Kommissionens beslutning

af 18. juli 2001

om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53

Sag COMP/E-1/36.490 - Grafitelektroder

(meddelt under nummer K(2001) 1986)

(Kun den engelske og den tyske udgave er autentiske)

(EØS-relevant tekst)

(2002/271/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde,

under henvisning til Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86(1), senest ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1216/1999(2), særlig artikel 3 og 15,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 24. januar 2000 om at indlede en procedure i den foreliggende sag,

efter at have givet de deltagende virksomheder lejlighed til at udtale sig om Kommissionens klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 samt Kommissionens forordning (EF) nr. 2842/98 af 22. december 1998 om høring af parter i visse procedurer efter EF-traktatens artikel 85 og 86(3),

efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål, og

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFREMSTILLING

1.1. RESUMÉ AF OVERTRÆDELSEN

(1) Denne beslutning, hvorved der pålægges bøder for overtrædelse af EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53, er rettet til følgende virksomheder:

- SGL Carbon AG (SGL)

- UCAR International Inc. (UCAR)

- VAW Aluminium AG (VAW)

- Showa Denko K.K. (Showa Denko)

- Tokai Carbon Co., Ltd (Tokai)

- Nippon Carbon Co., Ltd (Nippon)

- SEC Corporation (SEC)

- Carbide/Graphite Group, Inc. (C/G).

(2) Overtrædelsen består i, at producenter af grafitelektroder har deltaget i en vedvarende aftale og/eller samordnet praksis i strid med EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og (fra 1. januar 1994) EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, som omfattede hele EU samt Norge, Østrig, Sverige og Finland, hvorved de:

- aftalte priserne på produktet

- aftalte og implementerede et arrangement for iværksættelse af prisforhøjelser

- opdelte markeder og tildelte markedsandelskvoter

- aftalte ikke at øge produktionskapaciteten

- aftalte ikke at overføre teknologi uden for karteldeltagernes kreds

- etablerede en ordning til at overvåge og håndhæve aftalerne.

(3) Virksomhederne deltog i overtrædelsen i følgende perioder:

- SGL: fra maj 1992 til marts 1998

- UCAR: fra maj 1992 til marts 1998

- VAW: fra maj 1992 til i hvert fald udgangen af 1996

- Showa Denko: fra maj 1992 til i hvert fald april 1997

- Tokai: fra maj 1992 til februar 1998

- Nippon: fra maj 1992 til februar 1998

- SEC: fra maj 1992 til februar 1998

- C/G: fra januar 1993 til november 1996.

1.2. GRAFITELEKTRODEINDUSTRIEN

1.2.1. PRODUKTMARKEDET

(4) Grafitelektroder er grafitsøjler støbt i keramisk masse, der primært anvendes i stålproduktionen i elektriske lysbueovne, også kaldet ministålværker (mini-mills). Produktionen i elektriske lysbueovne tegner sig aktuelt for omkring 35 % af stålproduktionen i EU, og denne andel er stigende. Stålproduktion i elektriske lysbueovne er som oftest en genvindingsproces, hvorved skrotstål omdannes til nyt stål. Elektroderne kan være op til 700 mm (30 tommer) i diameter og 2800 mm (9 fod) lange og veje op til 2200 kg. Elektroderne indgår i ovnens tagkonstruktion. Når ovnen er fyldt med udvalgt skrot, sænkes elektroderne, indtil spidserne næsten rører skrottet. Elektricitet ledes ind i elektroderne og springer fra elektrodespidsen til skrotstålet, hvorved grafitelektroderne danner tilstrækkelig varme (op til 3000 °C) til at smelte skrotstålet og raffinere smeltet stål til et færdigt produkt. I en gennemsnitlig 3 fase-AC-elektrisk lysbueovn anvendes der ni elektroder, samlet i tre gange tre søjler til smeltning af skrot. På grund af smelteprocessens intensitet er en elektrode brugt op i løbet af ca. otte timer.

(5) Grafitelektroder fremstilles ved anvendelse af jordoliekoks, et biprodukt fra olieindustrien, samt kultjærebeg. Fremstillingsprocessen består af seks trin, nemlig formning, gasuddrivning, imprægnering, yderligere gasuddrivning, grafitering og maskinbearbejdning. Under grafiteringen ophedes produktet elektrisk til over 3000 °C og omdannes fysisk til grafit, en krystallinsk form af kulstof, som er et unikt materiale med lav elektrisk ledningsevne, men høj varmeledningsevne, høj styrke og ydeevne ved høj temperatur, som gør det egnet til brug i elektriske lysbueovne. Det tager ca. to måneder at producere en elektrode. Der findes ingen produkter, der kan substituere grafitelektroder.

1.2.2. UDBUDDET AF GRAFITELEKTRODER

(6) De store producenter af grafitelektroder i den vestlige verden er multinationale selskaber. Der er tale om en verdensomspændende branche, som er karakteriseret ved en oligopolistisk struktur og høje adgangsbarrierer.

På verdensplan blev der i 1998 produceret omkring 1 mio. tons grafitelektroder.

I EU blev der produceret omkring 280000 tons grafitelektroder, hvoraf en betydelig del blev eksporteret til tredjelande.

(7) I 1998 blev der produceret grafitelektroder 50 steder rundt om i verden. Den største producent af grafitelektroder, UCAR, har en samlet produktionskapacitet på [...]*(4) fordelt på 12 steder; i EU har det tre produktionsanlæg (Frankrig, Spanien og Italien) med en kapacitet på ca. [...]*. Den næststørste producent af grafitelektroder på verdensplan er SGL Carbon med en kapacitet på [...]*. Det har produktionssteder i Europa og Nordamerika.

Showa Denko er den tredjestørste producent på verdensplan; det producerer i Japan og USA, men har ingen produktionsanlæg i Europa.

1.2.3. EFTERSPØRGSLEN EFTER GRAFITELEKTRODER

(8) Efterspørgslen efter grafitelektroder er direkte knyttet til produktionen af stål i elektriske lysbueovne; aftagerne er hovedsagelig stålproducenter, som tegner sig for omkring 85 % af efterspørgslen. Der findes omkring 200 producenter af elektrofremstillet stål i EU og Norge. I 1998 lå verdensproduktionen af råstål på 800 mio. tons, hvoraf 280 mio. tons (35 %) blev produceret i elektriske lysbueovne. EU havde en samlet stålproduktion på 160 mio. tons, heraf 60 mio. tons (38 %) produceret i elektroovne. Blandt EU-medlemsstaterne har Tyskland den største stålproduktion (45 mio. tons i 1995), men kun en fjerdedel (11,8 mio. tons) produceres i elektriske lysbueovne. For Italiens vedkommende foregår 60 % (15 mio. tons) af stålproduktionen i ministålværker, dvs. stålværker, der anvender elektriske lysbueovne til at fremstille stål ud fra skrot (i modsætning til den "traditionelle" proces, hvor jernmalm smeltes i højovne/iltblæste konvertere).

(9) Inden for de sidste 20 år har produktionen i elektriske lysbueovne fået stadig større betydning (35 % af produktionen på verdensplan i 1998 mod 18 % for 20 år siden).

I 1990'erne blev der bygget ministålværker, som både kunne producere pladestål og strengeprodukter. Desuden har en række store integrerede stålvalseværker i Europa (der anvender iltblæste konvertere) for en del af deres produktion skiftet den traditionelle fremstillingsproces ud med fremstilling i elektriske lysbueovne.

Den samlede mængde stål fremstillet i elektriske lysbueovne på verdensplan steg fra 196 mio. tons i 1987 til 270 mio. tons i 1997, svarende til en stigning på 38 % over en tiårig periode. Desuden var kapaciteten til stålfremstilling i elektroovn i 1995 blevet øget med ca. 20 mio. tons på verdensplan. Ifølge nogle prognoser vil den samlede kapacitet til elektrisk stålfremstilling komme på niveau med den oxygenbaserede inden for de næste ti år.

(10) Ifølge kartellets egne tal (se CMS-rapporten/prognoser for 1995 & 1996, nr. 72-73, bilag 20(5)) var efterspørgslen efter elektroder i EU i 1996 anslået til 160000 tons. Efterspørgslen i Italien, det største nationale marked, var anslået til 44000 tons, Tyskland 31000 tons, Spanien 24000 tons, Frankrig 18500 tons og Det Forenede Kongerige 16000 tons. (I Norge skønnedes efterspørgslen at ligge på 1200 tons).

(11) Grafitelektroder prissættes i den relevante nationale valuta pr. ton for en 24-tommer standardelektrode, frit leveret. Prisen pr. 1. januar 1998 var 5600 DEM/t (eller et tilsvarende beløb i en anden valuta). For de store elektrodemodeller (og DC-elektroder) lægges der 15-30 % oven i denne pris.

1.2.4. OMSTRUKTURERING AF INDUSTRIEN

(12) I 1980'erne førte forbedringer i både elektrodeteknologien og den elektriske stålfremstillingsteknologi til en betydelig nedgang i forbruget af elektroder pr. ton produceret stål (fra 6 kg/t i 1979 til 3 kg i 1991; det vesteuropæiske gennemsnit ligger nu omkring 2,4 kg).

Stålindustrien gennemgik også en omfattende omstrukturering i denne periode.

Frem til og i 1980'erne var grafitelektrodeindustrien i Europa karakteriseret ved et relativt stort antal producenter. I Tyskland var de største producenter Sigri, Conradty og VAW. I Frankrig og Belgien var de lokale producenter Pechiney og UCF. De italienske producenter var Union Carbide og Electrocarbonium. Anglo-Great Lakes og Union Carbide producerede elektroder i Det Forenede Kongerige. Andre producenter var Genosa i Spanien (ejet af Pechiney) og Steeg i Østrig, der var delvis ejet af Sigri. De amerikanske producenter Airco (ejet af BOC) og Great Lakes Carbon eksporterede elektroder til EØS-markedet, og det samme gjorde japanske producenter, heriblandt Showa Denko, Tokai og NCK.

Som følge af nedgangen i efterspørgslen efter elektroder indledtes en omstruktureringsproces i den verdensomspændende elektrodeindustri i slutningen af 1980'erne og begyndelsen af 1990'erne. Flere anlæg blev lukket. Sigri GmbH (100 % ejet af Hoechst) fusionerede med den amerikanskejede producent Great Lakes Carbon til SGL, som overtog SERS, Pechineys grafitafdeling, i 1993. I perioden 1990-1991 etablerede Union Carbide Corporation sin kulproduktafdeling som en separat enhed, UCAR. Airco blev frasolgt og omstruktureret som Carbide/Graphite Group.

Vestlige producenter søgte at udvide deres salg til det asiatiske marked for at udnytte den konstaterede overkapacitet. Den japanske grafitelektrodeindustri kom dermed under pres, og antallet af japanske producenter blev reduceret fra seks til fire.

(13) Indtil 1991 havde de to mindre tyske producenter af grafitelektroder, VAW Carbon GmbH og C. Conradty Nümberg GmbH, et fælles salgsselskab, Cova GmbH. Dette selskab ophørte med salgsvirksomheden i september 1991, men blev først formelt likvideret i 1994. Siden 1991 har de to selskaber haft hver sin separate salgsorganisation.

Den globale rationalisering af industrien reducerede antallet af vestlige producenter fra 16 til 9; de to ledende virksomheder på verdensplan, UCAR and SGL, havde da over [...]* % af det vesteuropæiske marked og [...]* % af verdensmarkedet.

I 1982 udnyttede industrien mindre end 60 % af sin kapacitet. I 1996 var kapacitetsudnyttelsen som følge af konsolidering og omstrukturering nået op på 85 %.

1.2.5. DET RELEVANTE GEOGRAFISKE MARKED FOR GRAFITELEKTRODER

(14) Efter Kommissionens mening omfatter markedet for grafitelektroder i hvert fald hele EØS. Der er imidlertid flere tegn på, at der er tale om et verdensomspændende marked.

(15) Som følge af omstruktureringsprocessen i den verdensomspændende grafitelektrodeindustri i slutningen af 1980'erne og begyndelsen af 1990'erne blev antallet af vestlige producenter stærkt reduceret. I den i denne beslutning omhandlede periode var markedet domineret af to globale førende virksomheder, UCAR og SGL, som havde mere end [...]* % af EØS-markedet og over [...]* % af verdensmarkedet.

(16) Transportomkostninger og toldbarrierer kan måske nok øge omkostningerne en smule, men de hindrer ikke producenterne i at drive virksomhed på verdensbasis. Dette fremgår bl.a af, at Carbide Graphite Group, uden at have produktionssteder uden for USA, var i stand til at erhverve en andel på omkring 7 % af det europæiske marked.

(17) Endelig bekræftes den verdensomspændende karakter af markedet for grafitelektroder af kartellets struktur, organisation og drift. De involverede producenter aftalte en ordning for kartellisering af verdensmarkedet for grafitelektroder, og de holdt regelmæssige møder, som dækkede verdensmarkedet (se særlig betragtning 49, 51 og 55).

(18) Kommissionen konkluderer derfor, at markedet for grafitelektroder er verdensomspændende.

