RAADETS BESLUTNING af 23. marts 1993 om vedtagelse af den oekonomiske aarsberetning for 1993 og for fastlaeggelse af retningslinjerne for den oekonomiske politik i Faellesskabet i 1993

RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets beslutning 90/141/EOEF af 12. marts 1990 om gennemfoerelse af gradvis konvergens i den oekonomiske politik og de oekonomiske resultater i foerste etape hen imod Den OEkonomiske og Monetaere Union (1), saerlig artikel 4,

under henvisning til forslag fra Kommissionen,

under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2),

under henvisning til udtalelse fra Det OEkonomiske og Sociale Udvalg (3) -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den oekonomiske aarsberetning for 1993, der er vedlagt denne beslutning, og de retningslinjer for den oekonomiske politik i Faellesskabet, der er fastlagt i denne beretning, vedtages.

Artikel 2

Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 23. marts 1993.

Paa Raadets vegne

S. AUKEN

Formand

(1) EFT nr. L 78 af 24. 3. 1990, s. 23.(2) Udtalelse afgivet den 12. marts 1993 (endnu ikke offentliggjort i Tidende).(3) EFT nr. C 108 af 19. 4. 1993, S. 31.

OEKONOMISK AARSBERETNING FOR 1993

Side

INDLEDNING OG RESUMÉ 3

I. EF'S OEKONOMI I 1991 TIL 1993 .4

II. FAKTORER BAG DEN NUVAERENDE DAARLIGE UDVIKLING .11

III. BEHOVET FOR EN HENSIGTSMAESSIG REAKTION .18

IV. EDINBURGH-INITIATIVET .20

IV.1 Paa kort sigt .20

IV.2 Paa laengere sigt .21

V. DEN MAKROOEKONOMISKE POLITIK OG STRUKTURPOLITIKKEN .24

V.1 Den monetaere politik .24

V.2 Budgetpolitikken .26

V.3 Strukturpolitikken .26

V.3.1 Fortsat behov for strukturreformer .26

V.3.2 Strukturtilpasning paa EF-plan .27

STATISTISK BILAG . 29

INDLEDNING OG RESUMÉ

De oekonomiske udsigter i EF er blevet drastisk forringet i de seneste maaneder. I stedet for det opsving, man havde haabet paa, bliver 1993 det tredje aar med lav vaekst, og der er tidligst i 1994 udsigt til en tilbagevenden til lidt hoejere vaekstrater. Paa grund af den lave vaekst er arbejdsloesheden i stigning og kan ikke ventes at ville blive stabiliseret foer et godt stykke ind i 1994, og samtidig er budgetunderskuddene blevet oeget yderligere, saaledes at de nu overstiger niveauet fra begyndelsen af 80'erne.

Udsigterne til at komme ud af den lavkonjunktur, der tog sin begyndelse i slutningen af 1990 samtidig med den generelle konkunkturafmatning i verdensoekonomien, haemmes af den alvorlige mangel paa tillid til fremtiden hos de oekonomiske beslutningstagere og den fortsat stramme pengepolitik. Den tyske genforening affoedte et ekstraordinaert opsving i efterspoergslen, som resulterede i pengepolitiske stramninger for at daemme op for det deraf foelgende inflationspres. I 1990 og 1991 havde dette efterspoergselsboom meget positive indvirkninger paa den oekonomiske aktivitet overalt i EF og bevirkede, at det internationale konjunkturtilbageslag i 1991 ikke slog igennem med fuldt styrke i EF. Men derefter foerte det vedvarende inflationspres i Tyskland til trods for den markant vigende oekonomiske aktivitet til en situation, hvor de pengepolitiske vilkaar i mange lande var strammere, end den indenlandske situation ville have kraevet.

I anden halvdel af 1992 var den fortsatte afmatning i den oekonomiske aktivitet med til at vanskeliggoere ratificeringen af Traktaten om Den Europaeiske Union og var desuden en af de faktorer, der udloeste den efterfoelgende valutakrise. Uroen inden for valutakursmekanismen i EMS skabte betydelig usikkerhed omkring de oekonomiske udsigter og bevirkede, at der gik skaar i tilliden til koereplanen for OEMU. Disse faktorer foerte sammen med den vedvarende blokering af forhandlingerne i Uruguay-Runden, de blandede signaler om udsigterne til et opsving i USA, afmatningen i den japanske oekonomi og den etniske konflikt i det tidligere Jugoslavien til et lidet gunstigt erhversklima. I de sidste maaneder af 1992 kunne man i alle konjunkturundersoegelser konstatere en kraftig tilbagegang i erhvervsledernes og forbrugernes tillid.

I den oekonomiske politik er der imidlertid paa kort sigt ikke ret stort spillerum for at saette gang i vaeksten igen. I de fleste lande ligger der kraftige bindinger paa budgetpolitikken. Nogle lande udnyttede ikke hoejkonjunkturperioden til at faa konsolideret deres offentlige finanser tilstraekkeligt og befinder sig nu i en endnu vanskeligere situation. Andre udnyttede en mere gunstig udgangsposition til at understoette vaeksten ved at give de automatiske stabilisatorer frit spil, men de har nu opbrugt en stor del af det spillerum, der fandtes. Der er mulighed for at lempe pengepolitikken betydeligt, men det forudsaetter, at inflationspresset i Tyskland reduceres, og at der skabes stoerre trovaerdighed om den foerte politik i de lande, der har taette baand til Tyskland via EMS'ens valutakursmekanisme. Vaekstpakken fra topmoedet i Edinburgh skal i den sammenhaeng ses som et forsoeg paa at udnytte enhver mulighed, der endnu findes, uden at det gaar ud over stabiliteten, som noedvendigvis fortsat maa vaere maalet for den oekonomiske politik paa mellemlang sigt.

Men med den nuvaerende politik vil en tilbagevenden til oekonomiske vaekstrater paa mellem to og tre procent, hvilket skulle vaere muligt i loebet af et par aar, ikke vaere nok til at opnaa nogen stoerre bedring i beskaeftigelsen, som nok vil volde alvorlige problemer i lang tid endnu. EF maa derfor paa mellemlang sigt foere en politik, der kan bane vej for en hoejere, baeredygtig vaeksrate, saaledes at det bliver muligt at faa bragt arbejdsloesheden afgoerende ned.

Effektiviteten af enhver oekonomisk politik afhaenger i hoej grad af, hvor trovaerdig den er. Men uheldigvis har trovaerdigheden lidt alvorlig skade under den seneste udvikling, hvor der ogsaa er blevet rokket ved koereplanen for OEMU. EF-landenes regeringer maa derfor goere alt, hvad der staar i deres magt, for at overbevise de oekonomiske aktoerer om deres vilje og evne til at naa deres maal. Alle regeringerne i EF maa udmoente deres engagement i OEMU-processen i konkrete handlinger og vise, hvor beslutsomt de gaar ind for OEMU, ved at koordinere deres politik mere effektivt.

Dette betyder i praksis:

i) at der paa kort sigt maa saettes ind paa at stimulere vaeksten saa meget som muligt, uden at det gaar ud over den noedvendige mellemfristede budgetskonsolidering (i alle lande) eller den noedvendige inflationsdaempning (i nogle lande)

ii) at der paa mellemlang sigt maa foeres en politik, der tager sigte paa at oege oekonomiens dynamik og konkurrenceevne ved at fjerne de hindringer for en hurtigere vaekst, der findes paa markederne, fremme et mere gunstigt investeringsklima og bane vej for en miljoemaessigt baeredygtig vaekst.

I. EF's OEKONOMI I 1991 TIL 1993

EF's oekonomi er kommet ind i en fase med langsom vaekst, som har bidt sig mere fast, end man foerst troede. Det falder helt i traad med udviklingen i verdensoekonomien, hvor en afmatning i slutningen af 1990 blev efterfulgt af en regulaer stagnation i 1991. Men selv om EF's oekonomi i begyndelsen klarede sig relativt bedre end de andre industrialiserede lande i verden - ikke mindst takket vaere de vaekstimpulser, der udgik fra den tyske genforening - har den ogsaa siden midten af 1992 staaet over for alvorlige problemer, der tyder paa, at der nok foerst i loebet af 1994 er udsigt til mere tilfredsstillende vaekstrater.

Vaekstperspektiverne: markant forvaerring i 1992 . . .

Efter fem aar med hoej vaekst kom EF's oekonomi i slutningen af 1990 ind i en afmatning. Indtil midten af 1992 var nedgangen ret beskeden, idet den gennemsnitlige vaekstrate for hele EF fortsat holdt sig paa 1 til 2 %. Netop fordi der kun var tale om en beskeden nedgang uden nogen stoerre forvaerring i de grundlaeggende oekonomiske vilkaar, troede man i foerste omgang, at lavkonjunkturerne hurtigt ville faa en ende. Men i loebet af 1992 skete der en brat forvaerring af de oekonomiske udsigter. For det foerste blev det efterhaanden klart, at oekonomiens underliggende styrke var blevet overvurderet, og for det andet viste det sig, at pengepolitikken ikke ville blive lempet saa hurtigt, som man havde forventet. Desuden var de forringede oekonomiske udsigter med til at forstaerke de politiske vanskeligheder omkring ratificeringen af Traktaten om Den Europaeiske Union, og de var ogsaa en medvirkende aarsag til den valutakrise, der broed ud i september samme aar. Disse to begivenheder foerte tilsammen til en forringelse af udsigterne til et opsving, fordi de paavirkede tilliden i erhvervslivet og blandt forbrugerne (aarsagerne til de aktuelle vanskeligheder gennemgaas mere indgaaende i naeste afsnit).

Efter et forbavsende godt foerste kvartal stagnerede EF's BNP i andet og tredje kvartal 1992, og alt tyder paa, at det faldt en smule i sidste kvartal. Dette gav sammen med den drastiske tilbagegang i erhvervslivets og forbrugernes tillid i anden halvdel af 1992 anledning til frygt for, at EF's oekonomi nu var paa vej ind i en alvorlig recession. Det var baggrunden for den vaekstpakke, der blev vedtaget paa Edinburgh-topmoedet, og som har til formaal at modvirke en saadan udvikling.

