Nor-Cargo ikke bidraget finansielt til lakseproducenterne. Dets tjenester ydes til normale markedspriser. Nor-Cargo konkurrerer som et privat selskab i den norske transportsektor.

For det tredje anvendte Nor-Cargo ikke præferentielle transportpriser for lakseproducenter, som derfor ikke opnåede en fordel.

Endelig er Nor-Cargos tab ikke blevet dækket af staten eller noget offentligt organ. Alle tab blev dækket med midler, der var disponible i selskabet, eller ved overførsel af midler internt i Nor-Cargo koncernen.

Der er derfor ikke tale om subsidiering.

10. Statsejede banker

a) Klagen

(66) Klageren påstod, at norske statsejede banker efter bankkrisen i Norge finansierede tab i laksesektoren. Ifølge klageren blev omkring 14 % af lånene til låntagere i denne sektor afskrevet i 1991.

b) Beskrivelse

(67) De norske banker begyndte at pådrage sig alvorlige tab på lån i 1987, og i de følgende år steg tabene kraftigt. I 1989 havde otte banker mistet hele deres kapital og kunne ikke opfylde deres forpligtelser. I begyndelsen af 1991 stod det klart, at de private bankers garantifond ikke længere ville være i stand til at opfylde erhvervsgrenens kapitalbehov.

I denne forbindelse oprettede regeringen i marts 1991 en Government Bank Insurance Fund (GBIF, oprettet ved lov nr. 2 af 15. marts 1991) for at yde lån på særlige vilkår til bankers garantifonde og senere erhverve aktier i bankerne. I oktober 1991 oprettede staten en Government Bank Investment Fund, som bemyndigedes til at yde egenkapital til bankerne og udstede lån på kommercielt grundlag. I forbindelse hermed blev staten hovedaktionær i de fleste store banker i Norge i løbet af 1991 og 1992. For så vidt angår nogle banker er denne statslige aktiebeholdning senere blevet mindsket eller helt afhændet.

Disse foranstaltninger fandtes nødvendige for at sikre det norske banksystems fortsatte drift og yde yderligere kapital til erhvervssektoren og kommunerne.

Skønt GBIF udøvede beføjelser i bankerne ved at benytte sin stemmeret, greb fonden ikke ind i bankernes kommercielle aktiviteter. Påstanden om, at staten gennem GBIF brugte sin magt til at begunstige visse erhvervsgrene synes ikke at være korrekt. Undersøgelsen fandt ikke bevis for, at bankerne - selv om de helt eller delvist var statsejede - ikke vedblev med at handle på normale kommercielle vilkår over for deres kunder.

c) Tilstedeværelsen af et subsidie

(68) De statsejede norske bankers aktiviteter synes ikke at udgøre et udligningsberettiget subsidie.

Undersøgelsen viste, at der ikke var nogen fordel for lakseopdrætterne. Som beskrevet ovenfor vedblev bankerne med at yde lån på kommercielle markedsvilkår. De rentesatser, der anvendtes for fiskeopdrætsindustrien i perioden med statsligt ejerskabsforhold, var den nominelle rente på statsobligationer med lang løbetid (over elleve år) plus 1,5-2 %. Disse satser anvendtes også for andre erhvervsgrene.

Efterprøvningen viste, at alle lån til lakseopdrætterne blev ydet til en rente, der var sammenlignelig med det nationale gennemsnit for alle bankers renter til alle sektorer; der anvendtes ingen præferentiel rente over for laksesektoren.

Undersøgelsen viste, at de pågældende banker pådrog sig betydelige tab på lån til fiskeopdrætssektoren i perioden fra og med 1987. Størrelsen af disse tab steg kraftigt i 1990 og 1991, men tabene var næsten forsvundet i 1994. De pågældende banker pådrog sig derfor tab, allerede mens de stadig var privatejede, og der er ingen beviser for, at overgangen til statseje påvirkede bankernes udlånspraksis eller førte til, at de ydede lån på lempeligere vilkår. Faktisk var tabene på lån til fiskeopdrætssektoren størst i 1990, før regeringen havde erhvervet aktier i nogen af de store banker. Alle tab på lån, der faldt sammen med perioden med statsligt ejerskab af bankerne, skyldtes de vedblivende vanskeligheder, som denne sektor oplevede i begyndelsen af 1990'erne (efter overproduktion og FOS' nedfrysningsprogram) og syntes ikke at udgøre en afvigelse fra normal kommerciel praksis for så vidt angår fiskeopdrætssektoren. Det kan ikke nægtes, at statens indgriben i banksektoren gjorde det muligt fortsat at yde støtte til lakseopdrættere, og at en sådan støtte muligvis ikke ville være blevet ydet, hvis staten ikke havde grebet ind.

De tab på lån, der påløb i perioden med statsligt ejerskab, var imidlertid tilbagevendende fordele og ville være blevet afholdt i det pågældende år. Ethvert involveret subsidie ville derfor ikke længere have haft nogen virkning. Der er desuden intet bevis for specificitet med hensyn til nogen opnået fordel.

11. Egenkapitalindskud fra SND

(69) SND har investeret omkring 120 mio. nkr. i virksomheder, som beskæftiger sig med laks. Undersøgelsen fastslog, at SND's investeringspolitik er baseret på indtjening af et tilstrækkeligt afkast på fondens egenkapitalposter, og en undersøgelse af SND's regnskaber viser, at disse aktiviteter er rentable. I tilfælde, hvor der findes en markedspris for de berørte selskabers aktier, er der desuden ingen beviser for, at SND har betalt mere end denne pris.

Disse indskud har derfor medført et finansielt bidrag fra staten, men lakseopdrætterne synes ikke at have opnået nogen fordel, da der ikke er beviser for, at SND's investeringspraksis er forskellig fra private investorers investeringspraksis i Norge.

Undersøgelsen har derfor ikke påvist tilstedeværelsen af et subsidie.