1.2.6. HANDELEN MELLEM MEDLEMSSTATER

(19) EØS-markedet for grafitelektroder var i 1998 420 mio. EUR værd. Alle EU-medlemsstaterne samt Norge, der er kontraherende part i EØS-aftalen, er producenter af elektrofremstillet stål og aftagere af grafitelektroder. De to største elektrodeproducenter, SGL og UCAR, har produktionsanlæg i flere EU-medlemsstater. SGL har anlæg i Tyskland, Italien, Frankrig, Spanien, Østrig og Belgien, og UCAR har anlæg i Frankrig, Italien og Spanien. De to andre europæiske producenter, Conradty og VAW Carbon, producerer kun i Tyskland. Produktet markedsføres i alle EU-medlemsstaterne samt Norge (se nedenstående tabel). Ifølge oplysninger, Kommissionen har modtaget, forsendes ca. 44 % af den mængde grafitelektroder, der leveres inden for EU fra europæiske produktionsanlæg, på tværs af medlemsstaternes nationale grænser. Der er således tale om en betydelig handel mellem medlemsstaterne og - siden dets oprettelse - inden for EØS.

Nedenstående tabel viser de kombinerede mængder, der er leveret af SGL, VAW Carbon(6), Conradty og UCAR fra produktionssteder i EU til hver enkelt medlemsstat i 1996(7) (importen fra USA, Japan og andre lande er ikke medregnet).

>TABELPOSITION>

Norge er et stålproducerende land, men har ingen indenlandsk elektrodeproduktion. Det norske elektrodemarked - 1200-2000 tons om året - forsynes primært fra EU af UCAR, SGL og VAW.

Før Finland og Sverige tiltrådte EU i 1995, blev også deres efterspørgsel dækket fuldt ud ved import. Østrig (en relativt lille stålproducent) havde en indenlandsk leverandør (SGL), men omkring 300 tons elektroder blev importeret hvert år fra EU-medlemsstater.

1.2.7. PRODUCENTERNE

(20) Der er nu kun ni vestlige producenter, som forsyner det europæiske marked (EØS) med grafitelektroder. De to førende er SGL Carbon og UCAR, som tilsammen dækker [...]* % efterspørgslen i Europa. De to mindre europæiske producenter, VAW og Conradty, begge beliggende i Tyskland, tegner sig tilsammen for omkring [...]* % af markedet. C/G, der har en markedsandel på omkring [...]* %, leverer til EØS-markedet fra USA.

De japanske producenter har tilsammen 3-4 % af EØS-markedet. Indiske, kinesiske og russiske producenter dækker resten af efterspørgslen i henholdsvis EU og EØS.

(21) SGL Carbon AG (SGL) er verdens største producent af kul- og grafitprodukter med en markedsandel på verdensplan på rundt regnet 20 %. Det er verdens næststørste producent af grafitelektroder og ligger lige efter UCAR. Selskabet har hovedsæde i Wiesbaden, Tyskland.

SGL fokuserer på tre forretningsområder: kul og grafit, specialgrafit og tekniske produkter. Med 55 % af koncernomsætningen er kul og grafit selskabets vigtigste forretningsområde. Kerneproduktet på dette område er grafitelektroder.

Selskabet blev dannet ved to fusioner i henholdsvis 1992 og 1993. I februar 1992 fusionerede Sigri GmbH (som det hed på daværende tidspunkt), som da var helejet af Hoechst AG, sine aktiviteter inden for kul- og grafitproduktion med Great Lakes Carbon Group (GLC). I oktober 1993 blev grafitaktiviteterne i Pechiney SA, en stor fransk emballage- og aluminiumsproducent, overført til SGL. I december 1994 blev SGL omdannet fra et ikke-børsnoteret aktieselskab (GmbH) til et offentligt aktieselskab (AG). Siden juni 1996 har selskabet været fuldstændig uafhængig af Hoechst AG.

SGL's samlede omsætning på verdensplan i 2000 var på 2560 mio. DEM (ca. 1262 mio. EUR). Ifølge selskabets eget skøn havde det [...]* % af det europæiske grafitelektrodemarked i 1998. SGL's produktionsanlæg i EØS ligger i Tyskland, Italien, Frankrig, Spanien, Østrig og Belgien.

(22) UCAR International Inc. (UCAR) er verdens største producent af grafitelektroder og en af verdens førende producenter af grafit- og kulprodukter. Selskabet afsætter sine produkter i praktisk talt alle potentielle aftagerlande og har produktionsanlæg i Nord- og Sydamerika, Europa og Asien. Hovedforretningsstedet lå i Danbury, Connecticut, USA; koncernhovedsædet er nu i Nashville, Tennessee. Det europæiske hovedsæde ligger i Rungis, Frankrig.

UCAR var tidligere Carbon Products Division af Union Carbide Corporation. I februar 1991 solgte Union Carbide en kapitalandel på 50 % til Mitsubishi Corporation. I 1995 foretog UCAR en fremmedkapitalfinansieret rekapitalisering og en offentlig førstegangsemission på børsen.

(23) Selskabet beskæftiger sig med udvikling, fremstilling og afsætning af kul- og grafitprodukter til stål-, ferrolegerings- og aluminiumsindustrien, den kemiske industri, luft- og rumfartsindustrien og transportindustrien. Dets vigtigste produkter er grafitelektroder, kulelektroder, grafitspecialiteter, kulspecialiteter, katodeblokke og fleksibel grafit. Grafitelektroder tegnede sig for [...]* % af UCAR's indtægter i 1999.

Grafitelektroder fremstilles i otte lande. Afsætningen af grafitelektroder efter geografisk område fordelte sig således i 1998: USA og Canada - [...]* %; Afrika og Mellemøsten - [...]* %; Vesteuropa - [...]* %; Østeuropa - [...]* %; Mexico - [...]* %; Sydamerika - [...]* % og Østasien - [...]* %.

I EØS har UCAR produktionsanlæg i Frankrig, Italien og Spanien.

UCAR's samlede omsætning i 2000 var på 776 mio. USD (ca. 841 mio. EUR). Dets andel af det europæiske grafitelektrodemarked var på omkring [...]* % i 1998.

(24) VAW Aluminium AG (VAW) er en stor industrikoncern med forskellige aktiviteter og et netværk af datterselskaber. Produktionen af kul- og grafitprodukter foregår i Grevenbroich, Tyskland. VAW Aluminium AG fremstiller aluminium, valsede produkter, fleksibel emballage, støbte emner m.m.

Indtil den 31. december 1995 fungerede VAW Carbon GmbH (herefter "VAW Carbon"), et 100 %-ejet datterselskab af VAW Aluminium AG, som salgsselskab for kul- og grafitprodukter fremstillet af VAW Aluminium AG.

Den 1. januar 1996 blev hele VAW Aluminium AG's kul- og grafitproduktion i Grevenbroich overført til et andet 100 %-ejet datterselskab, som blev omdøbt til VAW Carbon GmbH og efterfølgende absorberede det "gamle" selskab af samme navn. Som led i en management buyout med virkning fra 1. juli 1998 blev alle aktiver i det "nye" VAW Carbon GmbH solgt til et nydannet selskab, Erftcarbon, hvis aktiekapital for 85 %'s vedkommende ejedes af NatWest Ventures (Nominees) Ltd, London og for 15 %'s vedkommende af ledelsen.

VAW Carbon tegnede sig for ca. 6 % af markedet for grafitelektroder i Europa i 1997. VAW Aluminium AG havde i 2000 en omsætning på verdensplan på 3693 mio. EUR.

(25) Showa Denko K.K. (SDK), som deltager i den japanske Fuyo-koncern, er et af de førende selskaber i den japanske kemiske industri, der består af fem store koncerner, der er aktive inden for den petrokemiske og kemiske industri, elektronik, uorganiske stoffer og aluminium. For yderligere at styrke og udvide aluminiumsaktiviteten fusionerede SDK med Showa Aluminium Corporation den 30. marts 2001. SDK's hovedkontor ligger i Tokyo. Et 100 %-ejet datterselskab af SDK, Showa Denko Carbon Inc. (SDC), har hjemsted i South Carolina, USA. Et europæisk datterselskab af SDK ligger i Düsseldorf (Showa Denko Europe GmbH).

SDK havde i 2000 en samlet koncernomsætning på verdensplan på 747 mia. JPY (ca. 7508 mio. EUR). SDK's afsætning af grafitelektroder i Europa i perioden 1992-1996 var hovedsagelig fremstillet i Tyskland. I 1995 afsatte det også sine produkter i Frankrig, Sverige og Det Forenede Kongerige.

(26) Tokai Carbon Co., Ltd (Tokai) er en af de førende producenter af carbon black (kønrøg), grafitelektroder og fint kulstofstål i Japan. Selskabets hovedkontor ligger i Tokyo. Kulprodukter tegnede sig for [...]* % af indtægterne i 1998. Selskabet har 12 konsoliderede datterselskaber, 11 i Japan og 1 i USA. Selskabet blev oprettet i 1918 og fusionerede med Toyo Carbon i 1992.

Tokai leverede grafitelektroder til Det Forenede Kongerige (1991-1998), Tyskland (1996-1998), Frankrig (kun 1997), Sverige (1991-1996) og Østrig (kun 1991).

Tokais samlede omsætning på verdensplan var i 2000 på 65 mia. JPY (ca. 471 mio. EUR).

(27) Nippon Carbon Co., Ltd (Nippon) er oprettet i 1915 og fremstiller elektroder og kulprodukter. Kunstige grafitelektroder, kønrøg, kulfiber og andre kulprodukter tegnede sig for 93 % af indtægterne i 1998. Selskabet har sit hovedkontor i Tokyo.

Selskabet havde i 2000 en omsætning på verdensplan på 19 mia. JPY (ca. 189 mio. EUR). I Europa solgte Nippon i periden 1992-1996 kun grafitelektroder til Finland, Det Forenede Kongerige og Irland.

(28) SEC Corporation (SEC) blev oprettet i 1934 med henblik på fremstilling af elektroder til elektriske lysbueovne. Selskabet er koncernforbundet med Ohtani Steel K.K., som ejer 23,61 % af den udstedte aktiekapital. SEC overtog Kyowa Carbon, der fremstiller kulprodukter, i 1986. Grafitelektroder udgjorde 45 % af de ukonsoliderede indtægter i regnskabsåret 1999. Selskabets hovedkontor ligger i Amagasaki, Hyogo, Japan.

SEC's salg af grafitelektroder i Europa var begrænset til det tyske marked og kun i årene 1992, 1994 og 1995.

SEC's samlede omsætning på verdensplan var i 2000 på 15,4 mia. JPY (ca. 155 mio. EUR).

(29) Carbide/Graphite Group Inc. (C/G), Aircos efterfølger, er en amerikansk producent af grafitelektroder, jordoliekoks og calciumcarbid-produkter. Det blev dannet ved en gearet management buyout (LBO) af Airco i juni 1988. C/G er den eneste producent af grafitelektroder, som selv producerer det vigtigste råstof i fremstillingen af grafitelektroder, jordoliekoks, til eget forbrug. Jordoliekoks sælges desuden til andre producenter af grafitelektroder. Selskabets koncernkontor ligger i Pittsburgh, Pennsylvania.

C/G's samlede omsætning på verdensplan i 2000 var på 207 mio. USD (ca. 225 mio. EUR).

C/G har ingen produktionsanlæg uden for USA. I Europa foregår salget gennem agenter. Det tegner sig for ca. 7 % af markedet for grafitelektroder på verdensplan og i Europa.

(30) Nedenstående gives en oversigt over den enkelte virksomheds relative betydning på henholdsvis verdensmarkedet og EØS-markedet:

>TABELPOSITION>

1.3. SAGSFORLØB

1.3.1. KOMMISSIONENS TIDLIGERE UNDERSØGELSE

(31) Kommissionen har ved en tidligere lejlighed undersøgt grafitelektrodemarkedet efter at have modtaget oplysninger om et eventuelt priskartel mellem de europæiske producenter. Undersøgelsen indledtes i 1983, og de berørte selskaber omfattede europæiske datterselskaber af Union Carbide Corporation, de to forgængere for SGL (Sigri og Great Lakes Carbon) og Condradtys og VAW Carbons daværende fælles distributionsselskab (Cova). Undersøgelsen afslørede en potentiel prisidentitet mellem de store producenter af grafitelektroder, men den tilvejebragte dokumentation ansås ikke for tilstrækkelig til at bevise eksistensen af en prisfastsættelsesaftale, og sagen blev afsluttet i 1986.

1.3.2. KOMMISSIONENS KONTROLUNDERSØGELSER I JUNI 1997

(32) Den 5. juni 1997 foretog Kommissionens tjenestemænd, ledsaget af repræsentanter for de berørte medlemsstaters konkurrencemyndigheder, i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17(8) samtidige, uanmeldte kontrolundersøgelser i følgende virksomheder:

- SGL Carbon (Tyskland)

- VAW Carbon GmbH og VAW Aluminium AG (Tyskland)

- Conradty (Tyskland)

- UCAR (Frankrig).

Der blev ikke ved den lejlighed fundet direkte beviser på karteldannelse eller ulovlig praksis. Kommissionen kom imidlertid i SGL i besiddelse af en række tabeller over tidligere og fremtidige priser på grafitelektroder på de enkelte nationale EU-markeder for perioden 1. oktober 1994 til september 1996, hvis bevismæssige værdi først senere blev åbenbar, da Kommissionen kom i besiddelse af identiske eller tilsvarende tabeller fra andre producenter (UCAR, C/G, Showa Denko), jf. betragtning 63-65.