. . . og lav vaekst i 1993

Ifoelge prognoser, der stort set er baseret paa den traditionelle antagelse om en uaendret oekonomisk politik (1), kan der i loebet af 1993 kun ventes en lille bedring i EF's oekonomi. Som foelge af lidt stoerre tillid hos forbrugerne forudses et vist opsving i det private forbrug, hurtigt efterfulgt af stigende investeringer. Men med den vaekstprofil, man oplevede i 1992 - hoej vaekst i foerste kvartal, efterfulgt af et brat fald i den oekonomiske aktivitet - vil det forventede beskedne opsving nok kun resultere i en gennemsnitlig vaekstrate (for 1993 paa 0,8 % (2), hvilket er lavere end i 1992 (1,1 %). En ekstrapolering af de forventede vaeksttendenser for 1993 tyder paa, at vaeksten i 1994 kommer til at ligge paa omkring 1,8 % i EF-gennemsnit. Men selv om der er al mulig grund til at faeste lid til denne prognose, er der store risikomomenter paa begge sider. Det er altid vanskeligt at forudsige, hvornaar en konjunkturvending vil indtraeffe - det har erfaringerne fra de seneste 18 maaneder endnu engang vist os.

/* Tabel: Se EFT */

I loebet af de seneste to aar er vaekstforskellene mellem medlemsstaterne blevet indsnaevret. Dette skyldes hovedsagelig to indbyrdes modsatrettede tendenser: Paa den ene side er det tyske opsving, der opstod i koelvandet paa genforeningen, blevet afloest af en kraftigt accelererende afmatning, hvor BNP-stigningsakten faldt fra 3,7 % i 1991 (Vesttyskland) til 1,5 % i 1992 og anslaas at komme ned paa 0,5 % i 1993. Paa den anden side afspejles den britiske oekonomis langsomme og smertefulde kamp for at komme ud af den langvarige recession i, at det fald i BNPstigningstakten paa 2,2 % i 1991, som blev efterfulgt af en yderligere nedgang paa 0,9 % i 1992, nu ventes at ville blive vendt til en stigning paa 1,4 % i 1993. I de fleste andre medlemsstater ligger tilbagegangen mellem de to yderpunkter, og den svage vaekst paa 1 til 2 % ventes at ville fortsaette ind i 1993. I Belgien og Nederlandene, der har meget taette oekonomiske baand til Tyskland, har tilbageslaget imidlertid vaeret noget stoerre, og deres vaekstrater ventes at ligge paa kun 0,5 % i 1993.

Svag forbrugsudvikling

Alle komponenter i den indenlandske efterspoergsel har vaeret praeget af afmatning, hvilket ikke er saa maerkeligt i betragtning af lavkonjunkterens varighed og styrke. Det gaelder navnlig det private forbrug, hvor de successive fald i stigningstakterne siden 1989 ventes at fortsaette ogsaa i 1993, hvor man regner med en tilvaekst paa kun 0,8 %, som en slaaende kontrast til aarene fra 1985 til 1990, da den aarlige stigningstakt gennemsnitligt laa paa 3,5 %. Den vedvarende nedgang haenger sammen med det kraftige fald i de disponible realindkomster, som skyldes den hoejere inflation, der har udhulet nominalloenstigningerne, stagnationen i beskaeftigelsen, den lavere arbejdstid og skatteforhoejelserne i adskillige medlemsstater. Et opsving i det private forbrug vanskeliggoeres af den utryghed, som den stigende arbejdsloeshed foerer med sig, og af en yderligere tilbagegang i forbrugernes tillid, som for oejeblikket ligger paa det laveste niveau siden begyndelsen af 80'erne. Endelig har behovet i nogle medlemsstater (isaer UK) for at nedbringe privat gaeld efter de kraftige prisstigninger paa reale aktiver i 80'erne ogsaa faaet forbrugerne til at holde mere igen med udgifter.

Faldende investeringer

Efter opsvinget i sidste halvdel af 80'erne er investeringerne i EF praktisk talt stagneret i baade 1991 og 1992. Ser man bort fra de nye tyske delstater var der i 1992 faktisk tale om et fald paa 0,3 %. Nedgangen fordeler sig nogenlunde ligeligt mellem kapitaludstyr og byggeri, selv om byggesektoren ser ud til at have klaret sig lidt bedre, isaer i 1992. Som foelge heraf er tilvaeksten i kapitalapparatet blevet reduceret, og den ligger for oejeblikket langt under, hvad der skal til for at imoedegaa den hoeje arbejdsloeshed i EF. Denne stagnation i investeringerne maa i vid udstraekning opfattes som en konjunkturreaktion paa nedgangen i efterspoergslen og som et udslag af lavere investeringsrentabilitet (se fig. 13), hoejere realrente i mange lande og oeget politisk og oekonomisk usikkerhed i erhvervslivet. Men omvendt er den forringelse af kapitalapparatets rentabilitet, man oplevede i 1990 og 1991, blevet afloest af en beskeden forbedring i 1992 som foelge af den mere moderate loenudvikling i mange lande. I betragtning af, at efterspoergslen fortsat ventes at ligge paa et lavt niveau, forudses investeringerne at falde med yderligere et halvt procentpoint i 1993.

Ledighed: tab af gevinsterne fra 1986 til 1990

Den oekonomiske afmatning slog foerst igennem i beskaeftigelsen med en vis forsinkelse, svarende til den tidsforskydning, hvormed stigninger i beskaeftigelsen normalt foelger efter aendringer i BNP-vaeksten. Beskaeftigelsen fortsatte med at stige kraftigt i 1990 (1,6 %), men denne tendens blev vendt i 1991, hvor der praktisk talt var tale om en stagnation. I 1992 faldt beskaeftigelsen faktisk med ca. trekvart procentpoint - det var foerste gang siden 1983, at antallet af beskaeftigede i realiteten gik tilbage, og en tilsvarende tilbagegang ventes at ville ske igen i 1993. I absolutte tal betyder det, at der i 1993 vil vaere naesten 2 millioner faerre i arbejde i EF end i 1991, og den udvidelse af beskaeftigelsen, der har fundet sted siden 1984, vil vaere reduceret fra ni til ca. syv millioner arbejdspladser. Eftersom arbejdsstyrken forventes fortsat at ville stige (0,3 % i 1993) i nogenlunde samme takt som i de seneste aar, kan det ikke undgaa at foere til en kraftig stigning i ledigheden, som i 1993 kan komme helt op paa ca. 17 millioner arbejdsloese (inkl. det tidligere DDR), hvilket maalt i procent af den civile arbejdsstyrke svarer til rekordniveauet fra 1985 (11 %). Saa paa dette meget vigtige omraade maa de resultater, der blev opnaaet i sidste halvdel af 80'erne, siges at vaere blevet sat over styr i loebet af de tre foerste aar af 90'erne.

Lille fremgang paa inflationsomraadet

De vedvarende oekonomiske lavkonjunkturer og den fortsat stramme pengepolitik hjalp med til at daempe inflationspresset i 1992, hvor privatforbrugsdeflatoren faldt til 4,6 % i EF. Denne generelle bedring skyldes hovedsagelig den positive udvikling i de EF-lande, der ikke er med i det smalle baand i EMS'en, som - med undtagelse af Spanien - fik nedbragt inflationen betydeligt i 1992 efter de skuffende resultater aaret foer. Men der blev ogsaa opnaaet gode resultater i de lande, der holder sig inden for det baand, og som alle - med undtagelse af Tyskland og Nederlandene - holdt stigningerne i forbrugerpriserne nede paa under 3 % ved udgangen af 1992. For EF som helhed ventes inflationstakten at holde sig nogenlunde uaendret i 1993 (4,5 %), til dels paa grund af den seneste tids devalueringer i flere medlemsstater. Den nominelle nedskrivning, som valutakursprognoserne (9) tyder paa for EF som helhed i 1993, vil faa importpriserne til at stige kraftigere i 1993. Og det vil igen opveje virkningerne af den forventede nedgang i loenomkostningerne pr. produceret enhed, som ventes kun at ville stige med 2,9 % i 1993 - hvilket er det laveste i mange aar. Nye afgiftsstigninger ventes ogsaa at oege inflationspresset i 1993.

Kun faa aendringer i betalingsbalancesituationen

For EF som helhed var betalingsbalancesituationen stort set uaendret i 1992 med et underskud paa lige knap 1 % af BNP. Meget betegnende var det, at alle Tysklands partnere inden for EMS'erne smalle baand havde overskud paa de loebende poster i 1992. Og med undtagelse af Nederlandene og Luxembourg var der tale om en forbedring i forhold til 1991 - for Frankrig var det foerste gang siden 1986, at man havde overskud. Derimod havde Det Forenede Kongerige, Spanien og Italien fortsat stort underskud, til trods for de ugunstige oekonomiske vilkaar og recessionen i Det Forenede Kongerige. Baade i Graekenland og i saerdeleshed i Portugal blev underskuddene reduceret kraftigt.

OEKONOMISK KONVERGENS I EF

Begrebet »oekonomisk konvergens« benyttes ofte om to forskellige, men ikke helt adskilte processer. Den ene form for konvergens, nemlig den »nominelle konvergens«, drejer sig om den gradvise konvergens henimod det bedst mulige resultat i medlemsstaterne paa de omraader, der har direkte betydning for overgangen til en monetaer union og for, om den kan fungere. Det er denne proces, der er tale om i Maastricht-Traktatens kriterier for den aktuelle (forbrugerprisindeks) og den forventede inflation (langfristede renter), budgetunderskud, offentlig gaeld maalt i forhold til BNP og valutakursstabilitet. Den anden form, nemlig den »reale konvergens«, drejer sig om den langsigtede konvergens med hensyn til levestandard, normalt maalt paa basis af BNP per capita i koebekraftpariteter (se det statistiske bilag, tabel l) i de forskellige regioner i EF.