12. Andre institutioner

(70) Klageren påstod, at den norske lakseopdrætsindustri fortsat drager fordel af løbende subsidiering, og der anførtes en række forskellige andre statslige organer og agenturer, der angiveligt yder subsidier.

Det blev fastslået, at ingen af de anførte institutioner ydede finansiel støtte, som udgjorde et subsidie i henhold til grundforordningen.

a) Norwegian Salmon Breeding

(71) Det konstateredes, at Norwegian Salmon Breeding ikke yder finansiel støtte af nogen art til lakseopdrættere. Dette er en videreførelse af opdrætningsorganisationen Norske Fiskeoppdretteres Avlsstasjon A/S (NFA A/S), som oprettedes i 1985 af the Norwegian Fishfarmers' Association, the Fishfarmers Sales Organisation og the National Association of Fish Hatcheries. Norwegian Salmon Breeding oprettedes ved en sammenslutning mellem NFA A/S og det nyoprettede selskab Akva Gen A/S i Sunndaløra. Efter en nyudstedelse af aktier med deltagerne i fiskeopdrætsindustrien havde Norwegian Salmon Breeding en aktiekapital på i alt 21 182 000 nkr., fordelt blandt i alt 149 aktionærer. The Norwegian Industrial and Regional Development Fund (SND) er en af aktionærerne.

b) VESCO

(72) The National Centre for Veterinary Contract Research and Commercial Services Ltd (VESCO) er et statsejet aktieselskab, der ejes helt af Landbrugsministeriet. VESCO beskæftiger sig på nationalt og internationalt plan med kontraktforskning for handels- og industrisektoren samt den offentlige sektor. VESCO er den største distributør af veterinærvacciner i Norge.

VESCO har opnået fortjeneste på salget af varer og tjenesteydelser til fiskeopdrætsindustrien; centret har handlet på kommercielt grundlag og har ikke ydet udligningsberettigede subsidier til lakseopdrættere.

c) SIVA

(73) SIVA er en statsvirksomhed, der er opbygget i overensstemmelse med loven om statsvirksomheder og ejes 100 % af den norske stat repræsenteret ved Kommunal- og Arbejdsministeriet. SIVA's finansielle aktiviteter vedrører opførelse og udlejning af industriejendomme samt indledning af og deltagelse i oprettelse af regionalt baserede investeringsselskaber.

SIVA bidrog til oprettelsen af investeringsselskabet North Norwegian Growth (se betragtning 62) og ejer 25,62 % af dette selskabs aktiekapital på 60,3 mio. nkr. Som allerede forklaret foretog North Norwegian Growth investeringer i fiskeopdrætsindustrien, men SIVA foretog ingen investeringer eller andre finansielle aktiviteter i forbindelse med fiskeopdrætssektoren i undersøgelsesperioden.

d) The State Veterinary Laboratories

(74) The State Veterinary Laboratories (SVL) omfatter statens videnskabelige veterinærdiagnostiske laboratorier i Norge, som består af det centrale veterinærlaboratorium i Oslo og de statslige regionale veterinærlaboratorier i Sandnes, Bergen, Trondheim og Harstad. Ud over diagnostisk arbejde på dyr, herunder fisk og bløddyr, fungerer SVL som et rådgivende organ for landbrugsmyndighederne med hensyn til sygdomsbekæmpelse og forvaltning af offentlige forordninger om dyrs og havdyrs sundhed. Fiskeopdrætsindustrien skal betale for diagnostiske tjenesteydelser, der leveres af SVL. SVL udsteder desuden sundhedscertifikater til fiskeeksportører (når importlandet kræver dette), som betaler et gebyr herfor.

En anden vigtig fiskerelateret aktivitet på SVL er forskning i forskellige aspekter af alvorlige sygdomsproblemer i den norske fiskeopdrætsindustri. Forskningen er dels blevet finansieret gennem tilskud fra the Norwegian Research Council og dels gennem egne budgetmidler eller finansiering fra industrien eller staten til gennemførelse af bestemte forskningsopgaver.

Finansieringen medfører ikke en fordel for lakseopdrættere og er derfor ikke udligningsberettiget.

e) The Guarantee Institute for Export Credits

(75) The Guarantee Institute for Export Credits (GIEK) er et statsagentur. GIEK udsteder garantier og kautionerer for eksportkreditter til norske eksportører generelt. I flere tilfælde har GIEK derfor garanteret for eksporten af laks til Fællesskabet som led i instituttets program for erhvervskreditter med kort løbetid, hvis den norske eksportør har ydet kredit til en køber i Fællesskabet.

Tilvejebringelse af garantier er et finansielt bidrag som defineret i artikel 2, nr. 1, litra a), i grundforordningen. GIEK garanterer eksportkreditter, hvis eksportøren betaler præmien. Den opkrævede præmie antages at dække alle omkostninger, som GIEK pådrager sig i forbindelse med transaktionen, herunder risikoen for fordringer og tab. Dette følger af de retlige rammer for GIEK, der er det årlige statsbudget. Ifølge budgettet er GIEK bemyndiget til at garantere eksportkreditter på den betingelse, at GIEK's aktiviteter hviler i sig selv. I 1995 dækkede GIEK fiskeeksport til omkring 1 800 mio. nkr., og interne analyser anslår, at instituttet har et nettooverskud på mellem 1,5 og 2,0 mio. nkr.

Det fremgik af efterprøvningen, at GIEK-programmet overholder OECD-ordningen for retningslinjer for offentlige statsstøttede eksportkreditter, og at aftalens rentebestemmelser synes overholdt. Det er derfor foreneligt med bestemmelserne om undtagelse i andet afsnit af punkt k) i bilag I til grundforordningen (»Liste over eksempler på eksportsubsidier«).