(33) I forbindelse med kontrolundersøgelsen hos VAW Carbon indrømmede en af virksomhedens repræsentanter, at den af SGL var blevet advaret om, at den kunne forvente, at Kommissionen ville foretage en kontrolundersøgelse (bilag 1: generel klagepunktsmeddelelse af 6. juni 1997). SGL bekræftede selv i sit svar i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17, dateret den 30. juli 1997, at det havde advaret VAW og Conradty om de forestående undersøgelser. Også UCAR anfører [...]*, at det var blevet advaret på forhånd af SGL; da undersøgelsen startede, var alle de relevante sagsakter blevet "gennemgået", og belastende dokumenter var destrueret eller flyttet til et sikkert sted uden for kontorerne og medarbejdernes private hjem.

1.3.3. UNDERSØGELSER I ANDRE JURISDIKTIONER

(34) I USA udstedte anklagejuryen i maj 1997 en vidnestævning mod C/G. Federal Bureau of Investigation (FBI) foretog ransagninger hos en række producenter den 5. juni 1997. Disse undersøgelser resulterede i strafferetlig tiltale for ulovlig samordning af priser i strid med § 1 i Sherman Act 1890 mod SGL AG, UCAR International Inc., Showa Denko Carbon Inc. og Tokai Carbon Co. Ltd, jf. betragtning 42.

1.3.4. BEGÆRINGER I HENHOLD TIL ARTIKEL 11

(35) I december 1997 fremsendte Kommissionen begæringer om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 til 67 aftagere af grafitelektroder med anmodning om detaljerede oplysninger om leverandører, prissætning og rabatter.

Et første sæt begæringer i henhold til artikel 11 blev sendt til SGL, VAW Carbon og Conradty i perioden juni 1997 til juli 1998 med anmodning om detaljerede redegørelser for kontakter med konkurrenter, SGL's advarsler om den forestående undersøgelse og regnskaber over rejseudgifter for visse medarbejdere.

I december 1997 blev der fremsendt begæringer i henhold til artikel 11 (holdt i generelle vendinger) til de japanske producenter SDK, SEC, Tokai og Nippon, som ikke på daværende tidspunkt var under mistanke for direkte deltagelse i aftalerne. De tre sidstnævnte selskaber anførte i deres svar, at de fastsatte deres priser i Europa på grundlag af "markedsoplysninger" og forhandlinger med kunderne. I april-maj 1998 fremsendte Kommissionen yderligere anmodninger om oplysninger om de nævnte selskabers tilstedeværelse ved møder.

På baggrund af de oplysninger, Kommissionen modtog i løbet af 1998 og begyndelsen af 1999, fremsendtes et yderligere sæt begæringer i henhold til artikel 11 til SGL, VAW Carbon og Conradty i marts 1999 og til C/G den 8. juni 1999.

1.3.5. VIRKSOMHEDERNES REAKTIONER

(36) I februar 1998 kontaktede den japanske producent SDK Kommissionen (efter at have modtaget ovennævnte begæring om oplysninger) og udtalte, at virksomheden agtede at samarbejde fuldt ud i undersøgelserne. I 1998 formidlede den visse oplysninger til Kommissionen (hovedsagelig mundtligt, men også en del i form af dokumenter). [...]* indeholdt detaljerede oplysninger om kartellet, dets struktur, grundreglerne og møderne mellem konkurrenter.

I marts 1998 havde også UCAR kontaktet Kommissionen og mundtligt indrømmet sin deltagelse i et ulovligt kartel og tilbudt at samarbejde om dens undersøgelser. I sit svar af 20. august 1998 på Kommissionens begæring i henhold til artikel 11 bekræftede UCAR at være involveret i "ulovlige kontakter" mellem konkurrenter. UCAR fremlagde også visse dokumenter i løbet af 1998. Den 25. marts og den 22. april 1999 fremsendte UCAR's juridiske rådgivere på selskabets vegne skriftlige udtalelser fra [...]* og [...]*, som begge havde repræsenteret UCAR ved flere kartelmøder. Den 22. juni 1999 fremsendte UCAR en koncernudtalelse, der bl.a. indeholdt de tidligere meddelte oplysninger.

SGL tilkendegav over for Kommissionen i april 1998, at det var indstillet på at indrømme overtrædelsen og samarbejde om undersøgelserne. Trods fire møder med Kommissionens tjenestemænd (den 16. april, 21. april, 3. august og 1. december 1998) fremkom SGL ikke med nogen relevante oplysninger eller dokumenter. Den 8. juni 1999 fremsendte SGL omsider, efter at have modtaget en begæring om oplysninger i henhold til artikel 11 i marts 1999, en detaljeret udtalelse om kartellets drift, men hævdede ikke at være juridisk forpligtet hertil i henhold til artikel 11.

I juni 1998 kontaktede den amerikanske producent Carbide/Graphite Group Kommissionen med tilbud om samarbejde, og efterfølgende fremsendte det visse dokumenter vedrørende kartellet. Den 11. oktober 1999 fremsendte Carbide/Graphite en koncernudtalelse om kartellet til Kommissionen.

VAW Carbon, der i begyndelsen hævdede, at det ikke var i stand til og under alle omstændigheder ikke var forpligtet til at fremkomme med detaljerede oplysninger som svar på Kommissionens begæring om oplysninger af 31. marts 1999, meddelte ved brev af 12. juli 1999, at det ønskede at samarbejde om undersøgelsen og fremsendte en udtalelse om dets deltagelse i gennemførelsen af en kartelaftale.

Conradty har aldrig indrømmet at have deltaget i nogen form for hemmelige arrangementer.

Med undtagelse af SDK nægtede de japanske producenter i begyndelsen enhver deltagelse i prisfastsættelsesordninger for Europa og afgav ikke-forpligtende og undvigende svar. Selv om de bekræftede at have haft visse kontakter med SGL, UCAR og SDK på relevante tidspunkter, lød forklaringen, at formålet var almindelig informationsudveksling (SEC's artikel 11-svar af 13. juli 1998, Nippon Carbons artikel 11-svar af 18. december 1998, Tokais artikel 11-svar af 18. november 1998 og 1. marts 1999).

1.3.6. DEN ADMINISTRATIVE PROCEDURE

(37) Den 24. januar 2000 fremsendte Kommissionen en meddelelse om klagepunkter til adressaterne for denne beslutning. I betragtning af det utilstrækkelige direkte bevismateriale mod Conradty og visse uoverensstemmelser i forklaringerne vedrørende dets mulige deltagelse indledte Kommissionen ikke procedure over for denne virksomhed.

(38) Selskaberne havde adgang til at besigtige de dokumenter, Kommissionen havde indsamlet ved undersøgelsen, i perioden 14.-23. februar 2000. VAW Aluminium AG og Nippon benyttede sig ikke heraf.

(39) SGL hævder, at det ikke havde fuldstændig adgang til aktindsigt, idet Kommissionen afviste at give SGL adgang til sine interne dokumenter. SGL gør endvidere gældende, at Kommissionen ikke havde fremlagt en fortegnelse over og beskrivelse af sine interne dokumenter. Det var derfor ikke muligt for SGL at danne sig et fuldstændigt overblik over kontakterne mellem Kommissionen og andre selskaber som led i deres samarbejde (SGL's brev af 9. marts 2000, SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 23).

Dette argument må afvises. Ifølge fast retspraksis (se domme afsagt af Retten i Første Instans i sag T-7/89 Hercules mod Kommissionen, Sml. 1991 II, s. 1711, præmis 54; forenede sager T-25/95 ff, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, endnu ikke offentliggjort, præmis 420) er Kommissionen ikke forpligtet til, af hensyn til indsigelsesretten, at give aktindsigt i dens interne dokumenter under proceduren. En fortegnelse over og en beskrivelse af emnerne for Kommissionens interne dokumenter, som krævet af SGL, ville således ikke bidrage til udøvelsen af virksomhedens indsigelsesret.

For så vidt angår kontakter med virksomhederne som led i deres samarbejde, mener Kommissionen, at SGL's argumentation er baseret på en grundlæggende fejlagtig præmis. Dokumenter vedrørende kontakter med andre selskaber betragtes ikke som Kommissionens interne dokumenter og kan besigtiges i de dokumenter vedrørende undersøgelsen, som parterne havde adgang til; flere af dokumenterne blev imidlertid på de berørte selskabers anmodning behandlet som fortrolige.

(40) Efter at have afgivet skriftlig besvarelse af klagepunktsmeddelelsen deltog alle adressaterne for denne beslutning, med undtagelse af Nippon Carbon, i den mundtlige høring den 25. maj 2000. I den forbindelse havde virksomhederne også mulighed for at kommentere de skriftlige svar fra de øvrige parter, som var stillet til deres rådighed tre uger tidligere.

(41) I deres skriftlige svar på klagepunktsmeddelelsen anfægtede ingen af producenterne i det væsentlige de faktiske forhold, som Kommissionen baserede sin klagepunktsmeddelelse på.

1.3.7. RETSPROCESSER I ANDRE JURISDIKTIONER

(42) I forlængelse af de undersøgelser, der blev foretaget af justitsministeriet og Federal Bureau of Investigation (FBI), blev der i USA rejst strafferetlig sigtelse i henhold til § 1 i Sherman Act mod fire producenter: SDK Carbon Inc., det nordamerikanske datterselskab af SDK, Tokai Carbon Co. Ltd of Japan, UCAR International Inc. og SGL Carbon AG. Endvidere blev SGL's koncernchef personligt sigtet for ulovlig samordning.

C/G blev indrømmet immunitet inden for rammerne af justitsministeriets virksomhedsamnestiprogram og kunne således ikke retsforfølges.

Alle de anklagede erkendte sig skyldige i anklagerne og accepterede at betale bøder, der blev fastsat til 32,5 mio. USD for SDK; 6 mio. USD for Tokai Carbon; 110 mio. USD for UCAR; og for SGL 135 mio. USD.

I november 1999 erkendte også SEC og Nippon sig skyldige og accepterede at betale bøder, som blev fastsat til 4,8 mio. USD (SEC) og 2,5 mio. USD (Nippon).

Ud over bøden til koncernen blev SGL's koncernchef Robert Köhler idømt en personlig bøde og accepterede at betale 10 mio. USD. I en efterfølgende runde af retssager accepterede UCAR's tidligere koncernchef, Robert Krass, at erklære sig skyldig i sammensværgelse, afsone en 17-måneders fængselsstraf og betale en bøde på 1,25 mio. USD; UCAR's tidligere administrerende direktør blev også dømt som led i en "plea bargain agreement" til ni måneders fængsel og til at betale en bøde på 1 mio. USD.

I januar 2000 blev der rejst sigtelse mod det japanske selskab Mitsubishi Corporation, som havde ejet 50 % af UCAR's aktiekapital i perioden 1991-1995. I februar 2000 anlagde UCAR civilt søgsmål mod Mitsubishi Corporation og Union Carbide med henblik på at geninddrive penge, der uretmæssigt var trukket ud af selskabet i forbindelse med en påstået overtrædelse af den amerikanske selskabslovgivning. I februar 2001 blev Mitsubishi ved en nævningedomstol dømt for medvirken til ulovlig samordning mellem grafitelektrodeproducenter. Bøden blev fastsat til 134 mio. USD.

Endvidere blev der anlagt civile søgsmål mod UCAR, SGL, C/G og SDK ved USA's District Court på vegne af en bestemt gruppe aftagere med påstand om tredobbelte skadeserstatninger.

Den 18. marts 1999 blev UCAR idømt en bøde på 11 mio. CAD for overtrædelse af § 45 og 46 i den canadiske konkurrencelov. Den 18. juli 2000 erklærede også SGL sig skyldig og accepterede at betale en bøde på 12,5 mio. CAD.

Canadiske aftagere (stålproducenter) anlagde den 18. juni 1998 civile søgsmål mod UCAR, SGL, C/G og SDK med krav om skadeserstatning for ulovlig samordning og overtrædelse af den canadiske konkurrencelov. I nogle tilfælde blev der indgået aftale om betaling af erstatning.

Den 18. marts 1999 fremsendte det japanske monopoltilsyn advarsler til de fire japanske producenter (Tokai, SDK, Nippon og SEC) vedrørende formodet overtrædelse af den japanske monopollov.

1.4. NÆRMERE OPLYSNINGER OM OVERTRÆDELSEN

1.4.1. INDLEDENDE BEMÆRKNINGER: DOKUMENTATION

(43) De faktiske omstændigheder, der er anført i betragtning 44-93, er i det væsentlige baseret på følgende dokumentation:

- [...]*

- [...]*

- [...]*

- [...]*

- [...]*

- [...]*

- [...]*

- [...]*

- [...]*

- [...]*

1.4.2. INDLEDENDE KONTAKTER

(44) Kontakterne mellem de store producenter med henblik på at indgå markedsdelings- og prisfastsættelsesaftaler i Europa og andre steder indledtes i 1991.

De startede som bilaterale møder mellem Sigri (senere SGL) og UCAR. (Fusionen af Sigri og GLC til SGL fik virkning i februar 1992). Ifølge UCAR's [...]* udtalelse (indirekte bekræftet af VAW) var Sigri initiativtageren, [...]*.

På det første kendte møde, hvor Sigris og UCAR's salgsdirektører fastslog et "behov" for at forhøje priserne, blev det aftalt, at når Sigri annoncerede en prisforhøjelse i Tyskland, skulle UCAR følge efter, og det var rent faktisk også, hvad der skete.

Efter denne første bilaterale kontakt holdt de samme personer også møder med repræsentanter for de andre europæiske producenter, Pechiney og VAW Carbon [...]*.

(45) Kontakterne mellem de vestlige og de japanske producenter indledtes ligeledes i slutningen af 1991 og omfattede det globale marked.