Nominel konvergens

De vedvarende oekonomiske problemer og uroen paa valutamarkederne har skabt forstyrrelser i bestraebelserne paa at opnaa den grad af konvergens, der er noedvendig for at gennemfoere OEMU. Paa budgetomraadet kan dette naeppe overraske nogen, eftersom lav vaekst altid har negativ indvirkning paa de offentlige finanser, og de medlemsstater, hvis offentlige finanser var relativt sunde, har med rette ladet de saakaldte »automatiske stabilisatorer« faa frit spil. Dette har resulteret i, at der generelt ikke er sket nogen fremskridt med hensyn til virkeliggoerelsen af de maal, der blev fastlagt i Maastricht (budgetunderskud paa ikke over 3 % af BNP og et gaeldsforhold paa under 60 % af BNP). Tvaertimod kunne der i 1991 og i saerdeleshed i 1992 konstateres en betydelig forvaerring i budgetsituationen baade i EF som helhed og i flere medlemsstater. Og det har derfor ikke vaeret muligt at faa reduceret den offentlige gaeld, som er vokset i de fleste lande (se tabel 2).

Den langsommere vaekst har imidlertid gjort det lidt lettere at faa nedbragt inflationen: i 1992 faldt den gennemsnitlige inflationstakt med 0,8 procentpoint til 4,5 % (naar der ses bort fra de nye tyske delstater). Men der er nu risiko for, at disse resultater vil blive tilintetgjort af de seneste devalueringers inflationsskabende virkninger.

Yderligere forvaerring af budgetsituationen

Kun fire medlemsstater (DK, F, IRL og L) antages nu at have haft budgetunderskud (den offentlige sektors nettolaanebehov) paa under 3 % i 1992, som er det kriterium, der blev fastsat i MaastrichtTraktaten. Vaerst ser det ud i UK, hvor man nu regner med, at budgetunderskuddet i 1992 steg med over 3 procentpoint til ca. 6 % af BNP. For de oevrige EF-landes vedkommende kan der konstateres to hovedtendenser - de medlemsstater, hvis offentlige finanser var relativt sunde, har ladet de automatiske stabilisatorer faa frit spil, hvilket har foert til en overvejende konjunkturbestemt forvaerring af deres budgetunderskud. Der har dog kun vaeret tale om hoejst et procentpoint i Frankrig og et halvt procentpoint eller derunder i Danmark og Irland.

I de medlemsstater, der havde meget store underskud, bevirkede konsolideringsbestraebelserne derimod en stabilisering eller i visse tilfaelde en reduktion af underskuddene. Saaledes lykkedes det baade i Belgien og i Italien at holde stigningen i budgetunderskuddet nede paa et kvart procentpoint eller derunder i 1992, til henholdsvis 6,7 % og 10,5 % af BNP. Portugal og i saerdeleshed Graekenland opnaaede endnu bedre resultater: Graekenland fik saaledes nedbragt sit budgetunderskud til 13,4 % af BNP (fra 15,4 % i 1991), og Portugal har via sit konvergensprogram reduceret sit underskud til 5,6 % (mod 6,4 % i 1991). I Spanien lykkedes det med de skatteforanstaltninger, der blev indfoert i sidste halvdel af 1992, at saette en stopper for forvaerringen af de offentlige finanser, og landets budgetunderskud (4,6 % af BNP) er nu lidt lavere end i 1991. Endelig har budgetunderskuddet i det genforenede Tyskland (maalt paa basis af den offentlige sektors nettolaanebehov, ligesom for de andre EF-lande) holdt sig uaendret paa 3,2 % af BNP.

I lyset af den vedvarende svage vaekst ventes disse generelle tendenser (fortsat konjunkturbestemt forvaerring i de EF-lande, der har relativt sunde offentlige finanser, og yderligere konsolidering i landene med store underskud) at ville fortsaette i 1993. EF's samlede budgetunderskud maa derfor forudses at stige yderligere til 5,7 % af BNP.

Bedre priskonvergens i 1992

Der har i 1992 kunnet konstateres en forbedring, baade med hensyn til det generelle inflationsbillede og med hensyn til inflationsforskellene EF-landene imellem. Men nedgangen i inflationstakten (privatforbrugsdeflatoren) paa 0,7 % til 4,6 % var mindre, end man kunne have forventet i betragtning af de lavkonjunkturer, der har praeget EF's oekonomi. Forbedringen var ogsaa mindre end i USA og Japan, der opnaaede langt bedre resultater paa dette omraade i 1992.

Indsnaevringen af inflationsforskellene kan hovedsagelig tilskrives den relative bedring i de hoejinflationslande, der ikke er med i EMS'ens smalle baand. I alle disse fem lande (ES, GR, I, P og UK) faldt inflationen betydeligt i 1992, undtagen i Spanien, hvor den kun gik en smule tilbage. For de lande, der er med i EMS'ens smalle baand, er der generelt set kun sket faa aendringer, idet inflationstakten er blevet reduceret med op til et halvt procentpoint i alle disse lande, med undtagelse af Luxembourg, hvor inflationen steg en smule, og Vesttyskland, hvor den holdt sig praktisk taget uaendret. Inflationen i Vesttyskland (4,0 %) er for andet aar i traek den hoejeste blandt landene inden for det smalle baand. Disse lande var i 1992 de eneste, der holdt sig inden for den inflationsmargen paa 1,5 % over gennemsnittet i de tre lande med lavest inflation, som er kravet i Maastricht-Traktaten.

Man havde i foerste omgang regnet med, at denne relative forbedring ville fortsaette ind i 1993, men den seneste udvikling tyder paa, at det maaske ikke vil holde stik. Devalueringen af de nominelle valutakurser i flere medlemsstater oeger sandsynligheden for, at staerkt stigende importpriser vil foere til nye inflationsstigninger i de paagaeldende lande, til trods for den vedvarende afmatning i aktiviteten og den hoeje ledighed. Men virkningerne heraf for den samlede inflation i hele EF vil blive opvejet af en inflationsdaempning i de lande, hvis valutaer bliver opskrevet, og hvor importpriserne ventes at stige noget mindre. Som helhed regner man med, at inflationstakten i EF i 1993 vil holde sig naesten uaendret paa 4,5 % (4,4 %, hvis man ser bort fra det tidligere DDR).

Real konvergens

I alle de fire fattigste EF-lande laa den oekonomiske vaekst i 1992 paa EF-gennemsnittet eller lidt derover (se tabel l i det statistiske bilag med tal for BNP per capita). Men den betydelige fremgang, der blev opnaaet i de foregaaende par aar, er nu gaaet i staa. Der ses dog ikke desto mindre store variationer inden for denne landegruppe. Saaledes har Irland, med en vaekst, der anslaas at have ligget paa 2,9 % i 1992, langt overskredet EF-gennemsnittet paa blot 1,1 %, hvilket ogsaa var tilfaeldet i de foregaaende tre aar. Derimod anslaas vaeksten i Graekenland kun at have ligget paa 1,5 %, men det er dog andet aar i traek siden 1985, at den graeske vaekst har ligget over EF-gennemsnittet. Dette fremskridt afspejler, at de lange og smertelige bestraebelser paa at rette op paa de oekonomiske uligevaegte, der havde ophobet sig i 80'erne, nu omsider er ved at baere frugt.

Den spanske vaekst paa kun 1,25 % i 1992 er ogsaa bemaerkelsesvaerdig, fordi det staar i staerk kontrast til det oekonomiske opsving, man havde oplevet i sidste halvdel af 80'erne. Portugal har stoet viderefoert de hidtidige fremskridt i 1992, men er ogsaa praeget af den generelle afmatning.

Til trods for den relative bedring var vaekstraterne i disse lande i 1992 ikke hoeje nok til at stabilisere beskaeftigelsessituationen, og ledigheden steg overalt, undtagen i Graekenland. Saerlig foruroligende er de stigninger, der har kunnet konstateres i Irland (fra 16,2 % i 1991 til 17,8 % i 1992) og Spanien (fra 16,3 % i 1991 til 18 % i 1992), der i forvejen havde de hoejeste arbejdsloeshedsprocenter i EF. Denne tendens ventes desvaerre at ville fortsaette i 1993, hvor arbejdsloeshedsprocenten i de to lande forudses at komme helt op omkring 19 til 20 %.

/* Tabel: Se EFT */

II. FAKTORER BAG DEN NUVAERENDE DAARLIGE UDVIKLING

De nuvaerende daarlige udsigter for Faellesskabets oekonomi er et resultat af forskellige faktorer, der gradvis har gjort sig gaeldende i perioden 1990 til 1992, og hvis samlede virkninger bliver staerkere og staerkere. Disse faktorer har forringet vaekstudsigterne for Faellesskabets oekonomi, der trods fremskridtene i 1980'erne ikke udviklede sig saa godt, som man kunne have forventet med hensyn til vaekst og jobskabelse sammenlignet med andre toneangivende oekonomier (faktorerne bag EF-oekonomiens lave vaekstpotentiale undersoeges naermere i afsnit IV).

De vigtigste faktorer bag den nuvaerende lave vaekst er det internationale oekonomiske tilbageslag, den parallele konjunkturafmatning i Faellesskabets oekonomi efter den staerke vaekst i anden halvdel af 1980'erne og den fortsatte stramme pengepolitik som foelge af vilkaarene i Tyskland. Disse faktorer har tilsammen forlaenget perioden med lavvaekst i en saadan grad, at utilfredsheden med de aktuelle oekonomiske vilkaar har vanskeliggjort ratificeringen af Traktaten om Den Europaeiske Union og bidraget til at skabe den seneste valutakrise. Hertil kommer, at de politiske vanskeligheder og mangelen paa trovaerdighed i forbindelse med uroen i valutakursmekanismen ogsaa er blevet faktorer, som indvirker negativt paa den oekonomiske aktivitet.