I betragtning af, at GIEK-programmet rummer mulighed for generhvervelse af påløbne omkostninger, og at det var rentabelt i undersøgelsesperioden, konkluderes det, at der ikke er tale om et udligningsberettiget subsidie.

f) Joint Competence Committee for the Fisheries Industry (FFK)

(76) The Joint Committee for the Fisheries Industry (FFK) oprettedes på grundlag af en samarbejdsaftale af 9. oktober 1991 mellem the Norwegian Fishermen's Association, the Norwegian Fishfarmers' Association, the Federation of Norwegian Fishing Industry og the Norwegian Federation of Trade Unions. FFK er et forbindelsesorgan for de ovennævnte organisationer i fiskeindustrien og fiskerimyndighederne repræsenteret ved Fiskeriministeriet.

Midlerne giver ingen fordel for produktionen eller eksporten af laks og medfører ikke fordele for individuelle producenter.

g) Women's Committee of the Fisheries Industry

(77) The Women's Committee of the Fisheries Industry oprettedes i juli 1991 af Fiskeriministeriet. Udvalget administrerer midler på Fiskeriministeriets budget, der er afsat til aktiviteter, som gavner kvinder, og dets arbejde er specielt målrettet mod 66 kommuner i Norge, som er afhængige af fiskeri. Udvalgets hovedformål er at styrke kvinders stilling i fiskeindustrien og samfund ved kysten. Midlerne anvendes ikke til at støtte specifikke virksomheder.

Tilskudsordningerne udgør ikke et subsidie til lakseopdrættere som defineret i grundforordningen.

III. KONKLUSIONER VEDRØRENDE SUBSIDIER

(78) Følgende ordninger fandtes at være udligningsberettigede i overensstemmelse med grundforordningen, idet værdien af subsidiet er som angivet:

>TABELPOSITION>

Udtrykt i værdi er det samlede subsidie på 3,84 %.

D. ERHVERVSGRENEN I FÆLLESSKABET

(79) De fællesskabsproducenter, der tilsluttede sig klagen, tegner sig for ca. 57 % af den samlede produktion i Fællesskabet af den pågældende vare og fandtes derfor at være repræsentative for erhvervsgrenen i Fællesskabet, jf. artikel 6, stk. 1, i grundforordningen.

E. SKADE

1. Indledende bemærkninger

(80) Der anmodedes om og indhentedes oplysninger fra alle de klagende virksomheder om produktion, salg og markedsandel. I betragtning af det store antal producenter, der tilsluttede sig klagen, og de i artikel 8, stk. 9, i grundforordningen fastsatte frister baseredes de resterende indikatorer for skade imidlertid på oplysninger indhentet ved en repræsentativ stikprøve af producenter i Fællesskabet.

(81) Af de 90 fællesskabsproducenter, der tilsluttede sig klagen, udvalgtes en stikprøve på 16 firmaer efter geografisk beliggenhed og virksomhedernes størrelse målt i produktion og salg. Disse virksomheder tegnede sig for 73 % af den klagende fællesskabserhvervsgrens produktion og 42 % af den samlede produktion i Fællesskabet.

(82) Med henblik på at fastslå, om der i denne procedure var tale om skade, analyseredes oplysninger vedrørende perioden 1992 til perioden fra august 1995 til juli 1996. Geografisk dækkede undersøgelsen i denne periode Fællesskabet, således som det var sammensat ved tidspunktet for indledningen af proceduren, dvs. Fællesskabet med 15 medlemmer. Vurderingen af skade baseredes på de relevante økonomiske faktorer, jf. artikel 5 i grundforordningen.

(83) Der erindres om, at den skadelige virkning af den norske import på fællesskabserhvervsgrenen for opdrættede atlanterhavslaks først konstateredes i 1991 i forbindelse med en antidumpingprocedure. Siden da har virkningerne af denne import i en række tilfælde givet anledning til, at Kommissionen har indført minimumsimportpriser. Sådanne foranstaltninger synes dog i bedste fald kun at have haft en kortvarig virkning på markedet.

(84) Følgende indikatorer for skade bør derfor ses i lyset af en langvarig og ugunstig situation for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.

2. Forbrug i Fællesskabet

(85) Ved beregningen af det samlede åbenbare forbrug i Fællesskabet af opdrættede atlanterhavslaks blev der taget hensyn til den kombinerede sum af:

- fællesskabsproducenternes salg i Fællesskabet som fastlagt på grundlag af oplysninger fremlagt af the Scottish Salmon Growers's Association, the Shetland Salmon Farmer's Association og the Irish Salmon Grower's Association i forbindelse med Eurostat for deres eksport til tredjelande

- importen fra Norge til Fællesskabet af de pågældende varer (som deklareret under KN-kode 0302 12 00, 0303 22 00, 0304 10 13 og 0304 20 13), og

- importen til Fællesskabet af de samme varer fra alle andre tredjelande.

Med henblik på at fastslå konsekvente tal for det udvidede fællesskab med 15 medlemmer for hele undersøgelsesperioden baseredes den samlede import på relevante importstatistikker fra Eurostat og EFTA. For at sikre sammenligneligheden mellem de forskellige tal konverteredes alle oplysninger endvidere til hele fiskeækvivalenter. Med henblik herpå divideredes importtallene for henholdsvis ferske og kølede laksefileter med passende faktorer på 0,90 og 0,65.

Det skal bemærkes, at KN-kode 0302 12 00, 0304 10 13 og 0304 20 13 også kan dække varer, der ikke er omfattet af denne procedure (f.eks. stillehavslaks og/eller vildlaks), men for hvilke de importerede mængder i betragtning af den angivne oprindelse kan betragtes som ubetydelig.

(86) På dette grundlag steg det åbenbare forbrug i Fællesskabet af opdrættede atlanterhavslaks fra 201 037 tons i 1992 til 316 866 tons i den sidste undersøgte periode på tolv måneder (nemlig fra den 1. august 1995 til den 31. juli 1996), hvilket var en stigning på 58 %.