Der blev afholdt møder i New York (mellem UCAR, SDK, Tokai, Nippon og SEC), i Milano i september 1991 (mellem UCAR og SDK (idet sidstnævnte repræsenterede alle de japanske producenter)) og i Tokyo i april 1992 (SGL, SDK, Tokai, Nippon og SEC).

På møderne drøftedes bl.a. priser og vilkår på det verdensomspændende grafitmarked [...]*.

(46) Planen om at oprette et verdensomspændende kartel med deltagelse af UCAR, SGL og de japanske producenter blev udviklet i marts 1992. UCAR's og SGL's [...]* mødtes i Zürich den 15. marts; næste dag havde de to et møde i Wiesbaden, hvor de aftalte at holde et "topmøde" med deres japanske kolleger med henblik på at aftale et globalt markedskontrolsystem. SGL beskylder UCAR's daværende [...]* for at have taget initiativet hertil. Hvad enten dette var tilfældet eller ej, var det SGL's [...]*, som fremlagde planen for japanerne under sit besøg i Tokyo den 6.-8. april 1992, og det var ligeledes ham, der udsendte skriftlige indbydelser [...]*.

Som et resultat af disse kontakter mødtes toplederne for verdens store grafitelektrodeproducenter i London efter indbydelse fra SGL den 21. maj 1992, hvor de nåede til enighed om strukturen, organisationen og driften af et verdensomspændende kartel med henblik på at kontrollere markedet (se betragtning 49-50).

1.4.3. ORGANISATION OG DELTAGERE

1.4.3.1. Struktur

(47) Producenterne anerkendte, at den verdensomspændende grafitelektrodeindustri nu var baseret på tre "ben": SGL, der repræsenterede Europa, UCAR, der repræsenterede USA, og SDK, Tokai, Nippon og SEC, der repræsenterede Japan som en gruppe [...]*. Kartellets struktur, organisation og drift var baseret på denne markedsopdeling.

Der blev holdt kartelmøder på forskellige niveauer:

- regelmæssige topledermøder ("Top Guy"meetings), UCAR's, SGL's og de japanske producenters [...]*, [...]* og [...]* (en gang om året eller hyppigere om nødvendigt)

- faste arbejdsmøder ("Working Level"meetings) mellem ovennævnte producenters [...]*, somme tider med deltagelse af VAW Carbon (to-tre gange om året)

- gruppemøder mellem de "europæiske" producenter uden japanerne (en gang eller to om året)

- nationale og regionale møder vedrørende bestemte markeder

- bilaterale møder mellem selskaberne.

1.4.3.2. Deltagere i møderne

(48)

>TABELPOSITION>

[...]*.

Nærmere oplysninger om deltagere, tidspunkter og steder for de fleste kartelmøders vedkommende findes i [...]*; se også [...]*.

At der var repræsentanter for Tokai, Nippon og SEC til stede på møderne, er enten indrømmet eller fremgår af rejseudgiftsregnskaberne - jf. Tokais svar af 18. november 1998 og 1. marts 1999, Nippons svar af 18. december 1998 og SEC's af 13. juli 1998 samt deres svar på klagepunktsmeddelelsen.

1.4.4. GRUNDPRINCIPPER FOR KARTELLET

(49) På det første topledermøde i London den 21. maj 1992 nåede de store producenter til enighed om de overordnede principper for kartelliseringen af markedet for grafitelektroder.

Deltagerne var SGL, UCAR, Mitsubishi (på daværende tidspunkt hovedaktionær i og salgsagent for UCAR samt selvstændig producent), SDK og Tokai (sidstnævnte repræsenterede også Nippons og SEC's interesser).

VAW Carbon, C/G og Conradty var ikke inviteret og deltog heller ikke.

Mødet blev ledet af SGL [...]*, som også talte på UCAR's vegne, idet de to vestlige producenter indtog en fælles holdning over for de japanske repræsentanter. Både SDK og Tokai hævder, at SGL og UCAR truede de japanske producenter og optrådte temmelig aggressivt over for dem [...]* (Tokais svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 10).

(50) På mødet blev følgende grundprincipper fastlagt og aftalt [...]*:

- Prisen på grafitelektroder skulle fastsættes globalt.

- Beslutninger om det enkelte selskabs prissætning skulle ikke træffes af marketings- og salgsdirektørerne, men udelukkende af bestyrelsesformanden/direktørerne.

- "Hjemmemarkedsproducenten" (markedslederen) skulle fastsætte markedsprisen i sit hjemmemarkedsområde, og de øvrige producenter ville så "følge efter" (UCAR var udnævnt til markedsleder i USA og dele af Europa, SGL ledede resten af Europa, og de fire japanske producenter var markedsledere i Japan og dele af Fjernøsten).

- På "ikke-hjemmemarkederne" (eksportmarkeder, hvor der ikke fandtes nogen "hjemmemarkeds"-producent eller markedsledere) ville priserne blive fastlagt ved konsensus.

- Ikke-hjemmemarkedsproducenterne måtte ikke udvise aggressiv konkurrenceadfærd; markedsandele ville blive tildelt, og ikke-hjemmemarkedsproducenter ville eventuelt blive stillet over for et krav om at trække sig tilbage fra de andres hjemmemarkeder (beslutninger om tildeling af ikke-hjemmemarkeder eller eksportmarkeder ville blive truffet på de faste arbejdsmøder).

- Der måtte ikke ske nogen kapacitetsudvidelse (japanerne skulle reducere deres kapacitet).

- Det måtte ikke finde nogen teknologioverførsel sted uden for kredsen af karteldeltagende producenter.

De efterfølgende kartelmøder drejede sig bl.a. om gennemførelse, overvågning og, om nødvendigt, ændring af de grundprincipper, der var blevet vedtaget af toplederne på dette møde.

1.4.5. GENNEMFØRELSE AF KARTELAFTALEN

1.4.5.1. Kartelmøder

i) Topleder- og arbejdsmøder

(51) Topledermødet i London blev umiddelbart efter fulgt op af et arbejdsmøde i Zürich den 25. maj 1992. Deltagerne [...]* repræsenterede SGL, UCAR, SDK, Tokai, SEC, Nippon og VAW Carbon.

Verdensmarkedet for grafit blev gennemgået region for region. (Det drejede sig om Fjernøsten, Mellemøsten og Afrika, Vesteuropa, Østeuropa, Latinamerika og Nordamerika - se bilag 20). Der blev fordelt andele på forskellige markeder [...]*. SGL's [...]* blev udpeget til de japanske producenters kontaktperson for EØS-markedet ([...]* SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 11).

(52) Det første møde om prisfastsættelse for den europæiske region fandt sted i Berlin den 3. juni 1992 med deltagelse af SGL's og UCAR's [...]* og [...]*. Producenterne nåede bl.a. til enighed om målpriser for EØS-markedet [...]*. SGL bestrider en sådan aftales eksistens [...]* (SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 11-12). Da SGL imidlertid erkender, at nogle af koncernens medarbejdere havde befundet sig i Berlin for at deltage i et brancheforeningsmøde [...]*, finder Kommissionen UCAR's [...]* udtalelse mere overbevisende på dette punkt.

Den 28. august 1992 afholdtes der endnu et møde på højt plan om det europæiske marked og prisfastsættelse i Paris (Hotel Sofitel) mellem ledende medarbejdere fra SGL og UCAR [...]*.

Der blev afholdt endnu et arbejdsmøde med de japanske producenter i Lugano den 19. september 1992; UCAR og SGL mødtes kort forinden for at aftale mindstepriser for det europæiske marked, hvorefter priserne blev meddelt de japanske deltagere på mødet i Lugano. På samme møde blev der fastsat mængder og kvoter for regionerne uden for Europa (Mellem- og Fjernøsten, Latinamerika) [...]*.

(53) Endnu et møde [...]* mellem UCAR og SGL fandt sted i Milano i tiden omkring den 27.-30. oktober 1992, hvor man drøftede det europæiske marked. De noget fordægtige omstændigheder er beskrevet i [...]*. ([...]* var end ikke blevet forhåndsorienteret om mødet af sin overordnede); se også [...]*.

Det næste relevante møde var igen et arbejdsmøde, der fandt sted i Wien den 3. marts 1993. Der var deltagere fra SGL, UCAR, Tokai, SEC, Nippon og SDK. På mødet blev der udvekslet generelle oplysninger om grafitelektrodemarkedet region for region. Også oplysninger om priser og visse kunder blev udvekslet og drøftet [...]*.

(54) Senere kendte arbejdsmøder mellem SGL, UCAR og den japanske gruppe fandt sted i juli 1993 i Singapore; 8. september 1993 i Zürich; 16.-17. november 1993 i Zürich; 25. juli 1994 i Zürich; 6. februar 1995 i Tokyo; 11.-12. september 1995 i Rohrschach; april 1996 i Kyoto; juli 1996 i Meitingen; 12.-13. september 1996 i Rohrschach; april 1997 i Tokyo; august 1997 i Sydøstasien; november 1997 i Hongkong og februar 1998 i Bangkok [...]*.

UCAR, SGL og de japanske producenter kom til alle arbejdsmøderne. VAW Carbon erkender at have deltaget i disse møder indtil udgangen af 1996, men det deltog efter eget udsagn ikke så hyppigt som de andre deltagere; det deltog ikke i møder uden for Europa [...]*.

(55) Arbejdsmøderne drejede sig normalt om verdensmarkedet, idet de enkelte regioner (Nordamerika, Latinamerika, Vesteuropa, Østeuropa, Østasien og Mellemøsten/Nord-afrika) blev gennemgået hver for sig. Ud over drøftelser om prisfastsættelse og visse kunder blev der udvekslet oplysninger om deltagernes individuelle salgsmængder for en flerårig periode: det foregående år, det aktuelle år og prognoser for det efterfølgende år. Oplysningerne blev samlet efter region og opdelt på de enkelte lande for hver producent, idet japanerne udgjorde én gruppe, [...]*.

Mængdeoplysningerne for samtlige områder, herunder Europa, blev ajourført og gennemgået på hvert møde.

(56) Topledermøder vides at have fundet sted omkring den 20. august 1994 i Zürich, 5.-6. februar 1995 i Tokyo og 14.-15. marts 1995 i Paris. (Et møde i London den 13. november 1993 har måske også været besøgt af nogle topledere, [...]*).

På nogle af møderne blev de principper, der var vedtaget i London i maj 1992, bekræftet, og deltagerne blev mindet om nødvendigheden af at efterleve beslutningerne i praksis.

Toplederne aftalte endvidere at indføre et pristillæg for de store elektrodemodeller, dvs. 24-tommer standardelektroder (f.eks. 10 % pristillæg for 28-tommer elektroder og 40 % for 30-tommer elektroder).

Andre emner drejede sig om Showa Denkos amerikanske datterselskab SDC's produktion og markedsføring af 28 3/4-tommer elektroder, hvilket de andre producenter gjorde indsigelse imod med den begrundelse, at selv om SDC-produktet konkurrerede med deres 30-tommer elektroder, fastsatte SDC prisen, så den svarede til det billigere 28-tommer produkt. SGL og UCAR lagde angiveligt pres på SDK for at få det til enten at ophøre med at sælge produktet eller prissætte det i overensstemmelse med 30-tommer elektroder i stedet for 28-tommer elektroder. (SDC's produktion af denne model blev til sidst indstillet, efter at SDK havde afgivet forsikringer herom i april 1995; [...]*).

ii) Europæiske gruppemøder

(57) Fra og med 1992 afholdtes der, ud over topleder- og arbejdsmøder med de japanske producenter, tillige "gruppemøder" om vesteuropæisk prissætning hovedsagelig i Zürich og Lugano, hvori deltog repræsentanter for de to store producenter UCAR og SGL samt VAW Carbon.

Ifølge UCAR ophørte disse "europæiske gruppemøder" efter et års tid [...]*; efter SGL's overtagelse af Pechineys grafitelektrodeinteresser i 1993 mentes der (ifølge UCAR) ikke længere at være behov for, at alle de europæiske producenter mødtes som gruppe. Ifølge UCAR havde SGL tætte kontakter til de to andre tyske producenter, VAW Carbon og Conradty; UCAR havde ganske vist ikke førstehåndskendskab hertil, men mente, at SGL kommunikerede direkte med dem, når der var behov for at samordne prissætningen i Europa [...]*.

VAW Carbon anfører [...]*, at det tog del i sådanne møder "en eller to gange om året" (hvilket indebærer, at møderne fortsatte efter 1993).

iii) Bilaterale kontakter

(58) UCAR og SGL havde fortsat mange bilaterale kontakter i form af møder og telefonsamtaler med henblik på at samordne deres prissætning og markedsadfærd i Europa. Disse regelmæssige kontakter involverede ikke alene de europæiske [...]*, men også hyppige møder og telefonsamtaler mellem UCAR's og SGL's [...]* [...]*.

Med henblik på at hemmeligholde disse kontakter havde SGL's [...]* fået installeret en telefon og en fax til dette bestemte formål i sit hjem. Samtalerne fandt sted to-tre gange om måneden og drejede sig bl.a. om vedtagelse af "relevante markedsparametre" (ifølge SGL's udsagn).

De bilaterale telefonkontakter mellem UCAR og SGL blev suppleret med personlige møder to-tre gange om året, flere gange i Hilton Hotel i Zürich lufthavn, i et hotel i nærheden af Genève lufthavn, i Holiday Inn Hotel og Sofitel i Paris. Møderne fandt normalt sted om efteråret, når prisforhøjelserne for det næste år var under planlægning.