Virkninger af den internationale afmatning

Den hoeje oekonomiske vaekstrate i Faellesskabet i 1988 faldt sammen med en hoej vaekst paa internationalt plan; vaeksten var dengang et produkt af stort set de samme impulser, nemlig den forsinkede effekt af faldet i oliepriserne i 1985/86 og den betydelige lempelse af pengepolitikken, der fulgte efter boerskrakket i oktober 1987: I 1990 faldt BNP-vaeksten paa internationalt plan brat fra de hoeje vaekstrater i 1988 og 1989 paa henholdsvis 4,5 % og 5,2 % til omkring 2 % for derefter at falde yderligere til saa lidt som 1/2 % i 1991. I 1992 tog aktiviteten lidt til i resten af verden, men vaeksten forblev svag paa 1,6 %. Forklaringen paa, at der ikke er sket et staerkt opsving, er delvis den, at virksomhederne og husholdningerne i en raekke OECD-lande har behov for fortsat at reducere deres gaeldspositioner efter en uholdbar stigning heri i de foregaaende faa aar. Denne nedgang i vaeksten i verdensoekonomien afspejledes i en reduktion i vaekstraten i verdenshandelen, som i 1991 og 1992 kun ekspanderede med henholdsvis 3 og 4,2 %.

Faellesskabets eksportmarkeder blev saerlig ramt af denne udvikling. I 1991 stagnerede de praktisk talt efter en vaekst paa ca. 7 % i 1989 og naesten 4 % i 1990. For 1992 skoennes de at have ekspanderet en smule, saaledes at vaeksten kan have vaeret 3,5 %. Hertil kommer, at valutakursudviklingen ikke var saerlig gunstig for Faellesskabets eksportoerer. Den nominelle effektive valutakurs for Faellesskabet steg med over 10 procentpoint mellem 1989 og 1992 (gennemsnittet for aarene). Som foelge heraf forringedes EF-producenternes konkurrenceevne vaesentligt baade paa de interne og internationale markeder. Faellesskabets eksport til resten af verden, der var vokset med over 7 % i reale termer i 1989, aftog til en vaekstrate paa lidt over 2 % i 1990 og gik faktisk tilbage med omkring 2,5 % i 1991 (kun varer). Foreloebige skoen tyder paa, at Faellesskabets eksport i 1992 igen kan vaere vokset med omkring 2,5 %. Det giver anledning til bekymring, at Faellesskabet hele tiden har tabt markedsandele i de sidste tre aar. Da den interne efterspoergsel i Faellesskabet var kraftigere end hos dets samhandelspartnere, voksede importen fra resten af verden ogsaa vaesentligt i 1991 og 1992 (henholdsvis 7 % og 3,5 %, kun varer).

Konjunkturkomponenten

I sidste halvdel af 1980'erne kendetegnedes EF-oekonomien af staerk vaekst; den gennemsnitlige realvaekst i BNP i femaarsperioden 1986 til 1990 var 3,2 %, mens realvaeksten i den interne efterspoergsel laa paa 3,9 %. Investeringerne voksede saerlig staerkt med en gennemsnitlig realvaekst paa 5,9 % i samme periode og paa naesten 7,5 % for investeringer i maskiner og udstyr. Maal for den potentielle vaekst er meget usikre, men det er muligt, at den faktiske vaekstrate i denne periode laa hoejere, end hvad EF-oekonomien var i stand til at praestere, uden at der ville opstaa spaendinger. Under alle omstaendigheder, laa de registrerede vaekstrater for 1988 og 1989 (henholdsvis 4,1 og 3,4 %) klart over den beregnede langsigtede potentielle vaekstrate. Under disse omstaendigheder maatte man forvente et konjunkturbetinget tilbageslag. Det er meget rimeligt at tro, at afmatningen allerede ville have vaeret meget maerkbar hen mod udgangen af 1989, hvis man ikke havde haft de ekspansive impulser, som udgik fra den tyske genforeningsproces. Denne proces fungerede i den davaerende situation som et afgoerende europaeisk »efterspoergselsstimulerende program«.

Den efterfoelgende nedgang i aktiviteten i Faellesskabets oekonomi blev forstaerket af en mere restriktiv orientering i den oekonomiske politik som foelge af makrooekonomiske ubalancer. Paa inflationsfronten medfoerte en mindre gunstig importprisudvikling forbrugerprisstigninger, der voksede fra ca. 3,7 % i aarene 1986-1988 til omkring 5 % i 1989-1991. Loenstigningerne accelererede ogsaa fra aarlige stigningstakter paa under 6 % i perioden 1987-1989 til 7,5 % i 1990. I nogle lande begyndte underskuddet paa de loebende poster at give anledning til bekymring. Selv om disse ubalancer ikke var saa alvorlige som dem, Faellesskabet havde oplevet i begyndelsen af 1980'erne, fik de en raekke lande til at traeffe restriktive foranstaltninger uafhaengigt af den generelle stramning af de monetaere betingelser, som fulgte af spaendningerne fra den tyske genforeningsproces. Ud over disse faktorer blev den svage efterspoergsel i flere lande, saerlig Det Forenede Kongerige og Danmark, nedpresset yderligere som foelge af, at husholdninger og virksomheder havde behov for at korrigere deres alt for store gaeldspositioner.

Den tyske genforening og dens oekonomisk-politiske konsekvenser

Den tyske genforening kan for Faellesskabet staa som et laerebogseksempel paa et afgoerende asymmetrisk chok. Paa det makrooekonomiske niveau medfoerte den tyske genforening, at der opstod et enormt gab mellem den samlede efterspoergsel og det samlede udbud i Tyskland. Udbuddet var staerkt utilstraekkeligt i oest, mens efterspoergslen blev understoettet af enorme overfoersler fra vest. Disse overfoersler blev hovedsagelig finansieret ved hjaelp af et stort underskud i den offentlige sektor, som blev forvaerret med mere end 3 % af BNP inden for et aar efter Tysklands genforening.

Da der ikke fandt tilsvarende nedskaeringer sted i den vesttyske indenlandske efterspoergsel, var virkningerne forudsigelige. Paa trods af et enormt sving i Tysklands loebende betalingsbalancesituation (fra overskud paa 4 til 5 % af BNP mellem 1986 og 1989 til underskud paa naesten 1 % af BNP i 1992) - hvilket viser de europaeiske oekonomiers hoeje integrationsgrad - naaede BNP-vaeksten i Vesttyskland op paa 5,1 % i 1990 med vaekstrater paa naesten 6 % i de to sidste kvartaler af 1990 og foerste kvartal af 1991. Efterspoergslen i andre medlemsstater fik ogsaa et vaesentligt skub opdad. Det er blevet anslaaet, at vaekststaterne i de andre medlemsstater gennemsnitligt blev foroeget med 1/2 procentpoint om aaret i baade 1991 og 1992. Denne vaekst, der var hoejere end Vesttysklands potentielle vaekst, foerte til spaendinger paa arbejdsmarkedet og markederne for varer og tjenester. Loenstigningerne accelererede fra en trend paa omkring 3 % om aaret i perioden 1987 til 1989 til 4,7 % i 1990 og 5,8 % i 1991, og inflationen naaede op paa stigningstakter paa omkring 4 % i 1991 og 1992 (offentlige takstforhoejelser og forhoejelser af indirekte skatter bidrog ogsaa til denne udvikling).

Denne situation resulterede i en ubalanceret »policy mix« med korte rentesatser, der var blevet oeget som svar paa de foerste tegn paa inflationspres og inflationsforventninger, og som forblev hoeje. Den staerke finansielle integration i Faellesskabet, den tyske oekonomis vaegt og, frem for alt, valutakursmekanismens bindinger - forstaerket af dybt rodfaestede markedsforventninger om, at D-marken aldrig ville blive nedskrevet over for de andre EF-valutaer - foerte til stramme monetaere vilkaar i resten af Faellesskabet. Der blev derfor skabt en situation, hvor de andre medlemsstater efter en foerste fase, i hvilken virkningerne af Tysklands genforening oegede vaeksten betydeligt - de positive efterspoergselsvirkninger vejede tungere end den restriktive virkning af stramme pengepolitik hjemme kombineret med en svaekkelse af aktiviteten i Tyskland. Denne situation skabte oekonomisk-politiske koordinationsproblemer og resulterede til sidst i en meget vanskelig situation, da de fleste EF-lande i 1991 og 1992 havde en meget svag efterspoergsel. Situationen var saerlig vanskelig i Det Forenede Kongerige, som befandt sig i en alvorlig recession.

En restriktiv politik

Som foelge af den ovenfor beskrevne udvikling har den makrooekonomiske politik i de sidste to aar generelt vaeret restriktiv og noedvendigvis fokuseret paa at korrigere de uligevaegte, der stammede fra den foregaaende periode med staerk vaekst. Det samlede budgetunderskud i Faellesskabet har ikke desto mindre udvist en fortsat stigende tendens og naaede i 1992 op paa et hidtil uset rekordniveau paa 5,3 % af BNP. Denne stigning, som var paa 0,7 % i forhold til 1991, kan tilskrives virkningen af forringelsen i de offentlige finanser, fordi de automatiske stabilisatorer fik lov til at slaa igennem i mange medlemsstater. Dette samlede resultat blev desuden vaesentligt paavirket af forvaerringen paa over 3 % i det britiske underskud. I andre EF-lande har de diskretionaere oekonomisk-politiske foranstaltninger stort set vaeret neutrale, idet lempelsen i nogle EF-lande i det store og hele blev opvejet af en tilsvarende stramning i andre. Disse tendenser forventes at fortsaette i 1993, og det samlede EF-underskud paaregnes at vokse yderligere til 5,7 % af BNP med forventninger om en yderligere staerk forringelse af underskuddet i Det Forenede Kongerige paa over 2 % af BNP.