3. Den subsidierede imports mængde og markedsandel

(87) Den aggregerede importmængde fra Norge steg løbende og betydeligt fra 134 338 tons i 1992 til 211 597 tons (en stigning på 58 %) i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes, i takt med stigningen i forbruget i Fællesskabet.

(88) De fra Norge importerede varers markedsandel i Fællesskabet faldt fra omkring 67 % i 1992 til ca. 62 % i 1993 og 1994 og steg så til 67 % i 1995 og den sidste undersøgte tolvmånedersperiode.

(89) Det forhold, at varer importeret fra Norge har kunnet bevare deres meget høje markedsandel på et hastigt voksende marked gennem de sidste fire et halvt år, er i sig selv betegnende for de norske eksportørers stilling på fællesskabsmarkedet. Denne betydelige stigning i importen fra Norge fandt desuden sted på trods af minimumsimportpriser, der indførtes af Kommissionen i denne periode (se betragtning 123).

4. De norske importerede varers pris

a) Samlet tendens

(90) Statistiske oplysninger viser, at cif-importprisen på laks med oprindelse i Norge faldt løbende og med i alt 27 % mellem 1992 og den seneste undersøgte periode på tolv måneder (nemlig 1. august 1995 til 31. juli 1996). Denne tendens synes desuden at tyde på, at de norske eksportører ikke konsekvent fulgte de minimumsimportpriser, der pålagdes i undersøgelsesperioden.

b) Underbud

(91) For den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes, sammenlignedes de udvalgte fællesskabsproducenters priser med priserne på den eksporterede norske vare. For producenterne i Fællesskabet blev priserne på rensede laks med hoved anvendt som sammenligningsgrundlag. Disse kategorier af laks udgjorde mere end 65 % af salget af alle typer laks, der solgtes af fællesskabsproducenterne i stikprøven, og tegnede sig for størstedelen af importen af norske laks.

(92) For eksportørerne baseredes priserne på salgstal, der stilledes til rådighed af de norske eksportører, der samarbejdede med såvel dumping- som subsidieundersøgelsen. Disse priser justeredes til prisen Fællesskabets grænse, fortoldet.

(93) Der foretoges sammenligninger på grundlag af et månedligt vejet gennemsnit. Fællesskabsproducenternes priser var ab fabrik og på handelstrin, der vidstes at være sammenlignelige med de importerede norske varers handelstrin. Sammenligningen viste, At der forekom månedlige prisunderbudsmargener på op til 12 %. Underbuddet fandtes desuden at være højest i den vigtigste del af salgssæsonen, nemlig perioden umiddelbart før jul.

(94) Det skal bemærkes, at laks handles som en vare på et gennemsigtigt og konkurrencepræget marked. Varen sælges dagligt, og leverandørerne må hurtigt - dvs. hver dag eller time - tilpasse sig ethvert prisfald hos deres konkurrenter, hvorfor det er vanskeligt at vurdere spørgsmålet om underbud. De konstaterede underbudsmargener skal derfor ses på baggrund af et vedvarende tryk på markedsprisen, som udøves af den norske import.

(95) Nogle importører fremførte, at de norske priser skulle justeres opad ved prissammenligningen for at tage hensyn til, at kunderne er rede til at betale mere for laks med oprindelse i Skotland. Der fremlagdes ingen beviser for denne påstand og navnlig vedrørende forskelle i varernes fysiske egenskaber, som kunne berettige en justering af prisen.

5. Fællesskabserhvervsgrenens situation

5.1. Generelle oplysninger

a) Produktion

(96) Fællesskabserhvervsgrenens produktion af den pågældende vare steg fra 45 801 tons i 1992 til 90 206 tons i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes. Denne stigning i produktionen fandt sted som følge af øget efterspørgsel og gjorde det muligt for erhvervsgrenen i Fællesskabet at mindske dens enhedsomkostninger og forbedre dens produktivitet. I denne forbindelse viser oplysninger indhentet fra virksomhederne i stikprøven, at de i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes, var i stand til at producere 2,35 gange den mængde, der fremstilledes i 1992, med nøjagtig samme antal ansatte.

b) Salg og markedsandel

(97) Fællesskabserhvervsgrenens salg på fællesskabsmarkedet steg i den pågældende periode fra 42 535 tons i 1992 til 82 885 tons i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes, hvilket er en stigning på 40 320 tons. Denne stigning skal ses i forbindelse med en stigning i forbruget i Fællesskabet på næsten 116 000 tons i samme periode.

(98) Udviklingen i salgsmængden sammenlignet med udviklingen i det åbenbare forbrug i Fællesskabet viser, at fællesskabserhvervsgrenens markedsandel steg fra 21,2 % i 1992 til 28,9 % i 1994 og derefter faldt til 26,2 % i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes.

5.2. Oplysninger vedrørende stikprøven

c) Kapacitet og kapacitetsudnyttelse

(99) For så vidt angår kapacitet fandtes det, at de selskaber, der indgik i stikprøven, anvendte forskellige kriterier til bestemmelse af deres kapacitet, og der kunne derfor ikke indhentes pålidelige historiske tal for kapaciteten forud i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes. For denne sidste periode fandtes tal for kapaciteten leveret af den nyoprettede organisation Scottish Environment Protection Agency, der fastsætter kapacitetsgrænser efter miljømæssige krav, imidlertid at være pålidelige. På dette grundlag fandtes den gennemsnitlige kapacitetsudnyttelse at være 59 % i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes.

d) Prisudvikling

(100) Stikprøvens virksomheders priser faldt med 24 % mellem 1992 og den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes. Dette prisfald er meget tæt på faldet i prisen på de varer, der importeredes fra Norge, og tyder derfor på at erhvervsgrenen i Fællesskabet ikke kunne modstå presset fra de norske priser.