Ifølge SGL fulgte møderne ufravigeligt den samme dagsorden. Der blev udvekslet markedsoplysninger, herunder oplysninger om salgsmængder og prisniveauer; deltagerne drøftede også de realistisk mulige priser og salgsprognoser. På dette grundlag udarbejdede UCAR og SGL de nye målpriser for hvert nationalt marked. Der blev også indgået aftaler (Italien) om delvis at respektere "hjemmemarkeder" og bevare "faste kunder" [...]*.

iv) Forsigtighedsforanstaltninger med sigte på at hemmeligholde møder og kontakter

(59) Med henblik på at tilsløre og hemmeligholde deres kontakter og møder traf deltagerne omhyggelige forsigtighedsforanstaltninger [...]*:

- dokumenterne blev enten ikke omdelt på møderne eller blev efterfølgende destrueret

- mødeudgifterne blev betalt kontant, og der blev ikke henvist til disse møder i rejseregnskaberne

- telefonopringningerne blev foretaget direkte af de ledende koncernmedarbejdere uden at gå igennem sekretærerne (i en tidlig fase var SGL's [...]* uforvarende blevet nævnt ved navn i en telefonsamtale med UCAR og skulle altid efterfølgende omtales som "[...]*")

- mobiltelefoner og hjemmefax (på separate hertil beregnede linjer) blev anvendt til at kontakte konkurrenter; efter at myndighederne havde indledt deres undersøgelser, blev der kun taget kontakt, når det var strengt nødvendigt (UCAR's [...]* havde en mobiltelefon, der var tilsluttet et schweizisk net)

- der blev anvendt kodenavne for selskaberne og visse medarbejdere for at skjule deres virkelige identitet. SGL omtaltes som "BMW", UCAR som "Pinot"; den japanske gruppe gik under dæknavnet "Cold", der var sammensat af de første bogstaver i deres individuelle kodenavne "Chivas", "Ocean", "Lawn" og "Dry". VAW Carbon gik under navnet "Wave". Også enkeltpersoner havde kodenavne: UCAR's [...]* gik under navnet "Artemis"; andre blev kaldt "Moustache" og "Taurus" [...]*.

1.4.5.2. Aftale om europæiske priser

(60) I perioden 1992-1998 var der hyppige bilaterale kontakter mellem UCAR og SGL for at aftale og overvåge prissætningen i Europa (en oversigt findes i [...]*). De to selskabers [...]* for Europa (som også var med til arbejdsmøderne) udarbejdede prisanbefalinger, sædvanligvis på grundlag af oplysninger fra salgsdirektørerne i de forskellige lande. Disse "anbefalinger" blev drøftet af UCAR og SGL enten i forbindelse med deres personlige møder eller pr. telefon (se betragtning 58). UCAR's og SGL's drøftelser om prissætning foregik også i forbindelse med arbejdsmøderne med de japanske producenter. Japanerne blev så informeret om de europæiske priser på de globale kartelmøder, hvor der også drøftedes prissætning i andre dele af verden.

Under deres bilaterale kontakter fastsatte SGL og UCAR priserne for Vesteuropa med DEM som referencevaluta; de tilsvarende priser for det enkelte nationale marked blev dernæst fastsat i den pågældende valuta, idet grundideen var at sikre, at prisforskellene i Europa holdt sig inden for 5-10 % [...]*.

Hvis SGL's og UCAR's [...]* ikke kunne nå til enighed om priserne, blev beslutningen overladt til de to selskabers [...]*.

(61) UCAR har udleveret en tabel til Kommissionen, der for hver region og hver EU-medlemsstat viser de priser, der skulle gælde fra henholdsvis 1. juli 1992 og 1. januar 1993 (bilag 4).

Priserne er for de fleste landes vedkommende angivet i de nationale valutaer. For Nederlandene, Portugal og Grækenland er der anvendt DEM; og for Danmark, Finland og Norge svarer prisen til prisen i SEK i den pågældende nationale valuta.

Dokumentet blev sandsynligvis faxet til UCAR af SGL. (Det kan imidlertid også meget vel være, at dette rent faktisk var den prisliste, der var blevet vedtaget på arbejdsmødet den 25. maj 1992 eller på SGL's og UCAR's møde i Berlin den 3. juni 1992).

(62) Selv om de egentlige beslutningstagere i prissætningsspørgsmål for Europa var SGL og UCAR, blev spørgsmålet også behandlet i forbindelse med kontakter og møder mellem de to store og de mindre producenter, der var leverandører til det vesteuropæiske marked.

VAW Carbon bemærker i sin udtalelse [...]*, at på de europæiske møder, som det deltog i, drøftede deltagerne, hvor store prisforhøjelser markedet kunne bære i de forskellige lande (SGL ledede efter sigende altid diskussionerne). Ifølge VAW Carbon påtog den ene eller den anden af de to store producenter sig at lede og annoncere prisforhøjelsen.

Det var SGL, som meddelte de andre producenter, hvilke priser der skulle anvendes, samt "målpriserne" for det enkelte nationale marked i Europa.

(63) Under sin kontrolundersøgelse hos SGL i juni 1997 fandt Kommissionen flere pristabeller for perioden 1994-1997, der angav elektrodepriser for de forskellige lande og regioner i verden. Som led i prisfastsættelsesordningen blev målene for fremtidige prisforhøjelser fastsat et godt stykke tid i forvejen.

Der er således fundet en pristabel (dateret 12. august 1996), som viser de priser, der enten var trådt i kraft, eller som skulle træde i kraft på syv forskellige datoer i perioden 1. oktober 1994 til 1. juli 1996.

Nedenstående vises den del af tabellen, der vedrører Vesteuropa:

>TABELPOSITION>

(64) Den bevismæssige værdi af denne tabel (som ikke i sig selv peger i retning af en hemmelig aftale mellem producenterne, og som kunne forklares som et rent internt dokument) ligger i, at andre producenter var i besiddelse af stort set identiske tabeller, som nu er blevet fremlagt for Kommissionen.

En næsten identisk version af ovenstående tabel (ref. 13-6-95/GV) blev af SDK fremlagt for Kommissionen den 13. marts 1998 [...]*. En senere version, dateret 2. august 1995, blev af SGL faxet til SDK den 23. august (bilag 7).

Præcist den samme tabel, som var blevet sendt til SDK den 23. august, blev af SGL faxet til UCAR's bestyrelsesformand den 25. august 1995 (bilag 8).

Den 24. oktober 1995 blev det samme dokument faxet til Carbide/Graphite Group af dets tyske salgsagent, som havde modtaget det pr. fax fra VAW Carbon (bilag 9, C/G's svar i henhold til artikel 11 af 22. juli 1999, s. 6).

Tilsvarende pristabeller, der er fundet under kontrolundersøgelsen hos SGL, er vedføjet som bilag 10-14.

Disse regneark var klart et led i prisfastsættelsesaftalen vedrørende de europæiske markeder og kan betragtes som typiske eksempler på de dokumenter, der blev udarbejdet og anvendt af kartellet i hele dets levetid.

(65) [...]* fremlagde også håndskrevne tabeller udarbejdet af [...]* (bilag 15 og 16), som det kommenterer således: "Dette er eksempler på lister over verdensmarkederne for grafitelektroder med angivelse af nuværende og fremtidige prismål. [...]* Prislisterne blev regelmæssigt udarbejdet af SGL og distribueret til grafitelektrodeproducenterne."

([...]*, bilag II, s. 6)

SGL's aktive rolle i fastsættelsen og udbredelsen af de priser, der skulle gælde i Europa, bekræftes af bilag 17, der er et notat nedskrevet af C/G's daværende koncernchef i forbindelse med en telefonsamtale med SGL [...]* om målpriser på det europæiske marked - se også s. 3-4 i C/G's svar efter artikel 11 af 22. juli 1999.

1.4.5.3. Iværksættelse af prisforhøjelser

(66) Med henblik på at iværksætte de indbyrdes aftalte priser (som også var meddelt andre producenter) aftalte SGL og UCAR på forhånd, hvem af dem der først skulle annoncere prisstigningen over for kunderne. Når prisen først var fastsat, måtte den ikke underbydes.

Denne fremgangsmåde blev i princippet aftalt på et møde i Genève i oktober 1992 mellem de to [...]* i SGL og UCAR. (De aftalte også at respektere den eksisterende "fastkundestruktur" - dvs. ikke at søge at overtage det konkurrerende selskabs "faste" kunder ved attraktive tilbud).

Hvem af de to der blev udpeget til at "lede" prisstigningen på et bestemt nationalt marked i Europa, afhang af deres respektive position på det pågældende marked.

Eftersom SGL havde en større tilstedeværelse i Tyskland og Skandinavien end UCAR, havde det ansvaret for at meddele og lede prisstigningen på disse markeder. UCAR ledte normalt prisstigningerne i Frankrig og Det Forenede Kongerige. På de to andre større EU-elektrodemarkeder, Italien og Spanien, hvor UCAR og SGL stort set havde lige store markedsandele, besluttede de fra sag til sag, hvem af dem der "offentligt" skulle fungere som prisleder for at få den ny pris etableret på markedet [...]*.

(67) Prisforhøjelserne blev annonceret over for kunderne i hvert land af de nationale salgsdirektører, som havde kontakter med nogle af deres kolleger vedrørende prisgennemførelsen: [...]*.

Det var ikke normal praksis at udstede skriftlige prislister til kunderne (se imidlertid for Italiens vedkommende, betragtning 77). Prisforhøjelserne blev tilsyneladende annonceret mundtligt, selv om de undertiden på en kundes anmodning blev bekræftet pr. brev [...]*.

(68) UCAR og SGL anvendte ufravigeligt de aftalte listepriser over for deres kunder. I visse tilfælde blev der givet hemmelige rabatter, som ikke fremgik af fakturaen, og som der ikke fandtes skriftlige henvisninger til.

Ifølge UCAR kørte prisforhøjelserne efter et fast mønster i tiden efter 1992, i modsætning til perioden 1987-1991, før etableringen af kartellet [...]*.

(69) Prisforhøjelserne var ofte "forskudt", således at de trådte i kraft på forskellige tidspunkter i de forskellige lande eller landegrupper. I lande, hvor produktet blev faktureret i DEM, blev prisen normalt forhøjet på samme tid som i Tyskland. Forhøjelserne i Frankrig, Belgien og Luxembourg trådte normalt i kraft på et andet tidspunkt og bragte for en tid priserne på niveau i hele Europa (indtil processen startede forfra med en første prisstigning i DEM-området). En planlagt prisforhøjelse kunne lejlighedsvis blive udskudt. Således foreslog UCAR i begyndelsen af 1997 en prisforhøjelse for Europa med virkning fra den 1. juli 1997. Der var i forvejen iværksat en prisforhøjelse den 1. januar samme år, og SGL var "ikke særlig begejstret", men gik ikke desto mindre ind på at støtte UCAR, hvis det introducerede en forhøjelse. Ved denne lejlighed blev der imidlertid ikke iværksat nogen prisforhøjelse: [...]*.

Så snart den af markedslederne annoncerede prisstigning var accepteret af kunderne, fulgte de mindre producenter efter og anvendte de nye priser [...]*.

1.4.5.4. Prisforhøjelser 1992-1997

(70) Ved kartellets opstart (maj 1992) lå den "europæiske" pris for grafitelektroder på 3600 DEM/t (følgende markeder anvendte DEM: Tyskland, Skandinavien, Nederlandene, Grækenland, Portugal og Schweiz).

DEM-prisen steg ved en række trinvise forhøjelser (der kan identificeres ni af slagsen) og nåede op på 5400 DEM den 1. juli 1996, en 50 % stigning over fem år (se bilag 14).

I 1997 blev den prisforhøjelse, der var planlagt til den 1. juli 1997, af hensyn til den forestående kartelundersøgelse udskudt til 1998. I 1997/1998 fastholdtes priserne angiveligt på 5500 DEM/t. Pr. 1. januar 1998 var prisen 5600 DEM/t.

1.4.5.5. Opdeling af markedet

(71) Markedsandelskvoterne for de forskellige producenter var blevet aftalt i Zürich i maj 1992 [...]*.

Der findes ingen samtidig oversigt over de kvoter, der blev aftalt på dette møde.

I et internt SGL-dokument fra november 1996, hvori koncernens strategi fastlægges frem til 2000 (bilag 18), hedder det imidlertid: "Markedsandele/konkurrence

Markedsandelene vil forblive uændret på 25 % for SGL, 31 % for UCAR og 24 % for japanerne"

og længere henne anbefales følgende: "Fasthold balance med stabile markedsandele for SGL (25 %), UCAR (31 %) og japanerne (24 %)."

(Det drejer sig om verdensomspændende markedsandele).

For Vesteuropas vedkommende forudses følgende markedsandele for 1996: SGL 40 %, UCAR 31 %, C/G 8 %, japanerne 3 % og de "øvrige" (dvs. Conradty og VAW Carbon) 13 % (bilag 19). I mangel af andet bevismateriale må det antages, at disse tal, der ikke er blevet bestridt af parterne i deres skriftlige svar på klagepunktsmeddelelsen, svarer til de aftalte kvoter.

(72) På de efterfølgende arbejdsmøder gennemgik parterne deres omsætning på de forskellige markeder og udvekslede oplysninger med henblik på overvågning af overholdelsen af de tildelte kvoter.