De pengepolitiske vilkaar i Faellesskabet forblev stramme i det meste af 1992, hvilket fremgaar af de staerkt inverterede rentekurver og EF-valutaernes styrke over for tredjelandsvalutaer og ogsaa, i nogle lande, en faldende vaekst i de monetaere aggregater og/eller faldende priser paa aktier og vaerdipapirer. Denne situation bidrog til, at stramningen blev laengere end forventet. Som bemaerket ovenfor blev pengepolitikken domineret af begivenhederne i Tyskland, hvis rentesatser fortsatte med at laegge gulv under de nominelle rentesatser i valutasamarbejdet, dog med mindre (i det mindste i 1992) undtagelser for saa vidt angaar Nederlandene og Belgien. For at modvirke det staerke inflationspres i Tyskland haevede Bundesbank sine officielle rentesatser i december 1991. Hovedparten af de andre deltagere i valutakursmekanismen fulgte efter. Forhoejelsen af satserne var ikke uhensigtsmaessig i hoejinflationslandene, men faldt ikke aabenlyst i traad med de indenlandske behov i andre lande, der deltager i det smalle baand. Bundesbank, der stod over for en pengemaengdevaekst, der var dobbelt saa stor som planlagt, haevede sin diskonto i juli 1992. Kun Italien haevede paa samme maade en officiel sats, men Bundesbanks beslutning eliminerede markedsforventningerne om en hurtig nedadgaaende bevaegelse i rentesatserne i Europa. Kombineret med et yderligere fald i dollarens vaerdi - fordi Federal Reserve fortsatte med at saenke de korte rentesatser i USA - blev de pengepolitiske vilkaar i Faellesskabet yderligere strammet med beslutningen i juli.

De tyske korte rentesatser naaede et toppunkt i anden halvdel af august (jf. figur 8). Trods forsat hoeje vaekstrater i M3 viste de tyske rentesatser derefter en faldende tendens, saerlig som foelge af den effektive opskrivning af D-marken, der affoedtes af krisen i valutamekanismen, og delvis som et resultat af foranstaltningerne for at forsvare den franske franc.

Politiske vanskeligheder og turbulens i valutakursmekanismen

Der er mange og komplicerede aarsager til de vanskeligheder, der er opstaaet i forbindelse med ratificeringen af Traktaten om Den Europaeiske Union - det danske nej, det snaevre flertal i den franske folkeafstemning, vanskelige parlamentariske debatter i andre lande. Man maa imidlertid antage, at forvaerringen af den oekonomiske situation har spillet en rolle, da folk er blevet mere bekymrede for deres fremtid og bange for aendringer. Alle disse vanskeligheder har kun vaeret med til at forvaerre Faellesskabets oekonomiske problemer.

Det danske nej til Maastricht-Traktaten i juni 1992 fik markedsdeltagerne til at forvente, at viljen til at realisere OEMU ville blive svaekket, og dette gjorde sig saerligt gaeldende i de lande, som skulle gennemfoere de stoerste budgetjusteringer, eller som befandt sig i den vanskeligste konjuntursituation. Resultatet blev, at foroegelsen eller genindfoerelsen af risikopraemier for mange af disse landes valutaer over for D-marken startede en ond cirkel, da de oekonomiske udsigter for disse lande forvaerredes yderligere - dermed blev der skabt tvivl om regeringernes evne og villighed til at gennemfoere smertefulde justeringer paa et vanskeligt tidspunkt - med hoejere rentesatser, som foroegede gaelds- og afdragsbyrden og gjorde den budgetmaessige konsolidering endnu vanskeligere. Valutakurspariteterne, som ikke havde vaeret justeret i 51/2 aar, afspejlede desuden ikke laengere den realoekonomiske udvikling i en raekke lande. Konjunkturdataene pegede samtidig paa en vaesentlig forvaerring af den oekonomiske situation i flere medlemsstater, og opinionsundersoegelserne begyndte at saette spoergsmaalstegn ved, om der ville blive flertal for Maastricht-Traktaten ved afstemningen den 20. september i Frankrig.

Denne udvikling fik markederne til alvorligt at tvivle paa, om mange regeringer var i stand til at forsvare det bestaaende paritetsgitter inden for EMS'ens valutakursmekanisme, og bidrog til at udloese den seneste valutakrise (jf. rammen vedroerende en beskrivelse af udviklingen). Hvis disse begivenheder repraesenterede gnisten, kan man sige, at braendstoffet - i form af de vedvarende store ubalancer i flere af, om end ikke i alle, de beroerte lande - var blevet akkumuleret over en aarraekke.

De valutakurstilpasninger, der har fundet sted, og den midlertidige suspension af lirens og sterlings deltagelse i valutakursmekanismen, har i et vist omfang aendret arten af medlemsstaternes oekonomisk-politiske problemer, men de har ikke reduceret deres problemer. Der midlertidige stoette til den oekonomiske aktivitet, som kan forventes fra en lavere valutakurs og den heraf forbedrede priskonkurrenceevne, skal afvejes mod behovet for at foere en mere restriktiv generel oekonomisk politik for at undgaa inflationspres, som risikerer at foere til en pris/loenspiral. Det kan vaere lettere at gennemfoere en budgettilpasning, hvis aktiviteten er staerk, men det er fortsat vanskeligt at opnaa lavere rentesatser, og i de lande, hvis valutaer flyder frit, blev de nedsaettelser, der har fundet sted, opnaaet paa bekostning af vaesentlige deprecieringer, som vil skabe betydelig risiko for inflation paa mellemlang sigt og oekonomisk usikkerhed.

Valutakrisen vil sandsynligvis have en negativ virkning paa vaeksten i Faellesskabet som helhed, da vaeksten i aktiviteten i de lande, hvis valutaer er nedskrevet, sandsynligvis ikke fuldt ud kan opveje opbremsningen i de lande, hvis valutaer er opskrevet. Hertil kommer, at krisen har paavirket trovaerdigheden af OEMU-tidsplanen og skabt et betydeligt usikkerhedsmoment for de oekonomiske agenters dispositioner.

For at goere situationen vaerre kunne man i de sidste maaneder af 1992 notere spaendinger og usikkerhed om mulighederne for at naa til enighed i GATT-forhandlingerne. Da liberaliseringen af verdenshandelen - som er maalet for Uruguay-Runden - forventes at give en vaesentlig positiv stimulans til verdenshandelen og vaeksten, har man stillet store forventninger til afslutningen af forhandlingerne, og de nye vankeligheder, der er opstaaet, maa derfor vaere blevet opfattet som en yderligere ny negativ udvikling. Endelig var den fortsatte usikkerhed omkring udsigterne for de politiske og oekonomiske reformer i Central- og OEsteuropa samt den etniske konflikt i det tidligere Jugoslavien yderligere faktorer, som virker negativt paa erhvervsklimaet og forbrugertilliden. Derfor har udviklingen paa det politiske og institutionelle omraade i anden halvdel af 1992 ikke kunnet skabe den stabile og tillidsskabende baggrund, som de oekonomiske agenter har brug for, men har faktisk bidraget til at forringe tilliden.

KRONOLOGISK OVERSIGT OVER DE SENESTE BEGIVENHEDER I VALUTAKURSMEKANISMEN

2. juni 1992: Det danske nej til Maastricht-Traktaten efterfoelges af valutakursspaendinger i valutakursmekanismen og forhoejelser af de korte rentesatser i flere medlemsstater.

2. juli 1992: Den amerikanske forbundsbank nedsaetter diskontoen - den syvende saenkning i traek - til kun 3 %, hvilket accelererer den seneste hurtige depreciering af dollaren over for EFvalutaerne.

16. juli 1992: Bundesbank haever diskontoen med 0,75 procentpoint, men holder Lombard-renten uaendret paa 9,75 %.

25. august 1992: Offentliggoerelse af de foerste opinionsundersoegelser, der viser, at der er flertal for et nej i den franske folkeafstemning.

28. august 1992: Som foelge af den voksende frygt for, at det italiensk budgetunderskud er uholdbart, stoeder liren mod »gulvet« i valutakursmekanismen.

3. september 1992: De britiske myndigheder, der er under voksende pres for at haeve rentesatserne for at understoette sterlings svage stilling, vaelger i stedet at indfoere laanefaciliteter til et beloeb svarende til 7,25 mia. pund for at styrke de eksterne reserver.

4. september 1992: USA reducerer yderligere federal funds rate med 1/4 procentpoint til 3 %, og dollaren falder til et rekordlavt niveau over for D-marken. Italien haever rentesatserne staerkt i et forsoeg paa at loefte liren op fra »gulvet« i valutakursmekanismen og bebuder, at landet vil traekke paa den meget kortfristede finansieringsfacilitet.

6. september 1992: Paa det uformelle Eco-fin-raadsmoede i Bath bekraefter oekonomi- og finansministrene, at de eksisterende valutapariteter i valutakursmekanismen vil blive fastholdt. En raekke opinionsundersoegelser i Frankrig viser, at der er mulighed for, at Maastricht-Traktaten vil blive forkastet i den franske folkeafstemning.

8. september 1992: Finland lader marken flyde, og Sverige haever de korte rentesatser.

14. september 1992: I bestraebelserne paa at fjerne de fortsat voksende spaendinger i valutakursmekanismen og paa at reducere den massive spekulation mod liren opnaas der enighed om at devaluere liren med 7 %. Bundesbank reducerer Lombard-renten og diskontoen med henholdsvis 1/4 og 1/2 procentpoint og bebuder en reduktion af repo-satsen med 1/2 procentpoint.

16. september 1992: Trods massive centralbankinterventioner og en kumulativ forhoejelse paa 5 point i minimumsudlaansrenten falder sterling betydeligt, og finansministeren giver meddelelse om pundets udtraeden af valutakursmekanismen. Liren bliver ogsaa udsat for yderligere massiv spekulation og falder til den nye nedre interventionsgraense. Den svenske centralbank haever marginalrenten til 500 %.

17. september 1992: Italien opgiver forsoeget paa at holde liren inden for valutakursmekanismen og suspenderer midlertidigt lirens deltagelse i mekanismen. Den spanske peseta devalueres med 5 %. Den danske krone, den franske franc og det irske pund er genstand for spekulation, der noedvendiggoer centralbankinterventioner og renteforhoejelser.