(101) Norske eksportører hævdede, at den nedadgående prisudvikling udelukkende skyldtes en forbedring af lakseproducenternes omkostningseffektivitet på verdensplan.

(102) Erhvervsgrenen i Fællesskabet har faktisk øget sin produktion og sit salg i løbet af den undersøgte periode med faldende enhedsomkostninger og betydelige produktivitetsforbedringer til følge. Til trods for dette har undersøgelsen dog vist, at det ovennævnte prisfald førte til en utilstrækkelig rentabilitet for fællesskabserhvervsgrenen. Dette skyldes, at priserne er faldet ud over, hvad der kunne være forventet efter forbedringerne af produktiviteten. Det er sandt, at prisen på laks vil falde, hvis produktionsomkostningerne falder, men dette forklarer ikke forværringen af fællesskabserhvervsgrenens rentabilitet (se betragtning 103).

e) Rentabilitet

(103) Den gennemsnitlige rentabilitet forbedredes mellem 1992 og 1993, men faldt derefter, skønt markedet var voksende og fællesskabserhvervsgrenens omkostninger faldende. Den gennemsnitlige rentabilitet nåede desuden aldrig det minimumsoverskudsniveau (ca. 15 % af omsætningen), der anses for nødvendigt i en stærkt risikobetonet erhvervsgren som denne (på grund af den usikkerhed, der opstår i forbindelse med risikoen for sygdom, rovdyr og dårligt vejr), og lå i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes, på det laveste niveau (3,3 %) siden 1992. Det skal understreges, at de fleste af fællesskabsproducenterne i stikprøven led betydelige tab i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes.

(104) For så vidt angår rentabilitet fandt de norske eksportører, at det tal på 15 %, som Kommissionen har anset for en normal fortjenstmargen, var for højt.

(105) Som allerede nævnt ovenfor fastslog undersøgelsen, at en fortjeneste på 15 % af omsætningen faktisk er nødvendig i denne branche. Bortset fra denne erhvervsgrens risikobetonede natur, der er nævnt ovenfor, bekræftedes dette yderligere ved at undersøge fortjenstmargenerne i lakseindustrien før forekomsten af den skadelige subsidiering, og af de fortjenstmargener, der fandtes rimelige i andre sammenlignelige erhvervsgrene i Fællesskabet, såsom ørred- og fjerkræopdræt. I alle disse tilfælde bekræftedes tallet på 15 %. Desuden fandt en norskejet fællesskabsproducent, at en fortjeneste på 15 % var et rimeligt, omend forsigtigt skøn. Denne virksomhed fandt, at 15 % sandsynligvis var for lidt for mindre virksomheder. Hvis den kumulerede fortjeneste på salg i almindelig handel for de norske opdrættere og eksportører i stikprøven endelig undersøges på deres hjemmemarked, svarer den til 15 %.

f) Beskæftigelse

(106) Beskæftigelsen for de fællesskabsproducenter, der indgik i stikprøven, var stabil mellem 1992 og den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes, idet virksomhederne i stikprøven tegnede sig for omkring 1 100 arbejdspladser direkte knyttet til produktionen af opdrættede atlanterhavslaks. Et skøn over den samlede beskæftigelse i Fællesskabet for den pågældende erhvervsgren tyder på, at der var 3 300 personer beskæftiget i lakseindustrien i samme periode.

g) Investeringer

(107) Investeringerne steg mellem 1992 og den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes. Denne stigning bør imidlertid fortolkes i lyset af den særlige situation i lakseindustrien, hvor over halvdelen af investeringerne i perioden vedrørte udskiftninger. I en vækstindustri, hvor erhvervelse af moderne udstyr er af afgørende betydning, forekommer nettoinvesteringen desuden ikke at være tilstrækkelig til at sikre, at den åbenbare vækst på længere sigt kan opretholdes.

6. Konklusion

(108) Ved afgørelsen af, hvorvidt erhvervsgrenen i Fællesskabet havde lidt væsentlig skade i undersøgelsesperioden, blev der taget hensyn til de væsentligste kendsgerninger som anført herunder.

(109) Undersøgelsen har vist, at fællesskabsproducenterne i stikprøven har været udsat for et betydeligt pristryk i undersøgelsesperioden, og at dette har ført til et betydeligt fald i de pågældende virksomheders priser. Dette førte til en forværring af de pågældende producenters finansielle situation, idet virksomhederne i stikprøven som helhed opnåede en utilstrækkelig rentabilitet, og mange producenter led tab. En række virksomheder er i den seneste tid lukket, og flere af de overlevende virksomheder i stikprøven er i fare. Denne forværring af rentabiliteten skal desuden ses på baggrund af betydelige resultater i undersøgelsesperioden for så vidt angår produktivitet. For så vidt angår markedsandel skal det bemærkes, at fællesskabserhvervsgrenens markedsandel efter en forbedring i 1994 igen er faldende til trods for en betydelig stigning i forbruget.

(110) I betragtning af denne analyse er det blevet konkluderet, at erhvervsgrenen i Fællesskabet har lidt væsentlig skade, jf. artikel 5, stk. 1, i grundforordningen. Denne konklusion er hovedsagelig baseret på det forvoldte pristryk samt den faldende og klart utilstrækkelige rentabilitet for de producenter i Fællesskabet, der indgik i stikprøven.

F. ÅRSAG TIL SKADE

(111) Med henblik på at fastslå, om den skade, der er forvoldt erhvervsgrenen i Fællesskabet, forårsagedes af den subsidierede import fra Norge, eller om andre faktorer forårsagede eller bidrog til skaden, undersøgtes følgende elementer.

1. Årsagssammenhæng mellem de pågældende importerede varer og skade

(112) Det skal bemærkes, at da den norske import af laks fandtes at være dumpet i den samme periode, hvori der udbetaltes udligningsberettigede subsidier til norske producenter, kan der ikke skelnes mellem de samtidige virkninger af både dumping og subsidiering, og de må derfor undersøges i sammenhæng.