Ifølge UCAR medbragte alle mødedeltagerne oplysninger om deres salgsmængder, som så blev sammenholdt og opstillet i tre kolonner: SGL, UCAR og de fire japanske producenter under ét. Oplysningerne blev samlet efter region og opdelt efter land inden for hver region [...]*. Dette bekræftes af Tokai, som bemærker, at disse "efterspørgselsprognoser" også viste overslagene for den nærmeste fremtid (Tokais svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 8).

Med henblik på at formalisere udvekslingen af mængdeoplysninger og effektivisere indsamlingen af data foreslog SGL på topledermødet i Tokyo i februar 1995 at indføre et "centralt overvågningssystem" (CMS). Tokai blev af kartellet udpeget til at indsamle data fra de japanske producenter, UCAR og SGL. Bilag 20 er et eksempel på en sådan indberetning. Under overskriften "CMS-rapport/prognoser for 1995 & 1996" indledes den med en generel oversigt over verdensmarkedet og SGL's, UCAR's og japanernes regionalt opdelte positioner; verdensindustriens tre "ben" sammenlignes med en trekant, hvori det drejer sig om at holde markedsandelene i balance: "Balancen i markedsandelene inden for denne trekant har i disse fire år forrykket sig til fordel for Pinot..." [alias UCAR]. "Der er tegn på stigende skævvridning af balancen i markedsandelene inden for trekanten, som kan resultere i destruktive reaktioner fra den tabende part. Selv om det ikke er let at sige, hvad den rigtige balance er, må vi være meget omhyggelige med at sikre balance, eftersom vi alle i større eller mindre grad nyder frugterne af samarbejdet...". "De kommende år frem til 2000 vil være meget vigtige og et passende tidspunkt til at fremme en ny form for symbiose, hvor vi kan sikre rimelige fortjenester for alle, men modsat kan det, hvis den styrke, der er akkumuleret inden for rammerne af samarbejdet, frisættes på må og få, også resultere i, at det, vi hidtil har skabt, falder fra hinanden i disse år."

Fire tabeller er vedføjet (en femte, "Oversigt over salgsmængder og markedsandele", mangler).

(73) I den her omhandlede sammenhæng er de relevante tabeller "Oversigt over salgsmængder og efterspørgsel på verdensplan pr. udgangen af august 95" og "Prognose for salgsmængder og efterspørgsel 1996 på verdensplan pr. udgangen af august 95". For så vidt angår den vesteuropæiske region er alle de stålproducerende lande inkl. Norge medtaget. "Benelux" behandles som én enhed, og Irland synes at være medtaget under Det Forenede Kongerige. Dataene er opdelt på de enkelte lande under overskrifterne "Japan", "SGL", "UCAR", "VAW Carbon" og "øvrige". (UCAR's rekonstruerede data, der er opstillet i tre kolonner, synes at have overset dataene vedrørende VAW Carbon).

Mens kodenavnene "BMW", "Cold", "Pinot" og "Wave" anvendes i selve rapporten, er tilsløringen glippet i de vedføjede tabeller.

Selv om tabellen "Oversigt over salgsmængder og markedsandele" (som "General Overview" -kommentaren til verdensmarkedet er baseret på) mangler, har den efter alt at dømme dækket hvert af årene i perioden 1993-1996 og været opbygget på samme måde som tabellen "Fjernøsten - markedsoversigt pr. udgangen af august 1995" med en "retningsgivende" markedsandel for hver af producenterne og "justeringer" af de faktiske salgsmængder, således at de bringes i overensstemmelse med kvoterne.

De fremskrevne markedsandele for 1995 på verdensbasis ligger tæt på de "stabile markedsandele", der omtales i SGL's strategipapir (se betragtning 71): UCAR 32,1 % (mod 31 %); SGL 25,7 % (25 %) og japanerne 23,5 % (24 %).

For Vesteuropa så prognosen for 1995 således ud: SGL 41 %, UCAR 32,7 %, VAW Carbon 6,6 % og japanerne 3,2 %.

Tokai bestrider, at der blev drøftet detaljerede salgsmængder og tildeling af markedsandele på det europæiske marked med de japanske producenter (Tokais svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 9-13). Selv om det kan være korrekt, skal det bemærkes, at Tokai (som alle de øvrige japanske producenter) blev informeret om de relevante tal vedrørende det europæiske marked og ikke gjorde indsigelse.

SGL hævder, at det centrale overvågningssystem aldrig blev ført ud i praksis (SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 12). Dette er imidlertid det samme som at benægte ordlyden i det dokument, der er vedlagt som bilag 20. SGL's påstand modsiges også af andre producenters udtalelser (Tokais svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 10) [...]*. Ifølge UCAR blev der fortsat udvekslet mængdeoplysninger på de sidste gruppemøder i Hongkong i november 1997 og i Bangkok i februar 1998 [...]* (se betragtning 91-92).

1.4.5.6. Lokale møder og kontakter

i) Generelt

(74) I kartellets levetid fandt der også hyppige kontakter og møder sted mellem parterne i de enkelte lande med henblik på at iværksætte og overvåge de priser, der var blevet aftalt på højere niveau på arbejdsmøderne.

For så vidt som de involverede enkeltpersoner havde fået instrukser om at træffe forholdsregler til at sløre og hemmeligholde deres kontakter med konkurrenter, foreligger der ikke særlig meget direkte bevismateriale, men det generelle mønster i den hemmelige adfærd fremgår af [...]* og [...]*.

Disse kontakter og møder dækkede Tyskland, Frankrig, Italien, Spanien og Det Forenede Kongerige.

ii) Tyskland

(75) SGL er den største lokale producent og klart markedslederen i Tyskland, men dette land er også et af UCAR's vigtigste markeder. Ifølge UCAR undersøgte aftagerne af grafitelektroder normalt markedet for priser to gange om året og anmodede om efteråret producenterne om prisangivelser for det følgende år. SGL underrettede UCAR om niveau og tidspunkt for iværksættelse af de foreslåede prisforhøjelser, og UCAR anvendte de samme grundpriser (selv om det hævder ofte at have givet rabatter). Priserne blev normalt forhøjet to gange om året.

Lejlighedsvis blev der afholdt møder på "lokalt" plan. Mens SGL hævder, at disse møder var af sporadisk, ikke-planlagt karakter og normalt blev holdt "tilfældigt" i forbindelse med brancheforeningsmøder ([...]*. SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 12), tyder UCAR's udtalelser på, at de ikke foregik helt så spontant: repræsentanter for de to selskaber mødtes af og til og drøftede priser og udvekslede oplysninger om deres respektive salg i Tyskland (UCAR hævder, det generelt satte sin omsætning 15 % for lavt). Også visse kunder blev af og til taget op til drøftelse [...]*.

I disse møder, der fandt sted i restauranter og barer i forbindelse med den årlige "Eisenhüttentag" i Düsseldorf, deltog undertiden også en repræsentant for VAW Carbon [...]*; VAW Carbon erkender nu at have deltaget i møder vedrørende bestemte europæiske nationale markeder (udtalelse, s. 3). SGL har antydet uden at specificere nærmere, at der også var tale om sporadiske kontakter med Conradty indtil 1997 [...]*, men der er ikke noget uafhængigt bevis, der kan underbygge udtalelsen.

iii) Frankrig

(76) I slutningen af 1994/begyndelsen af 1995 kontaktede UCAR Frances [...]* sin kollega i SGL med henblik på at kontrollere kundepriserne.

Disse kontakter havde form af telefonsamtaler (ca. hver anden måned) og møder (ca. fire gange årligt).

UCAR er den førende producent i Frankrig (se betragtning 62) og fastsatte dermed priserne på det lokale marked. I forbindelse med iværksættelsen af en samordnet prisforhøjelse checkede UCAR's repræsentant med SGL, at det anvendte de samme priser.

Ifølge UCAR blev telefonkontakterne varetaget fra en offentlig telefonboks [...]*.

iv) Italien

(77) Der er ingen nævneværdig uenighed mellem UCAR og SGL om tidspunktet for fastsættelsen af "grundprincipperne" for den hemmelige aftale på det italienske marked, selv om de hver især hævder, at den anden var initiativtageren.

Den 27. oktober 1992 mødtes SGL's og UCAR's [...]*, sammen med andre medarbejdere, i Milano [...]*.

Fra dette tidspunkt holdt repræsentanter for UCAR og SGL kontakt for at drøfte enkelthederne i forbindelse med iværksættelsen af de aftalte priser på det italienske marked. Der blev afholdt regelmæssige møder, somme tider en gang om måneden, mellem marketingdirektørerne; mødestedet var SGL's kontor eller en restaurant i Milano. Også de administrerende direktører for UCAR's og SGL's italienske datterselskaber mødtes jævnligt. Formålet med møderne var at samordne foranstaltningerne til iværksættelse af prisforhøjelser, at analysere markedsudviklingen og sikre, at de aftalte markedsandele blev respekteret og underbydning undgået. Kunderne blev pr. brev informeret om forestående prisforhøjelser. I slutningen af november blev der udsendt prislister til kunderne med angivelse af de priser, der ville gælde fra den 1. januar [...]*.

(78) C/G har forelagt Kommissionen dokumenter fra dets italienske salgsagent vedrørende et møde mellem "vore velkendte konkurrenter", hvilket står for de fire producenter/leverandører, der opererer på det italienske marked (bilag 21 og 22).

Ifølge C/G's salgsagent (bilag 22): "fandt det annoncerede møde sted fredag den 12. november (1993). Aftaler og beslutninger som følger:

- den 22. november sender de deres kunder et brev med den nye officielle prisliste for 1994 samt deres salgsbetingelser

- officiel listepris: 5000 ITL/kg

- nettopris, der vil blive angivet: 4350 ITL/kg."

Ifølge C/G (svar efter artikel 11, s. 7) var "konkurrenterne" sandsynligvis SGL, UCAR, SDK og Cova. Da Cova ikke havde været aktiv på markedet siden 1991, henviser C/G formodentlig til VAW Carbon og Conradty. Der er intet andet bevis på, at SDK tog del i lokale møder vedrørende Italien.

Også SGL har bemærket (meddelelsen, s. 21), at der blev afholdt møder om det italienske marked med UCAR, Conradty, VAW Carbon og (ved kartellets start) Pechiney. Disse møder, der afholdtes en til to gange om året i en restaurant i Milano, drejede sig om prisfastsættelse og analyse af markedsudviklingen.

v) Spanien

(79) Direktørerne og salgsdirektørerne for UCAR's og SGL's spanske aktiviteter var også i regelmæssig (og hemmelig) kontakt i den omhandlede periode [...]*. Efter at kartelpriserne for det spanske marked var blevet fastsat på europæisk plan, blev salgsdirektørerne for Spanien informeret og tog telefonisk kontakt (under fiktive navne) for at træffe beslutning om de praktiske forholdsregler: hvem skulle "annoncere" først, og hvem skulle meddele, hvornår prisforhøjelsen trådte i kraft. Normalt var prisstigninger planlagt til at træde i kraft den 1. februar, og da de skulle varsles fire måneder før, fandt kontakterne som oftest sted i årets sidste fjerdedel.

Ud over telefonsamtalerne blev der undertiden afholdt møder, måske en gang om året, hvor det spanske marked blev drøftet. Møderne mellem salgsdirektørerne er bekræftet af SGL [...]*.

Foruden bilaterale møder (UCAR-SGL) var der lejlighedsvise kontakter mellem SGL og de to andre tyske producenter, der var leverandører til det spanske marked. En VAW-repræsentant telefonerede som regel til SGL to gange om året for at finde ud af, hvornår SGL agtede at annoncere en prisforhøjelse og med hvor stort et beløb [...]*.

vi) Det Forenede Kongerige

(80) UCAR's og SGL's markedsføringsrepræsentanter i Det Forenede Kongerige havde regelmæssig telefonisk kontakt i perioden 1995 til medio 1997 for at krydschecke deres priser til bestemte aftagere (som mistænktes for at give forsætligt vildledende oplysninger til deres leverandører for at få prisen ned).

Sådanne opringninger blev foretaget fra mønttelefoner. Ved mindst to lejligheder i 1996-1997 afholdtes der korte møder i et hotel ved M1-motorvejen ved Derby [...]*.

1.4.5.7. C/G's og VAW Carbons medvirken i kartellet

i) C/G

(81) I sin egenskab af nordamerikansk producent, der sælger sine produkter i EU via agenter, har C/G traditionelt indtaget en position som en, der "følger efter". Dets politik gik ud på at sælge til priser, der lå en smule under de priser, de to store leverandører på det europæiske marked fastsatte, hvilket afspejlede manglen på eftersalgsservice og selskabets status som anden eller tredje leverandør.

C/G deltog hverken i kartellets topleder- eller arbejdsmøder. Det erkender imidlertid, at det fik kendskab til kontakter mellem konkurrenter vedrørende grafitelektrodeforretningen [...]*. Selskabet erkender endvidere, at det tog del i bilaterale møder og havde telefonkontakter med konkurrenter om priser og markeder, først og fremmest med SGL, men også med UCAR, de japanske selskaber og VAW Carbon [...]*. Kontakterne indledtes omkring slutningen af 1991, da SGL's [...]* tog initiativ til at mødes med C/G's daværende koncernchef i New York. Ifølge C/G drejede drøftelserne sig bl.a. om rentabilitet og prisfastsættelse generelt, men ikke om specifikke spørgsmål [...]*.