20. september 1992: Det spinkle ja til Maastricht-Traktaten i den franske folkeafstemning kan ikke helt fjerne tvivlen om, hvorvidt alle medlemsstater til sidst ratificerer traktaten, og spaendingen tager til inden for valutakursmekanismen i de foelgende dage.

23. september 1992: Faelles erklaering fra de tyske og franske myndigheder om, »at der ikke er grund til at aendre centralkurserne«.

19. november 1992: Efter flere uger med relativ ro og en gradvis tilbagevenden til de renteniveauer, der var gaeldende i perioden frem til september, blev spaendingerne genoplivet efter Sveriges beslutning om ikke laengere at lade kronen vaere knyttet til ecu.

22. november 1992: Den spanske peseta og den portugisiske escudo devalueres begge med 6 %, mens presset forsaetter med at oeges mod den franske franc, den danske krone og saerlig det irske pund. Omvendt falder de korte pengemarkedsrentesatser fortsat i Tyskland, Belgien og Nederlandene.

10. december 1992: Bundesbank forhoejer det pengepolitiske maaltal for M3 for 1993 med 1 procentpoint ved begge intervalgraenser - til intervallet fra 41/2 % til 61/2 %. Norge suspenderer tilknytningen til ecu, hvilket saetter den danske krone og den franske franc under pres.

13. december 1992: Det Europaeiske Raad i Edinburgh bebuder et vaekstinitiativ for at fremme et opsving. Der opnaas enighed om spoergsmaalet vedroerende det danske nej til Maastricht-Traktaten og den nye samhoerighedsfond til fremme af vaeksten i de mindre udviklede medlemsstater.

I begyndelsen af januar 1993: Der opstaar igen spaendinger inden for valutakursmekanismen efter den stille juleperiode paa de finansielle markeder, og rentesatserne haeves i Frankrig og Irland. De franske og tyske myndigheder bekraefter paa ny, at de vil fastholde de gaeldende valutakursrelationer mellem D-mark og franc. Bundesbank reducerer sin repo-sats med 15 basispoint (til 8,6 %) med tilsvarende reduktioner i Belgien og Nederlandene.

30. januar 1993: Det irske pund devalueres med 10 %.

III. BEHOVET FOR EN HENSIGTSMAESSIG REAKTION

Den fortsat svage oekonomi, de manglende tegn paa et opsving og den alarmerende stigning i arbejdsloesheden har foert til en stigende frygt for en lavkonjunktur i EF. Denne frygt laa til grund for det krav om en hurtig politisk reaktion, som Raadet for nylig gav sin tilslutning paa Edinburgh-moedet. Dette initiativ vil nu blive gennemfoert som planlagt og forventes at oege mulighederne for et oekonomisk opsving i EF. Udsigterne for 1993 er imidlertid stadig usikre. Det kan ikke udelukkes, at resultatet bliver bedre end forudset i afsnit I, men der er ogsaa fare for, at et opsving ligger endnu laengere ude i fremtiden. Hvad der er mere foruroligende, er imidlertid det forhold, at vaekstmulighederne i EF har meget ringe udsigter til trods for den bedring, der skete i loebet af 1980'erne. Det er altid vanskeligt at vurdere vaekstmulighederne, men det synes at vaere indlysende, at hvis der ikke sker en maerkbar aendring i den nuvaerende tendens, maa det forventes, at EF's oekonomi gradvis vender tilbage til vaekstrater i stoerrelsesordenen 2 til 2,5 %. En saadan vaekst vil knap nok vaere tilstraekkelig til at stabilisere arbejdsloesheden og giver ikke udsigt til noget betydeligt fald paa mellemlang sigt: selv om vaeksten i 1995 til 1996 igen skulle komme til at ligge paa omkring 3 %, saaledes som det antydes i visse mellemlange prognoser, kan arbejdsloesheden stadig ligge helt oppe paa 10 til 11 %.

De eventuelle negative politiske konsekvenser af et saadant scenario behoever ingen naermere uddybning. Arbejdsloeshed i denne stoerrelsesorden er et meget alvorligt socialt problem og spild af oekonomiske ressourcer. I relation til den oekonomiske politik alene er der imidlertid ogsaa en reel fare for, at denne situation kan foraarsage alvorligere problemer i de kommende aar. Arbejdsloesheden og usikkerheden omkring den fremtidige udvikling kan let bringe mange af de projekter, som EF's oekonomiske fremtid hviler paa, i fare: fuldstaendig gennemfoerelse af de resterende retsakter vedroerende det indre marked, Den OEkonomiske og Monetaere Union samt en liberalisering af verdenshandelen. Der er imidlertid ogsaa fare for, at de nuvaerende vanskeligheder foerer til skuffelse over den mellemsigtede oekonomiske strategi, der blev fulgt i 1980'erne, og som maaske med urette bliver anset for ikke at have vaeret i stand til at indfri forventningerne.

De nuvaerende oekonomiske vanskeligheder og isaer uroen paa valutamarkederne er ikke er produkt af den mellemsigtede oekonomiske politik, der er fulgt siden 1980'erne, men er i hoejere grad et resultat af, at den ikke er gennemfoert i sin helhed. Det maa navnlig beklages, at perioden med staerk vaekst i anden halvdel i 1980'erne ikke blev udnyttet til at tage et stoerre skridt hen imod nominel konvergens. Inflationen er bragt ned, selv om situationen stadig er utilfredsstillende i visse lande, og dette er et af de mest betydningsfulde resultater, der er opnaaet. Arbejdsloesheden ligger imidlertid stadig paa et uacceptabelt hoejt niveau, selv om den er faldet noget. Desuden er budgetunderskuddende fortsat alt for hoeje. Endvidere er de lande, hvor der er stoerst uligevaegt paa budgettet, ofte de lande, der har gjort de mindste fremskridt. Den strukturelle tilpasning ligger ogsaa et godt stykke fra det resultat, der kunne vaere naaet.

Medlemsstaterne har gentagne gange bekraeftet, at maalet for politikken paa mellemlang sigt er en tilbagevenden til en makrooekonomisk stabilitet svarende til den, som praegede 1960'erne og tiden frem til det foerste oliechok. De noedvendige betingelser for en jaevn og vellykket overgang til OEMU, som i sig selv vil forbedre vaekstbetingelserne, svarer noeje til dette maal. En lav inflation vil skabe forudsaetningerne for hurtigere vaekst, og lavere budgetunderskud vil fremme opsparingen paa nationalt plan. I 1960'erne laa budgetunderskuddet i de fleste medlemsstater et godt stykke under det maal paa 3 %, der er fastsat i Traktaten om Den Europaeiske Union, og i otte lande laa den gennemsnitlige inflation inden for halvandet procentpoint fra de 2,7 %, der var gennemsnittet for de tre lande, der klarede sig bedst (Graekenland, Luxembourg og enten Portugal eller Tyskland, som havde samme gennemsnitlige inflation).

Den nuvaerende situation har desvaerre skabt tvivl om, hvorvidt den politik, som EF-landenes regeringer foelger paa mellemlang sigt, er hensigtsmaessig. Nogle naerer tvivl om effektiviteten af denne politik, mens andre har begraenset tillid til regeringernes beslutsomhed og evne til at gennemfoere politikken. I denne situation maa regeringerne handle uden vaklen for derved at vise, at de er fast besluttet paa at forfoelge de aftalte maal, og for at overbevise erhvervslivet om, at den foerte politik vil baere frugt. Dette betyder konkret, at regeringerne maa foere en politik, der tager hensyn til flere forskellige forhold:

- for det foerste skal der handles beslutsomt for at stoette vaeksten uden at bringe vaeksten paa mellemlang sigt i fare, dvs. at det foerst og fremmest gaelder om at fremme vaeksten i en situation med prisstabilitet

- for det andet skal der skabes de noedvendige betingelser for en stoerre jobskabelse paa mellemlang sigt

- for det tredje skal der foeres en politik, som tager sigte paa at opnaa stoerre reel konvergens i beskaeftigelse og BNP per capita

- for det fjerde skal udviklingen hen imod nominel konvergens fortsaettes. Dette betyder en konsolidering af de fremskridt, der er sket med hensyn til at daempe inflationen, og en fornyet indsats paa omraader, hvor inflationen stadig er hoej. I budgetmaessig henseende betyder det, at de lande, som staar over for den mest foruroligende uligevaegt, fortsat boer bestraebe sig paa at bringe budgetunderskuddet ned uden hensyn til de nuvaerende vanskeligheder, mens de oevrige boer udnytte det forventede opsving til at vende tilbage til deres planer for budgetkonsolidering paa mellemlang sigt.

IV. EDINBURGH-INITIATIVET

Det Europaeiske Raads nylige erklaering om oekonomisk vaekst i Europa tager udgangspunkt i behovet for hurtigt at genskabe tilliden i erhvervslivet. Den ekstreme mangel paa tillid, der i oejeblikket goer sig gaeldende i erhvervslivet og blandt forbrugerne, er i sig selv en af de stoerste hindringer for et oekonomisk opsving; en saadan mangel paa tillid vil endog kunne fremkalde en yderligere forvaerring af de oekonomiske udsigter. Det Europaeiske Raad understregede imidlertid ogsaa, at de foranstaltninger, der traeffes, ikke maa indebaere en afvigelse fra den noedvendige budgetkonsolidering paa mellemlang sigt. Trovaerdigheden afhaenger nemlig af, at der foelges en mellemlang strategi, som kan skabe de noedvendige betingelser for stoerre vaekst og hurtigere jobskabelse, og af, at denne strategi har en reel mulighed for at blive gennemfoert. Raadet understregede isaer behovet for, at der som et middel til at genskabe trovaerdigheden goeres en effektiv indsats for at foere den politik, der er anfoert i konvergensprogrammerne.