(113) Ved undersøgelsen af, hvorvidt den væsentlige skade, som erhvervsgrenen i Fællesskabet havde lidt, var forårsaget af virkningen af de dumpede og subsidierede importerede varer, bemærkedes det for det første, at skaden hovedsagelig bestod af et vedvarende pristryk og en mindsket rentabilitet for producenterne i Fællesskabet. Dette faldt sammen med en betydelig stigning i mængden af importerede dumpede og subsidierede laks fra Norge. Som følge heraf har Norge været i stand til at bevare sin markedsandel på et meget højt niveau (67 %) i et ekspanderende marked. Prisen på disse importerede varer faldt desuden betydeligt i undersøgelsesperioden, og der konstateredes underbud på op til 12 % i den vigtigste salgsperiode. I denne forbindelse bør det erindres, at markedet for laks er gennemsigtigt. På et sådant marked er det sandsynligt, at ethvert nedadgående pristryk forårsages af den vigtigste leverandør, i dette tilfælde Norge.

(114) Under disse omstændigheder konkluderes det, at de kombinerede virkninger af dumpingen og subsidieringen af importen fra Norge har forvoldt væsentlig skade for erhvervsgrenen i Fællesskabet.

2. Andre faktorer

(115) Tendensen i forbruget på fællesskabsmarkedet, udviklingen i og virkningen af import fra andre tredjelande samt Fællesskabets lakseindustris konkurrenceevne undersøgtes for at fastslå, om disse faktorer kunne have været årsag til den skade, erhvervsgrenen i Fællesskabet havde lidt.

a) Forbruget i Fællesskabet

(116) Forbruget i Fællesskabet af atlanterhavslaks steg løbende og med i alt 58 % mellem 1992 og den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes. Den skade, som erhvervsgrenen i Fællesskabet har lidt, kan derfor ikke tilskrives faldende efterspørgsel.

b) Import fra andre tredjelande

(117) For så vidt angår importen fra tredjelande, der ikke er omfattet af denne procedure (hovedsagelig Færøerne, Chile, Canada og Island), fandtes det, at deres samlede markedsandel faldt fra 12 % til 7 % i undersøgelsesperioden. Det konkluderedes derfor, at virkningen af denne import har været begrænset.

c) Fællesskabserhvervsgrenens konkurrenceevne

Det skal bemærkes, at lakseproducenterne i Fællesskabet har forbedret deres konkurrenceevne betydeligt mellem 1992 og den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes; produktionen pr. ansat mere end fordobledes, der var et fald i fiskedødskvotienten på 23 % og en stigning på 25 % i den gennemsnitlige vægt af de opdrættede laks. Desuden steg fællesskabserhvervsgrenens eksportmængde til rentable priser fra 3 266 tons i 1992 til 7 321 tons i den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes. På dette grundlag har erhvervsgrenen i Fællesskabet opnået en betydeligt effektivitet for så vidt angår omkostninger.

3. Konklusion

(118) I betragtning af ovenstående konkluderedes det, at den dumpede og subsidierede import af laks fra Norge isoleret set har forvoldt væsentlig skade for erhvervsgrenen i Fællesskabet. Subsidieringens bidrag til den skade, som den pågældende import har forvoldt, har desuden været betydelig, omend de konstaterede subsidier var lavere end dumpingmargenen.

G. FÆLLESSKABETS INTERESSER

1. Generelle betragtninger

(119) På grundlag af alle de forelagte beviser overvejedes det, om der trods konklusionerne vedrørende subsidier og deraf følgende skade fandtes tvingende årsager, der ville føre til den konklusion, at det ikke var i Fællesskabets interesse at indføre foranstaltninger i det foreliggende tilfælde. Med henblik herpå vurderedes virkningen af eventuelle foranstaltninger for alle parter, der var berørt af proceduren, og også konsekvenserne for de samme parter, hvis der ikke blev truffet foranstaltninger.

(120) Ved denne vurdering blev der i overensstemmelse med grundforordningen taget særligt hensyn til behovet for at afhjælpe de handelsforstyrrende virkninger af skadelige subsidier og genskabe en reel konkurrence.

2. Fællesskabserhvervsgrenens interesser

(121) Det bør først erindres, at fællesskabserhvervsgrenen for opdrættede atlanterhavslaks gennem en lang periode har lidt under norske eksportørers illoyale handelspraksis.

(122) Kommissionen konstaterede skadelig dumping så tidligt som i 1991 (Kommissionens afgørelse 91/142/EØF) (4), hvor det trods positive konklusioner vedrørende både dumping og skade besluttedes, at der ikke skulle indføres foranstaltninger med den begrundelse, at de norske myndigheder på nationalt plan havde truffet foranstaltninger, som mentes ville stabilisere markedet.

(123) Efterfølgende har Kommissionen ved flere lejligheder i de seneste år indført minimumsimportpriser (november 1993, februar 1994, marts 1994), senest fra den 16. december 1995 til den 13. juni 1996 ved forordning (EF) nr. 2907/95 (5). Minimumsimportpriser berettigedes af, at importerede varers mængde og priser forårsagede eller truede med at forårsage forstyrrelser på markedet med alvorlige økonomiske, samfundsmæssige eller miljømæssige problemer til følge, hvilket nødvendiggjorde vedtagelse af omgående foranstaltninger. I modsætning til antidumping- eller udligningsforanstaltninger krævede disse foranstaltninger ikke en konklusion om, at det pågældende eksportland havde udvist illoyalitet i sin handelspraksis. Foranstaltningerne havde ikke de forventede resultater.

(124) På denne baggrund konkluderes det, at hvis der ikke træffes effektive foranstaltninger til at afhjælpe de skadelige virkninger af den dumpede og subsidierede import af laks fra Norge, vil fællesskabserhvervsgrenens situation fortsat blive forværret indtil det punkt, hvor selve dens eksistens i sidste ende kan stå på spil.