Det første møde, hvor der drøftedes forretningsbetingelser og priser, fandt (efter C/G's udsagn) sted i januar 1993. Efter en frokost på Park Lane Hotel overrakte SGL's [...]* C/G's [...]* en prisliste (der nu er gået tabt eller destrueret) med lande, kolonner og datoer og fortalte ham, at det var SGL's målpriser (C/G's svar efter artikel 11, s. 9, [...]*). Det skal imidlertid bemærkes, at allerede medio 1992 tyder C/G's interne optegnelser på, at det kendte til visse arrangementer, der tog sigte på opdeling af markedet (se betragtning 85).

C/G erkender, at det havde yderligere møder og telefonsamtaler med SGL om mængder og priser (C/G's svar efter artikel 11, s. 8-9).

Den 12. september 1995 mødtes en af C/G's ledende medarbejdere med SGL's [...]* (bilag 23). Emnet for dette møde er ikke registreret, men C/G var allerede via VAW Carbon blevet informeret om den planlagte prisforhøjelse pr. 1. januar 1996 og modtog senere SGL's prisliste fra samme kilde (se betragtning 64).

(82) C/G har hele tiden været vag i sine udtalelser om kontakter med konkurrenter. Følgende registreringer af kontakter med SGL i 1996 kan imidlertid anses for at være typiske for spørgsmålet om C/G's kontakter i hele perioden.

I sommeren 1996 orienterede SGL's [...]* pr. telefon C/G's daværende bestyrelsesformand og koncernchef om gældende priser og målpriser, som denne skrev ned. Der havde i forvejen været adskillige telefonkontakter om samme emne [...]*.

Selv om SGL benægter det (SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 13), fremgår det tydeligt af C/G's referat af samtalen (bilag 17), at SGL lagde pres på C/G for at få det til at indskrænke sit salg i Europa. I en fodnote hedder det: "(1) ikke længere indstillet på at tage træffere, hold mængden under kontrol (2) vis tilbageholdenhed (3) Europas forbrug af grafit - 24000 tons (4) SGL tager alle træfferne (5) [...]* (6) [...]* (7) [...]*."

(Ifølge C/G henviste nr. 5-7 til store faste kunder, som det frygtede kunne blive gengældelsesmål, hvis det ikke rettede sig efter SGL's ønsker, C/G's svar i henhold til artikel 11 af 22. juli 1999, s. 4).

SGL's [...]*, som tilsyneladende ved flere lejligheder bebrejdede C/G for at sælge for meget i Europa [...]*, sendte efterfølgende en fax til C/G's koncernchef den 25. september 1996 (bilag 24) med en liste over C/G's anslåede salg i de forskellige lande og regioner på verdensplan i perioden 1993-1996. Som svar på denne anmodning noterede C/G's koncernchef C/G's "faktiske" salg sammenlignet med SGL's skøn og faxede dokumentet tilbage til SGL's [...]*. (C/G's svar efter artikel 11 af 22. juli 1999, s. 2).

På et senere møde mellem repræsentanter for SGL og C/G i Frankfurt Lufthavn omkring den 19. november 1996 insisterede C/G's direktør for elektrodeafdelingen i C/G's salgsdivision på, at SGL's skøn over C/G's salg i faxen af 25. september var ukorrekte [...]*. Ud over sine møder og samtaler med SGL indrømmer C/G nu at have haft regelmæssige kontakter med både UCAR og de japanske producenter [...]*. Uanset hvor fragmentariske og sporadiske disse kontakter har været (og sådan fremstiller C/G dem), ville de ikke efterlade nogen tvivl hos selskabets ledende medarbejdere om, hvad de andre producenter forventede af C/G.

SGL forsøger at bagatellisere kontakterne med C/G ved at begrunde dem med, at C/G ønskede at sælge jordoliekoks til SGL (SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 13). Dette modsiges imidlertid af C/G's udtalelse [...]*, C/G's svar i henhold til artikel 11 af 22. juli 1999 og af de ovennævnte dokumenter. Det fremgår klart af disse, af SGL frivilligt fremsendte oplysninger om målpriserne for grafitelektroder og iværksættelsesdatoerne og klagede over C/G's salgsmængde på visse europæiske markeder.

(83) C/G gør gældende [...]*, at det "ikke benyttede nogen af de oplysninger, det havde fået fra SGL's [...]*, i forbindelse med sin prisfastsættelse. C/G fastsatte sine priser på eksportmarkederne på grundlag af en række forskellige faktorer, herunder kundernes oplysninger til C/G's agenter om, hvad de betalte for grafitelektroder. C/G traf ikke nogen beslutninger om prissætning uden at have indhentet oplysninger fra de relevante kunder. C/G's prissætning var styret af disse oplysninger, ikke af oplysninger fra SGL's [...]* om, hvad der kunne ske i fremtiden".

(84) Efter Kommissionens opfattelse er denne forklaring imidlertid uvederhæftig: C/G var på forhånd orienteret om de prisforhøjelser og målpriser, der var vedtaget af UCAR og SGL for de europæiske markeder, og sørgede for ikke at hindre eller forstyrre deres planer. C/G var fuldt vidende om, at de priser, der betaltes af kunderne, og de målpriser, som SGL havde meddelt det, var én og samme ting. Ved på forhånd at orientere C/G om målpriserne fik hovedmændene i kartellet vished for, at deres priser ville blive fulgt af C/G, der (som det følgende bevismateriale viser) under alle omstændigheder tilpassede sin adfærd til kartellets ønsker og navnlig til SGL's.

(85) C/G gør endvidere gældende, at Kommissionens påstand i klagepunktsmeddelelsen om, at visse ledende medarbejdere var vidende om kartellets eksistens, ikke understøttes af de faktiske forhold (C/G's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 2).

I den forbindelse anfører Kommissionen, at der allerede den 22. juli 1992 - to måneder efter topledermødet i London - stod følgende i den ugentlige rapport til bestyrelsesformanden (bilag 25): "(Vi) har bogført 'vores andel' i Tyskland for anden halvdel. Alt til 4000 DEM +/MT."

C/G's anvendelse af udtrykket "vores andel" tyder stærkt på, at der allerede fandtes en form for vedtagelse om, at dets salg skulle begrænses på det tyske marked. VAW Carbon synes afgjort at have fået det indtryk (bilag 26), at C/G havde accepteret at begrænse sit salg i Tyskland. Trods C/G's påståede uvidenhed om, hvordan VAW Carbon kunne have fået dette indtryk (svar i henhold til artikel 11, s. 7), ville en sådan vedtagelse være i fuld overensstemmelse med SGL's gentagne instisteren på, at C/G havde solgt "for meget" i Europa.

C/G's medarbejdere var også vidende om det "uskrevne løfte", grafitproducenterne havde afgivet om ikke at udvide deres kapacitet som besluttet i London i maj 1992 (bilag 27).

C/G's agenter i Bruxelles henviste således åbent til, at en større kunde i Frankrig var gået over til C/G i stedet for SGL: "Vi drog fordel af en negativ aktion mod en af de store - SGL. De [den pågældende kunde] håber på at destabilisere kartellet ved at gøre én af parterne meget ulykkelig." (bilag 28).

(86) C/G's politik over for kartellet er sammenfattet i en fax af 11. november 1993 til dets tyske agenter. Som forklaring på, hvorfor agenterne straks skulle trække et tilbud tilbage om en rabat på 100 DEM til skandinaviske kunder (hvis fakturaer opstilles i DEM), skriver C/G's koncernchef: "Lad mig prøve at forklare, hvorfor vi indtager denne holdning. Som jeg tidligere har understreget, ligger vi på en fjerdeplads - langt efter de tre første - inden for verdensproduktionen af elektroder. I betragtning af at UCAR, SGL og den japanske gruppe tilsammen kontrollerer 85 % af verdensproduktionen, er vi ikke i en position, hvor vi kan gøre noget for at afholde dem fra at forhøje priserne på verdensplan."

(Se bilag 29)

C/G hævder, at de sidste kontakter med SGL fandt sted i november 1996 [...]*. Der foreligger ingen oplysninger, som tyder på noget andet (se også betragtning 115).

ii) VAW

(87) I sit første svar på Kommissionens begæring om oplysninger af 31. marts 1999 erkendte VAW Carbon, at det havde deltaget i "uformelle" møder med repræsentanter for SGL, UCAR og de fire japanske producenter. Ifølge VAW Carbon blev de møder, det deltog i, normalt holdt i Schweiz en til to gange om året. Det fremlagde imidlertid ikke nogen relevant dokumentation og hævdede ikke at være i stand til at give yderligere oplysninger om tidspunkter, steder og deltagere i bestemte møder. (I realiteten traf VAW Carbons repræsentant, ligesom de andre involverede, foranstaltninger til at skjule sin deltagelse i møderne ved bevidst ikke at lade rejseudgifterne indgå i regnskaberne).

Ved brev af 12. juli 1999 indrømmede VAW Carbon imidlertid i perioden 1. januar 1992 til udgangen af 1996 at have deltaget i regelmæssige møder om planlægning og gennemførelse af et kartel under ledelse af SGL og UCAR, hvor der blev fastsat salgskvoter og priser for grafitelektroder [...]*.

Ifølge VAW Carbon var de to store vidende om dets position som en, der "følger efter", og dets deltagelse i møder ville ikke have været nødvendig for kartellets succes. Mens SGL hævder, at det "kun informerede" VAW Carbon om mødetidspunkter og -steder (SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 13), anfører VAW Carbon, at SGL havde insisteret på, at VAW deltog i de regelmæssige møder [...]*.

(88) VAW Carbon var med på det første arbejdsmøde i Zürich den 25. maj 1992, hvor markederne blev fordelt mellem deltagerne, og en prisliste blev udarbejdet.

Indtil udgangen af 1996 deltog VAW Carbons direktør i multilaterale (arbejds-) møder i Europa [...]*. Herefter blev selskabet ikke længere indbudt (det forklarer ikke grunden hertil).

VAW Carbon erkender også, at det deltog i separate europæiske gruppemøder en til to gange om året samt i møder, hvor bestemte nationale markeder blev drøftet.

VAW Carbon fungerede desuden som et forbindelsesled mellem kartellet og C/G gennem sine tyske salgsagenter - jf. bilag 9 og 30 (VAW Carbons direktør havde angiveligt modtaget prislisterne fra SGL).

VAW Carbons medvirken i overvågningen af salgsmængder (CMS-ordningen) fremgår af bilag 20.

VAW Carbon hævder at være ophørt med at deltage i "uformelle" møder med konkurrenter i slutningen af 1996. Der foreligger ingen oplysninger fra andre kartelmedlemmer, som peger i modsat retning (se betragtning 115).

1.4.5.8. Videreførelse af kartelmøderne efter undersøgelserne

(89) De kontrolundersøgelser, der blev gennemført på samme tid af Kommissionen og USA's konkurrencemyndigheder i juni 1997, fik ikke umiddelbart kartellet til at indstille sin virksomhed.

(90) SDK hævder, at det allerede havde meddelt, at det agtede at ophøre med at deltage i møderne på arbejdsmødet i Tokyo i april 1997 [...]*. I slutningen af 1996 havde kunder i USA på det kraftigste protesteret mod en annonceret prisforhøjelse på 9 %, der skulle træde i kraft i begyndelsen af 1997, og de havde endog offentligt udtalt, at de havde indbragt klage til justitsministeriet. Ifølge nogle af selskaberne var muligheden for en undersøgelse allerede forudset nogle måneder, før Kommissionens foretog sine kontrolbesøg.

(91) Umiddelbart efter Kommissionens kontrolundersøgelser den 5. juni 1997 - som SGL havde advaret de andre producenter om - drøftede SGL og UCAR resultatet af undersøgelsen. SGL forsikrede UCAR om, at der ikke var fundet belastende dokumenter [...]*.

Der blev holdt et møde i Malaysia i midten af juli 1997 med deltagelse af repræsentanter for SGL, Nippon, Tokai og SEC; SDK og UCAR afslog at deltage, og mødet blev holdt i deres fravær. Oplysninger om drøftelserne og transaktionerne foreligger ikke [...]*.

I november 1997 blev der holdt endnu et møde i Hongkong af halvanden dags varighed. Til stede var repræsentanter for SGL, UCAR, Tokai, SEC og Nippon. Man drøftede, hvor langt Kommissionen var kommet i sin procedure, og gennemgik CMS-mængdeoversigterne for hver region og hvert marked ([...]*; se også SGL's svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 13).

(92) Det sidste kendte trepartsmøde fandt sted i Bangkok den 13. februar 1998 [...]*. Der var deltagere fra SGL og UCAR og på den japanske side fra Tokai, SEC og Nippon. Det centrale overvågningssystems tabeller blev igen ajourført efter den sædvanlige fremgangsmåde. SGL og UCAR informerede de japanske selskaber om de gældende europæiske priser.

Uden for arbejdsmøderne med de japanske producenter holdt UCAR's og SGL's europæiske salgsdirektører regelmæssig kontakt for at samordne deres priser på de europæiske markeder.

UCAR havde tilsyneladende ikke iværksat en prisforhøjelse i Europa den 1. juli 1997 som planlagt. Prisforhøjelsen blev udskudt til den 1. januar 1998. Telefonkontakterne og møderne drejede sig bl.a. om dette spørgsmål.

(93) Ud over de hyppige kontakter om prisfastsættelse mellem de europæiske [...]* førte UCAR's og SGL's [...]* også regelmæssige drøftelser (hvoraf én foregik via en mobiltelefon, der var registreret i Schweiz).

Disse bilaterale kontakter fortsatte indtil i hvert fald marts 1998 [...]*.