Det Europaeiske Raad enedes desuden om en raekke nye finansielle perspektiver for perioden 1993 til 1999. Ifoelge disse vil der ske en stigning paa 41 % i EF's ressourcer til strukturpolitikken, herunder Samhoeringhedsfonden. Dette vil i hoej grad bidrage til at styrke vaeksten i de svagere oekonomier, idet disses tilskud fra strukturfondene rent faktisk vil blive fordoblet i forhold til 1992-niveauet.

IV.1 Paa kort sigt

Det Europaeiske Raad opfordrede paa moedet i december 1992 medlemsstaterne til at udnytte det makrooekonomiske raaderum til at traeffe foranstaltninger, »der vil styrke tilliden og fremme et oekonomisk opsving«. Det opfordrede mere konkret regeringerne til at anvende en fremgangsmaade, som baade indebaerer foranstaltninger paa nationalt plan og paa EF-plan.

Medlemsstaterne blev opfordret til at traeffe samordnede foranstaltninger paa tre hovedomraader:

i) udnyttelse af raaderummet paa budgetomraadet til at gennemfoere foranstaltninger til fremme af private investeringer og til at flytte prioriteterne vedroerende offentlige udgifter over paa infrastruktur og andre vaekstfremmende udgifter

ii) styrkelse af strukturtilpasningsbestraebelserne, f.eks. gennem foranstaltninger til reduktion af subsidier og til foroegelse af konkurrencen og markedsfleksibiliteten

iii) fremme af loentilbageholdenhed navnlig i den offentlige sektor som foelge af dens vigtige rolle som forbillede og som foelge af de vigtige virkninger for en budgetkonsolidering.

Arbejdet hen imod dette maal er allerede startet i oekonomi- og finansministerraadet. Ministrene er begyndt at overveje foranstaltninger af den anbefalede type med henblik paa en hurtig gennemfoerelse af disse. Regeringerne vil forhaabentlig vaere i stand til at bekendtgoere de forskellige foranstaltninger, der vil blive truffet, paa en maade, der er egnet til at styrke tilliden. Gennem en samtidig og samordnet bekendtgoerelse vil den psykologiske virkning blive oeget, og dette kan opnaas ved at praesentere de forskellige nationale initiativer som en faelles pakke med saerlige forpligtelser med hensyn til tidsplanen for gennemfoerelsen af de enkelte nationale dele. Dette gaelder isaer for en raekke nationale foranstaltninger, der er faelles for mere end én medlemsstat, og som derfor berettiger en faelles indsats paa europaeisk plan. Der er isaer grund til at traeffe samtidige foranstaltninger paa saadanne omraader som boligbyggeri, smaa og mellemstore virksomheder, infrastrukturprojekter, markedsliberalisering og institutionelle spoergsmaal.

Faellesskabet skal bidrage til de faelles foranstaltninger gennem initiativer paa en lang raekke omraader lige fra yderligere bestraebelser paa at forbedre effektiviteten af den forskning, det finansierer, hurtig og effektiv gennemfoerelse af det indre marked, fremskyndelse af foranstaltninger til fordel for SMV med henblik paa at indhente de manglende investeringer i forureningsbekaempelse, til foranstaltninger til finansiering af infrastrukturprojekter, navnlig i forbindelse med transeuropaeiske net. Til dette formaal er Den Europaeiske Investeringsbank blevet opfordret til at oprette en ny, midlertidig laanefacilitet paa fem mia. ECU til fremme af transeuropaeiske net (TEN). Der vil desuden blive oprettet en europaeisk inversteringsfond med en kapital paa to mia. ECU fra EIB, Faellesskabet og andre private finansielle institutioner. Fonden skal yde garantier til TEN-projekter i hele Faellesskabet og til smaa og mellemstore virksomheder, specielt i stoettede omraader. Medlemsstaterne, Kommissionen og Den Europaeiske Investeringsbank skal bestraebe sig paa i faellesskab at udnytte de ressourcer, der saaledes stilles til raadighed, til at fremme projekter, som hurtigt kan realiseres.

IV.2 Paa laengere sigt

Beskaeftigelsen i EF kan ikke oeges i vaesentlig grad uden en hurtigere oekonomisk vaekst, samtidig med at effektiviteten paa arbejdsmarkedet forbedres. Siden midten af 1970'erne har det niveau for vaeksten i BNP, hvor beskaeftigelsen i EF begynder at stige, ligget stabilt paa omkring 2 % om aaret. Som foelge af den forventede udvikling i den arbejdssoegende del af befolkningen maa EF's oekonomi noedvendigvis vokse konstant med 2,5 %, hvis arbejdsloesheden skal stabiliseres. Dette vil sige, at der formentlig ikke kan forventes en vaesentlig reduktion i arbejdsloesheden inden for et acceptabelt tidsrum, medmindre den oekonomiske vaekst kan fastholdes paa et niveau, der ligger over dette tal.

For eksempel vil en fortsat vaekst paa 3,5 % reducere arbejdsloesheden med mellem trekvart og ét procentpoint om aaret. I anden halvdel af 1980'erne reduceredes arbejdsloesheden fra 10,8 % i 1985 til 8,3 % i 1990 med en gennemsnitlig vaekst paa 3,2 % sammen med en raekke positive virkninger af forskellige foranstaltninger paa udbudssiden. Imidlertid oversteg den underliggende potentielle vaekst i denne periode formentlig ikke 21/2 til 23/4 %, hvorimod den i 1960'erne og indtil begyndelsen af 1970'erne stadig laa et godt stykke over 4 %. Som foelge heraf oplevede Faellesskabets oekonomi en raekke overophedningsproblemer, som sammen med andre faktorer foerte til den nuvaerende lavkonjunktur som beskrevet i afsnit II.

Til trods for at kapacitetsudnyttelsesgraden atter er faldet, hvilket giver en vis mulighed for udvidet produktion uden risiko for inflationspres, kan der ikke herske megen tvivl om, at hvis der skal fastholdes en vaekstrate paa over 3 % igennem et antal aar, forudsaetter det en betydelig stigning i vaekstraten for produktionspotentiellet i EF's oekonomi. Faellesskabet maa skabe stoerre effektivitet med hensyn til ressourceforbruget og flytte flere af disse ressourcer over paa produktive investeringer, saaledes at det industrielle grundlag og konkurrenceevnen kan forbedres. Det maa vaere det vigtigste maal for den oekonomiske politik paa mellemlang sigt. Naas dette maal, vil det betyde en reduktion af arbejdsloesheden til et mere acceptabelt niveau og give mulighed for at fremme udviklingen hen imod OEMU og stoerre oekonomisk og social samhoerighed. Der er saaledes behov for en stoerre indsats paa to fronter, nemlig:

i) en styrkelse af dynamikken i Faellesskabets oekonomi gennem fjernelse af strukturelle hindringer, der virker haemmende paa kapital- og arbejdskraftforoegelsen; og

ii) skabelse af tilstraekkelige investeringer, hvorved investeringerne i Faellesskabet kan oeges med et betydeligt beloeb.

Hvis disse to maal skal naas, maa det sikres, at der fortsat er et incitament, hvilket vil sige, at drivkraften i udbudspolitikken maa bevares. Det er saaledes af afgoerende betydning, at man baade paa faellesskabsplan og i de enkelte medlemsstater i hoejere grad traeffer strukturelle foranstaltninger, som tager sigte paa at styrke udbudssiden i oekonomien. Der er foerst og fremmest behov for saadanne foranstaltninger for at supplere programmet for det indre marked, som i stigende grad afsloerer de mange usmidige strukturer, der fortsat bestaar, og som medfoerer hoeje omkostninger i form af uhensigtsmaessig tildeling af ressourcer, hoejere arbejdsloeshed og inflation samt utilstraekkelig tilpasning til de aendrede oekonomiske vilkaar.

Paa et tidspunkt, hvor baade skatte- og pengepolitikken er staerkt haemmet af de bestaaende skaevheder, et det vigtigt, at mulighederne for at fremme vaeksten gennem fjernelse af saadanne usmidige forhold og gennem oegede investeringer i Faellesskabets menneskelige ressourcer udnyttes fuldt ud.

Medlemsstaterne maa traeffe de noedvendige foranstaltninger for at oege fleksibiliteten i deres oekonomier. Naar OEMU er fuldt gennemfoert, vil der ikke vaere mulighed for at foretage nominelle valutakursjusteringer, og derfor vil en saadan fleksibilitet vaere af afgoerende betydning for at sikre, at deres oekonomier kan tilpasse sig de aendrede oekonomiske vilkaar, uden at arbejdsloesheden stiger. EF maa tilsvarende fortsaette sin indsats med hensyn til konkurrence, bedre infrastruktur, herunder forskning og udvikling, uddannelse, fjernelse af handelshindringer og foerst og fremmest gennemfoerelsen af det indre marked.

Med den nuvaerende kapitalintensitetsgrad og det gaeldende kapitaloutputforhold skulle investeringerne stige betydeligt. Hvis der skal fastholdes en vaekst paa omkring 3,5 % om aaret, skal investeringerne oeges fra de nuvaerende mindre end 20 % af BNP til ca. 23 til 24 %. En saa betydelig stigning kan kun realiseres over mange aar og vil afhaenge af en positiv udvikling i mange forskellige faktorer. Det skal isaer kunne betale sig at investere; der skal vaere en tilstraekkelig vaekst i efterspoergslen, og dens sammensaetning skal vaere hensigtsmaessig; der skal samtidig ske en gradvis forskydning af ressourcerne over mod opsparing.

Den voldsomme forvaerring i kapitalrentabiliteten, der skete i 1970'erne (figur 13), blev delvis rettet op i 1980'erne, men der er stadig noget at indhente. Det er endda sandsynligt, at kapitalrentabiliteten maa stige til et endnu hoejere niveau end i 1960'erne som foelge af de nuvaerende hoeje reelle rentesatser, der ikke forventes at falde vaesentligt paa mellemlang sigt, ikke mindst paa baggrund af efterspoergslen efter opsparede midler i resten af verden (oesteuropaeiske lande, udviklingslande osv.).