(125) Det bør endvidere erindres, at fællesskabserhvervsgrenen for opdrættede atlanterhavslaks hovedsagelig består af små og mellemstore virksomheder beliggende i landdistrikter, som samtidig oftest er kriseramte regioner i Fællesskabet (regioner under mål nr. 1), hvor der er mangel på økonomiske aktiviteter. Som ovenfor nævnt har erhvervsgrenen i Fællesskabet konstant forbedret sin produktivitet, som derfor ikke drages i tvivl. I forbindelse med den foretagne omstrukturering er en række mindre opdrættere blevet overtaget af producenter, som indgår i større koncerner. Hvis der ikke træffes foranstaltninger er det - rent bortset fra sandsynligheden for en yderligere mindskelse af antallet af konkurrenter på markedet - muligt, at investeringerne i en forbedret produktivitet og omstrukturering ikke vil få den ønskede virkning.

3. Andre fællesskabserhvervsgrenes interesser

(126) En række brugere på højere produktionstrin, såsom røgerier og engrosforhandlere af opdrættede atlanterhavslaks, påstod, at en indførelse af foranstaltninger på importen af opdrættede atlanterhavslaks fra Norge ville have negative konsekvenser for deres aktiviteter. Disse brugere fremførte, at hvis foranstaltningerne medførte et fald i den mængde opdrættede atlanterhavslaks, der importeredes fra Norge, ville der ikke forefindes alternative leveringskilder. De samme brugere påstod, at hvis importen af opdrættede atlanterhavslaks fra Norge blev dyrere, ville de være nødt til at lægge de yderligere omkostninger over på den endelige forbruger, der så ville købe andre varer. Der fremførtes endvidere det argument, at en told på uforarbejdede opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge kunne føre til, at den norske industri for forarbejdning af opdrættede atlanterhavslaks vil ekspandere på bekostning af forarbejdningsindustrien i Fællesskabet.

(127) Det skal først påpeges, at undersøgelsen har vist, at erhvervsgrenen i Fællesskabet har kapacitet til at øge sin produktion, og at den ville bestemt gøre dette, hvis den havde mulighed for at opnå et tilfredsstillende afkast. I tilfælde af, at de foreslåede foranstaltninger fører til et fald i den mængde af opdrættede atlanterhavslaks, der importeres fra Norge, er der desuden disponible alternative forsyningskilder, f.eks. Chile, Canada, Island og Færøerne.

(128) For så vidt angår den prispolitik, der sandsynligvis vil blive fulgt af fællesskabsproducenterne efter en indførelse af foranstaltninger, bør det erindres, at enhver stigning i fællesskabsproducenternes priser vil være begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt for, at de kan opnå et mere rimeligt afkast. Hvis fællesskabsproducenterne skulle øge deres priser kraftigt, er det mere end sandsynligt, at andre eksportlande vil erobre en større del af fællesskabsmarkedet. Enhver sådan prisstigning fra fællesskabserhvervsgrenens side vil desuden være begrænset af en anden faktor, nemlig kundernes adgang til opdrættede store lakseørreder, som er en forholdsvis tilsvarende vare og derfor kan erstatte laks; denne vare er disponibel i Fællesskabet til en lidt lavere pris og er tilsyneladende også blevet negativt påvirket af stigningen i importen af subsidierede opdrættede atlanterhavslaks fra Norge.

(129) For så vidt angår muligheden for, at forarbejdningsindustrien i Fællesskabet påvirkes af konkurrence fra forarbejdede varer fra Norge, vil antidumping- og udligningstolden blive opkrævet på råvaren, der kun udgør en lille del af omkostningerne ved den forarbejdede vare. Den begrænsede virkning af de foreslåede toldsatser bør derfor ikke være tilstrækkelig til at betinge et fald i forarbejdningsaktiviteterne i Fællesskabet. De fleste røgerier i Fællesskabet forarbejder og forhandler desuden også fællesskabsfremstillede laks og andre varer og er derfor ikke fuldstændig afhængige af laks importeret fra Norge.

(130) Det skal desuden bemærkes, at Kommissionen for at vurdere den sandsynlige virkning, som foranstaltninger kunne have på forarbejdningsvirksomheder i Fællesskabet, sendte spørgeskemaer til alle virksomheder, der var medlem af tre sammenslutninger af handels- og forarbejdningsvirksomheder, der havde givet sig til kende og anmodet om at blive hørt mundtligt.

(131) I alt udsendtes der 93 spørgeskemaer, men modtoges kun én fuldstændig og kontrollerbar besvarelse, og den mulige virkning af en indførelse af foranstaltninger på den fællesskabserhvervsgren, der handler med eller forarbejder opdrættede atlanterhavslaks, kan derfor ikke vurderes på et repræsentativt grundlag.

(132) De hidtil indhentede oplysninger har imidlertid vist, at for så vidt angår røget laks udgør omkostningerne til råvaren, dvs. opdrættede atlanterhavslaks, omkring 45 % af de samlede produktionsomkostninger for røget laks. Hvis omkostningerne til råvaren således øges med f.eks. 10 %, vil dette medføre en samlet stigning i produktionsomkostningerne for røget laks på kun 4,5 %.

(133) Desuden synes oplysninger indhentet fra forskellige pålidelige kilder at tyde på, at fællesskabsforarbejdningsvirksomhedernes situation er ganske afvekslende. På den ene side er der virksomheder, der fremstiller færdigretter, og som er del af store koncerner. Da prisen på råvaren fisk udgør en begrænset del af prisen på den færdige vare, er det ikke sandsynligt, at disse virksomheder i nævneværdig grad vil blive påvirket af foranstaltningerne. På den anden side er der en række virksomheder, som røger laks eller lægger laks i lage, og hvis situation synes at være mere afhængig af råvarens pris. Disse virksomheder vil sandsynligvis lægge en del af de ekstra omkostninger over på næste handelstrin. Som nævnt i betragtning 132 vil stigningen i omkostningerne være begrænset. Under alle omstændigheder synes hidtil indhentede oplysninger at tyde på, at kun ved prisstigninger på over 20 % vil der være fare for, at forbrugerne vil vende sig mod andre varer.