Mens SGL i sit svar på klagepunktsmeddelelsen (s. 13) nægter at have givet et sådant råd, hævder både SDK [...]* og SEC (svar på klagepunktsmeddelelsen, s. 12), at højtstående medarbejdere i SGL havde frarådet de japanske producenter at samarbejde om Kommissionens undersøgelser og besvare anmodninger om oplysninger efter artikel 11. I betragtning af, at SGL havde advaret flere andre karteldeltagere om de forestående kontrolundersøgelser (se betragtning 33), at ingen af de japanske producenter, bortset fra SDK, i starten samarbejdede med Kommissionen, og at deres svar på Kommissionens begæringer efter artikel 11 var yderst vage, finder Kommissionen disse udsagn troværdige.

UCAR hævder [...]*, at SGL's [...]* blev ved med at ringe til UCAR's salgsdirektør, også efter at denne var blevet afskediget. Der var tale om adskillige kontakter i perioden april 1998 til oktober 1998.

2. RETLIG VURDERING

2.1. EF-TRAKTATEN OG EØS-AFTALEN

2.1.1. FORHOLDET MELLEM EF-TRAKTATEN OG EØS-AFTALEN

(94) De omhandlede arrangementer dækkede alle stålproducerende lande i EØS, dvs. alle de nuværende EU-medlemsstater samt Norge (Island og Liechtenstein producerer ikke stål). Arrangementerne blev udvidet til Østrig, Sverige og Finland forud for deres tiltrædelse af EU den 1. januar 1995.

EØS-aftalen, som indeholder konkurrencebestemmelser, der svarer til bestemmelserne i EF-traktaten, trådte i kraft den 1. januar 1994. Nærværende beslutning omfatter derfor anvendelsen fra den nævnte dato af EØS-aftalens konkurrencebestemmelser (særlig EØS-aftalens artikel 53, stk. 1) på de arrangementer, der er gjort indsigelse imod.

For så vidt som arrangementerne påvirkede konkurrencen og handelen mellem EU-medlemsstater, finder EF-traktatens artikel 81 anvendelse; for så vidt angår kartellets transaktioner i Norge og deres virkninger for handelen mellem EU og de EFTA-stater, som var eller er part i EØS ("EFTA/EØS-stater"), samt mellem EFTA/EØS-staterne indbyrdes, finder EØS-aftalens artikel 53 anvendelse.

2.1.2. JURISDIKTION

(95) I henhold til EØS-aftalens artikel 56, stk. 1, litra c), og stk. 3, har Kommissionen beføjelse til i den foreliggende sag at bringe både EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, i anvendelse, eftersom kartellet havde en mærkbar indvirkning på handelen mellem medlemsstater og på konkurrencen i Fællesskabet.

2.2. ANVENDELSE AF EF-TRAKTATENS ARTIKEL 81 OG EØS-AFTALENS ARTIKEL 53

2.2.1. EF-TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 1, OG EØS-AFTALENS ARTIKEL 53, STK. 1

(96) I EF-traktatens artikel 81, stk. 1, er det fastsat, at alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, er uforenelige med fællesmarkedet og er forbudt, navnlig sådanne, som består i direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser, begrænsning af eller kontrol med produktion og afsætning eller opdeling af markeder eller forsyningskilder.

(97) EØS-aftalens artikel 53, stk. 1 (som er udformet efter samme model som EF-traktatens artikel 81, stk. 1), indeholder et identisk forbud mod aftaler osv., men erstatter i passagen a) "der kan påvirke handelen mellem medlemsstater" udtrykket "mellem medlemsstater" med udtrykket "mellem de kontraherende parter", og b) i passagen "hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet" erstattes udtrykket "inden for fællesmarkedet" med udtrykket "inden for det af denne aftale omfattede område".

2.2.2. AFTALER OG SAMORDNET PRAKSIS

(98) EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, forbyder aftaler mellem virksomheder, vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og samordnet praksis.

Der kan siges at foreligge en aftale i tilfælde, hvor parterne følger en fælles plan, der begrænser eller vil kunne begrænse deres individuelle kommercielle adfærd, fordi den fastlægger retningslinjerne for deres fælles aktivitet eller inaktivitet på markedet. Den behøver ikke at være udformet skriftligt, og der kræves heller ingen formaliteter, kontraktlige sanktioner eller håndhævelsesforanstaltninger. Aftalen kan være indgået direkte eller fremgå indirekte af parternes adfærd.

I dommen i forenede sager T-305/94 m.v. Limburgse Vinyl Maatschappij NV m.fl. mod Kommissionen (PVC II), Sml. 1999 II, s. 931, fastslog Retten i Første Instans (præmis 715), at "efter fast retspraksis er det, for at der kan være tale om en aftale i henhold til EF-traktatens artikel [81, stk. 1], tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har udtrykt fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde".

(99) I EF-traktatens artikel 81, stk. 1,(9) sondres der mellem "samordnet praksis", "aftaler mellem virksomheder" og "vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder". Formålet hermed er at lade forbuddet i den nævnte artikel omfatte en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde (sag 48/69, Imperial Chemical Industries mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 619).

De koordinerings- og samarbejdskriterier, der er fastlagt ved Domstolens retspraksis, og som på ingen måde kræver, at der udarbejdes en egentlig plan, skal forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag traktatens konkurrenceregler, nemlig at enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal fastlægge den politik, som han vil føre på fællesmarkedet. Dette krav om uafhængighed udelukker ganske vist ikke de erhvervsdrivendes ret til at foretage de nødvendige tilpasninger til deres konkurrenters faktiske eller forventede adfærd, men det forhindrer kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem dem, som har til formål eller følge enten at påvirke en aktuel eller potentiel konkurrents markedsadfærd, eller at informere en sådan konkurrent om den markedsadfærd, som man har besluttet sig til - eller overvejer - selv at følge (forenede sager 40-48/73, m.v., Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 1663).

(100) Virksomhedernes adfærd kan således falde ind under EF-traktatens artikel 81, stk. 1, som "samordnet praksis", selv når parterne ikke har aftalt eller besluttet på forhånd, hvad de hver især skal eller ikke skal gøre på markedet, men bevidst gennemfører eller tilslutter sig et hemmeligt samarbejde, som letter koordineringen af deres kommercielle adfærd. (Se også Førsteinstansrettens dom i sag T-7/89, Hercules mod Kommissionen, Sml. 1991 II, s. 1711, præmis 256).

Selv om begrebet samordnet praksis i henhold til EF-traktatens artikel 81, stk. 1, forudsætter ikke blot samordning mellem virksomhederne, men også en adfærd på markedet, der ligger i forlængelse af denne samordning samt årsagsforbindelse mellem samordningen og adfærden, må det antages - medmindre det modsatte bevises - at de virksomheder, som deltager i samordningen, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til informationsudvekslingen med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet. Dette gælder så meget desto mere, når samordningen finder sted regelmæssigt og over en lang periode (Domstolens dom af 8. juli 1999 i sag C-199/92P, Hüls mod Kommissionen, Sml. 1999 I, s. 4287, præmis 158-166).

(101) Det er ikke nødvendigt, navnlig ikke i forbindelse med en længerevarende kompleks overtrædelse, at Kommissionen fastslår, at overtrædelsen falder ind under enten den ene eller den anden kategori. Begreberne er flydende og kan overlappe hinanden. Ofte er det ikke engang realistisk at foretage en sådan sondring, fordi en overtrædelse samtidig kan frembyde karakteristika for begge former for ulovlig adfærd, mens nogle af dens elementer betragtet isoleret snarere bør klassificeres som den ene end den anden form. Det ville være unaturligt at opdele en sammenhængende adfærd, der har ét og samme formål, i forskellige særskilte overtrædelser. Et kartel kan derfor både være en aftale og en form for samordnet praksis samtidig. EF-traktatens artikel 81 indeholder ingen bestemt kategori, som en kompleks overtrædelse som den foreliggende kan falde ind under - jf. igen Førsteinstansrettens dom i sag T-7/89, Hercules mod Kommissionen, præmis 264.

I PVC II-dommen (se betragtning 98) fastslog Retten i Første Instans (præmis 696), at "det i forbindelse med en sammensat overtrædelse, der har involveret adskillige producenter, som i adskillige år har haft det mål at gennemføre en fælles markedsregulering, ikke kan kræves af Kommissionen, at den kvalificerer den enkelte virksomheds overtrædelse på et givet tidspunkt som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for overtrædelse under alle omstændigheder er omfattet af traktatens artikel [81 EF]".

(102) En aftale efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1, kan også mangle en del af den vished, der kræves for håndhævelse af en kommerciel civilretlig kontrakt. I forbindelse med et komplekst længerevarende kartel dækker udtrykket "aftale" ikke blot en samlet plan eller udtrykkeligt aftalte betingelser, men også gennemførelsen af det, der er aftalt på grundlag af de samme metoder og med henblik på det samme fælles mål.

(103) Som Domstolen (der stadfæstede Førsteinstansrettens dom) har fastslået i sag C-49/92P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni SpA, Sml. 1999 I, s. 4125, præmis 81, følger det af selve ordlyden i EF-traktatens artikel 81, stk. 1, at en aftale kan bestå i ikke alene en enkeltstående handling, men også en række handlinger eller en sammenhængende adfærd.

Et komplekst kartel kan med rimelighed betragtes som en enkelt sammenhængende overtrædelse i den periode, hvor det eksisterer. Aftalen kan godt ændres fra tid til anden, eller kartellets ordninger kan tilpasses eller styrkes for at tage højde for nye udviklingstendenser. Det ændrer ikke noget ved gyldigheden af denne vurdering, at et eller flere elementer i en række handlinger eller en sammenhængende adfærd hver for sig muligvis udgør en overtrædelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 1.

(104) Selv om et kartel er et fælles foretagende, kan parterne engagere sig forskelligt i det fælles arrangement. En eller flere virksomheder kan spille den ledende rolle. Der kan opstå interne konflikter og rivaliseringer, og nogle medlemmer vil måske endda snyde. Intet af disse elementer forhindrer dog, at arrangementet kan betragtes som en aftale/samordnet praksis efter EF-traktatens artikel 81, stk. 1, hvis parterne arbejder hen imod et fælles og sammenhængende mål.

Den omstændighed, at den enkelte part i et kartel deltager i overtrædelsen på sin egen måde, er dog ikke tilstrækkeligt til, at den ikke kan anses for at være ansvarlig for den samlede overtrædelse, herunder også for de handlinger, som foretages af andre deltagende, men som tager sigte på det samme konkurrencebegrænsende mål eller har den samme konkurrencebegrænsende virkning. En virksomhed, der deltager i en overtrædelse gennem egne handlinger, som bidrager til gennemførelsen af det fælles mål, er også ansvarlig for de handlinger, andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse, for så vidt angår hele det tidsrum, hvor den har deltaget i det fælles arrangement. Dette er afgjort tilfældet, når der er ført bevis for, at den pågældende virksomhed var bekendt med de øvrige deltageres ulovlige adfærd eller med rimelighed kunne forudse den, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko (Domstolens dom i sagen Kommissionen mod Anic, præmis 83).

2.2.3. OVERTRÆDELSENS ART I DEN FORELIGGENDE SAG

(105) Det kan dokumenteres, at den for EU relevante hemmelige aftale mellem producenterne af grafitelektroder startede med kontakter allerede i begyndelsen af 1990 og udviklede sig i slutningen af 1991 og begyndelsen af 1992.

Det er ikke nødvendigt, for at der er tale om en overtrædelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 1, at deltagerne på forhånd har aftalt en samlet fælles plan. Begrebet "aftale" i EF-traktatens artikel 81, stk. 1, dækker også indledende og foreløbige arrangementer og betinget eller delvis enighed, som opstår i løbet af den forhandlingsproces, der fører frem til en endelig aftale. Endvidere kan også forhandlingsprocessen og forberedelserne, der resulterer i vedtagelsen af en samlet plan om markedsregulering (afhængigt af omstændighederne), kvalificeres som en samordnet praksis.

I det foreliggende tilfælde vil Kommissionen imidlertid ved sin vurdering tage udgangspunkt i producenternes endelige vedtagelse og gennemførelse af den fælles kartelplan.

(106) På det første topledermøde i London den 21. maj 1992 aftalte de store producenter - SGL, UCAR og den japanske "gruppe" - grundprincipperne for en kartellisering af verdensmarkedet for grafitelektroder. De indgik aftale om prisfastsættelse, et arrangement vedrørende prisforhøjelser, fordeling af nationale markeder og markedsandelskvoter. Endvidere aftalte de at undlade enhver form for kapacitetsforøgelse og teknologioverførsel uden for kredsen af karteldeltagere. Der blev endvidere etableret en overvågnings- og håndhævelsesordning (for nærmere oplysninger, se betragtning 71-73).

Denne plan, som alle - også VAW Carbon - tilsluttede sig, blev gennemført over en flerårig periode på grundlag af de samme mekanismer og med det samme fælles formål at eliminere konkurrencen.

At planen og dens gennemførelse blev udarbejdet på regelmæssige møder, skal ikke betragtes som særskilte "aftaler", men som en del af det samme overordnede og ulovlige arrangement.

På baggrund af den fælles plan og det fælles formål at eliminere konkurrencen i grafitelektrodeindustrien, som producenterne vedvarende forfulgte, mener Kommissionen, at de pågældendes adfærd for så vidt angår EØS-markedet udgjorde en enkelt sammenhængende overtrædelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, hvorfor der påhviler hver enkelt deltager et ansvar, for så vidt angår det tidsrum, hvor den har deltaget i det fælles arrangement.

(107) Selv om arrangementerne mellem producenterne kan anses for at have alle d