4. Importørernes interesser

(134) En række importører har i generelle vendinger fremført, at enhver indførelse af beskyttelsesforanstaltninger vil påvirke dem i negativ retning.

(135) Som vist ovenfor forventes det, at skønt de foreslåede foranstaltninger vil gøre det muligt for erhvervsgrenen i Fællesskabet at rejse sig efter de skadelige virkninger af subsidiering, vil de hverken påvirke importørernes mulighed for at købe laks fra Norge eller andre kilder eller medføre prisstigninger ud over, hvad der er nødvendigt for, at erhvervsgrenen i Fællesskabet igen kan få en rimelig rentabilitet.

5. Forbrugernes interesser

(136) Forbrugerrepræsentanter (BEUC) har fremført, at beskyttelsesforanstaltninger ikke vil være i fællesskabsforbrugernes interesse, da de vil medføre en begrænsning af vareudbuddet og/eller prisstigninger for forbrugerne.

(137) Som vist ovenfor tyder eksistensen af alternative leveringskilder og tilstedeværelsen af substituerbare varer på, at virkningerne for den endelige forbruger vil være minimale eller ikke-eksisterende. Det skal desuden erindres, at enhver told vil blive opkrævet på cif-importprisen. Den eventuelle virkning på detailpriserne vil derfor blive betydeligt mindsket. Det skal yderligere bemærkes, at det gennemsnitlige forbrug af laks i Fællesskabet skønnedes til 0,8 kg pr. person, hvilket tyder på, at den samlede virkning for forbrugerne vil være meget lille.

6. Konklusion

(138) Efter en nøje undersøgelse af alle ovennævnte aspekter konkluderedes det, at det er i Fællesskabets interesse at indføre udligningsforanstaltninger over for importen af opdrættede atlanterhavslaks med oprindelse i Norge, da der ikke findes tvingende årsager til at konkludere, at det ikke er i Fællesskabets interesse at indføre sådanne foranstaltninger.

H. UDLIGNINGSFORANSTALTNINGER

1. Udligningsforanstaltningernes størrelse

(139) I overensstemmelse med de relevante bestemmelser i grundforordningen undersøgtes det, om foranstaltningerne skulle være af mindre omfang end de konstaterede subsidier, hvis sådanne mindre foranstaltninger ville være tilstrækkelige til at afhjælpe den skade, der forvoldes erhvervsgrenen i Fællesskabet.

(140) I denne forbindelse fandtes det, at enhver foranstaltning skulle gøre det muligt for erhvervsgrenen i Fællesskabet at opnå priser, den ville have opnået, hvis der ikke havde været tale om subsidieret import. Da der ikke foreligger oplysninger, der tyder på det modsatte, kan det antages, at sådanne priser ville dække dens produktionsomkostninger og en rimelig fortjeneste. For at opnå dette bør de importerede varers pris derfor øges.

(141) I forbindelse med beregningen af den nødvendige prisstigning bør priserne på de subsidierede importerede varer sammenlignes med salgspriser, der afspejler fællesskabserhvervsgrenens produktionsomkostninger plus en rimelig fortjeneste. I denne forbindelse fandtes en fortjenestmargen på 15 % at være det minimumsniveau for fortjeneste, som var nødvendigt for at gøre denne sektor bæredygtig. Ved fastsættelsen af dette fortjenstniveau toges der hensyn til, at dette er en stærkt risikopræget erhvervsgren, bl.a. på grund af produktionsprocessens længde (18-24 måneder), risikoen for sygdomme, rovdyr og dårlige vejrforhold, der regelmæssigt optræder i denne erhvervsgren, de uforudsigelige priser på en vare, der handles som råvare, samt varens meget korte holdbarhed. Det fandtes også, at en betydelig fortjenstmargen var nødvendig for fællesskabserhvervsgrenens adgang til finansiering, hvilket er særligt afgørende for denne erhvervsgren, så den fortsat kan være konkurrencedygtig på et hastigt voksende marked.

På dette grundlag sammenlignedes de vejede gennemsnitlige eksportpriser for de varetyper, der anvendtes ved fastsættelsen af prisunderbuddet (se betragtning 91) for den sidste tolvmånedersperiode, der undersøgtes, frit Fællesskabets grænse, eventuelt justeret for fragt, told samt omkostninger efter importen og fortjeneste, med de berørte udvalgte fællesskabsproducenters vejede gennemsnitlige salgspriser, hvor relevant med et tillæg til dækning af produktionsomkostninger samt den ovennævnte fortjenstmargen på 15 %.

Toldens størrelse

(142) Det fandtes, at forskellen mellem disse priser kunne dækkes af told. Af de årsager, der fremgår af betragtning 15, er en enhedstold for alle importerede varer med oprindelse i Norge hensigtsmæssig.

(143) Med henblik på at fastsætte toldens størrelse er de således fastsatte prisstigninger udtrykt i procent af det vejede gennemsnit af de importerede varers værdi, frit Fællesskabets grænse.

(144) Denne sammenligning viste et skadesafhjælpningsniveau på 12,28 %. Da denne margen er højere end den fastsatte subsidiemargen, bør udligningstolden fastsættes på grundlag af sidstnævnte margen.

2. Tilsagn

(145) Som nævnt i betragtning 7 tilbød den norske regering og de i bilaget til denne forordning anførte norske eksportører, der var blevet underrettet om Kommissionens foreløbige konklusioner, at afgive tilsagn i henhold til artikel 10 i grundforordningen.

(146) Efter at have unders