/* Tabel: Se EFT */

Erfaringerne fra 1980'erne har vist, at det mest effektive middel til at sikre den noedvendige stigning i kapitalrentabiliteten er en tilbagevenden over et passende antal aar til en moderat vaekst i realloennen per capita under hensyntagen til arbejdskraftens produktivitet. Dette var faktisk det loenmoenster, der var gaeldende mellem 1981 og 1989 i de fleste medlemsstater. I Faellesskabet steg de reelle loenomkostninger pr. loenmodtager gennemsnitlig med lidt mindre end halvdelen af stigningen i arbejdskraften.

En lignende positiv udvikling i 1990'erne ville goere det muligt at naa det noedvendige rentabilitetsniveau. Til dette formaal er det vigtigt, at loenfastsaettelsesprocedurerne i hoejere grad kan bidrage til den noedvendige loenudvikling, om noedvendigt gennem en raekke yderligere strukturelle aendringer. Saadanne moderate loenstigninger vil stadig give mulighed for den udvidelse og sammensaetning af efterspoergslen, der er noedvendig for at bevare forventningerne til rentabiliteten. Efterhaanden som arbejdskraftens produktivitet stiger med hoejere faste investeringer og investeringer i menneskelige ressourcer, kan de reale loenstigninger ogsaa blive hoejere og saaledes saette gang i en forhaabentlig positiv udvikling.

Den noedvendige stigning i investeringerne maa imidlertid ogsaa ledsages af en tilsvarende stigning i den nationale opsparing. Med den nuvaerende udvikling i Faellesskabets loebende poster og noedvendigheden af, at det vender tilbage til en stilling som nettokapitaleksportoer, som er mere passende for en hoejt udviklet oekonomi, er det endda muligt, at den nationale opsparing maa stige endnu mere. Den private opsparing har vaeret meget stabil i en laengere periode, mens den offentlige opsparing er faldet betydeligt under indflydelse af en oeget offentlig gaeld og hoejere reale rentesatser (jf. tabel 3 og figur 14). Under disse omstaendigheder synes en forudsaetning for en stigning i den nationale opsparing foerst og fremmest at vaere en vaesentlig reduktion i den offentlige nedsparing. Imidlertid boer private, og isaer virksomhederne, ogsaa tilskyndes til at spare op.

V. DEN MAKROOEKONOMISKE POLITIK OG STRUKTURPOLITIKKEN

Den makrooekonomiske politik skal udformes med henblik paa at loese de kort- og mellemfristede problemer, der er beskrevet i de to foregaaende afsnit, og skal gennemfoeres for at imoedekomme det ovenfor omtalte behov for at oege trovaerdigheden. Denne opgave ville i hoej grad blive gjort nemmere, hvis samordningen af de enkelte medlemsstaters oekonomiske politik blev forbedret.

Den bedste maade, hvorpaa den makrooekonomiske politik kan medvirke til at forbedre udsigterne til en fornyet konjunkturopgang, er ved at skabe betingelserne for at nedsaette den korte rente paa et sundt grundlag. Hertil kraeves foerst og fremmest, at enhver form for inflationspres med baggrund i for hoeje loenstigninger og store budgetunderskud mindskes. Gennem forhandlinger og aftaler med arbejdsmarkedets parter, hvor dette er muligt, kunne der opnaas positive resultater i form af lavere nominelle loenstigninger, hvilket ville have en positiv virkning paa inflationsforventningerne. Resolut og trovaerdig handling fra de fleste medlemsstaters side med det sigte igen at konsolidere de offentlige finanser paa mellemlang sigt vil goere den monetaere politiks opgave lettere, idet inflationsforventningerne vil blive mindsket tilsvarende. Institutionelle foranstaltninger i form af en tilpasning af de eksisterende budgetprocedurer og tildeling af fuld uafhaengighed til centralbankerne paa et tidligere tidspunkt end fastsat i tidsplanen for indfoerelse af OEMU kunne ogsaa give betydelige resultater. Spanien tager for oejeblikket teten med nyttige initiativer i denne retning.

V.1 Den monetaere politik

I lyset af Tysklands forankring i ERM og eftersom det tyske renteniveau fortsat - i det store og hele - saetter den nedre graense for renten i mekanismen, vil en svaekkelse af inflationspresset i Tyskland vaere en kaerkommen lejlighed til at gennemfoere en mere generel rentenedsaettelse, idet fremskridt i andre lande ogsaa afhaenger af, hvilke skridt der tages til at reducere risikopraemien.

I september 1992 benyttede Bundesbank opskrivningen af DM som anledning til at foretage en beskeden nedsaettelse af diskontoen og Lombard-renten samt af repo-satsen. Dette blev for nylig fulgt op af en yderligere nedsaettelse af den korte rente og af et kraftigt, markedsdrevet fald i den lange rente (se fig. 8 og 9). Dette var en bekraeftelse af, at nedsaettelsen af den korte rente var sket paa et sundt grundlag og ikke havde givet anledning til hoejere inflationsforventninger paa lang sigt. De fleste af Tysklands ERM-partnere har dog hidtil ikke formaaet fuldt ud at foelge trop med tilsvarende rentenedsaettelser, fordi der fortsat er behov for paapasselighed med hensyn til valutakursvirkningerne.

Spillerummet for yderligere rentenedsaettelser i Tyskland (specielt den korte rente) afhaenger stort set ene og alene af, om regeringens antiinflationspolitik lykkes. En raekke faktorer ventes at bidrage til en inflationsdaempende udvikling i Tyskland i 1993. D-markens stigning inden for ERM og den generelle opbremsning i vaeksten, baade i Tyskland og i andre lande, medfoerer et nedadgaaende pres paa priserne. Loentilbageholdenhed og en opbremsning i vaeksten i pengemaengden ventes at skabe mulighed for rentenedsaettelser. Men yderligere fremskridt er noedvendigt i betragtning af, at den nuvaerende vaekstrate i de nominelle loenomkostninger pr. produceret enhed og i pengemaengden endnu ikke anses for forenelig med prissstabilitet. Tilsvarende er de hoeje underliggende budgetunderskud fortsat en inflationsskabende faktor. Paa den anden side er der tegn paa en mere markant konjunkturnedgang i Tyskland, og et stadigt stoerre antal indikatorer - faldet i industriproduktionen, nedgangen i eksportordrerne, virksomhedslukningerne, raekken af daarlige kvartalstal for vaeksten osv. - peger i retning af en alvorlig lavkonjunktur.

Hvis Kommissionens prognose om stagnation i produktionen i Tyskland i 1993 viser sig at holde stik, vil dette selvsagt styrke de inflationsdaempende kraefter og derved mulighederne for et rentefald. Foelgen kan ogsaa blive, at det i forvejen staerke pres paa de offentlige finanser oeges paa grund af dens virkning paa de automatiske stabilisatorer. Hvis dette pres ikke i tilstraekkelig grad bringes under kontrol, vil mulighederne for en pengepolitisk lempelse blive indskraenket. Den »solidaritetspagt«, der for oejeblikket droeftes, vil vaere en yderst velkommen udvikling. Pagten, der omfatter en fleraarig aftale om loentilbageholdenhed og et trovaerdigt budgetkonsolideringsprogram paa mellemlang sigt, vil yderligere reducere inflationspresset og derved bane vejen for den noedvendige kraftige nedsaettelse af den korte rente. Naar forventningerne derefter blev revideret, kunne den lange rente ogsaa falde yderligere.

Andre medlemsstater staar i en helt anden situation. I de lande, hvis valutaer ikke blev devalueret under valutakrisen, giver inflationen ikke anledning til bekymring, og lavere importpriser vil under alle omstaendigheder reducere inflationspresset yderligere. Nogle af disse lande (Frankrig og Danmark) har dog stadig et positivt rentespaend i forhold til DM. Disse lande boer fastholde den linje, der er lagt paa mellemlang sigt, og forsoege at oege trovaerdigheden i den foerte politik yderligere for derved at nedsaette rentespaendet i forhold til DM. Om pengepolitikken kan lempes i disse lande, staar og falder primaert med udviklingen i Tyskland.

En anden gruppe lande udgoeres af de medlemsstater, hvis valutaer er blevet devalueret inden for ERM (Irland, Spanien og Portugal). Hvorledes de monetaere forhold udvikler sig i Spanien og Portugal vil primaert afhaenge af, om disse landes regeringer formaar at opnaa vaesentligt bedre stabiliseringsresultater og derved reducere det fortsat meget store rentespaend i forhold til DM. I Irland er det af afgoerende betydning at fastholde den stabilitetsorienterede politik, der har vaeret foert igennem de senere aar. Den sidste gruppe, der bestaar af lande, hvis valutaer staar uden for ERM (Italien, Det Forenede Kongerige og Graekenland), har relativt stoerre frihed til at fastsaette den korte rente. Denne frihed er dog begraenset af inflationsrisici, som paa grund af de fald i valutakurserne, der allerede er indtruffet, er betydelige. I de to sidstnaevnte grupper af lande vil loentilbageholdenhed spille en afgoerende rolle, fordi den skal sikre, at den seneste tids fald i valutakurserne ikke foerer til en kraftigere inflation, og at der snarest muligt igen sker fremskridt hen imod nominel konvergens paa de omraader, hvor det var umuligt at undgaa midlertidige tilbageskridt.

V.2 Budgetpolitikken

Som naevnt ovenfor er en utilfredsstillende budgetstilling en komplicerende faktor i den monetaere politik i mange medlemsstater. Budgetunderskuddet i EF-landene er nu paa et rekordhoejt niveau og overstiger endda budgetunderskuddet i begyndelsen af 1980'erne. Den byrde, dette laegger paa de oekonomisk-politiske myndigheders skuldre, er desuden nu saa meget stoerre, fordi den offentlige gaeld i forhold til BNP er kraftigt foroeget, og fordi realrenten er meget hoejere end i 1960'erne og 1970'erne. Denne utilfredsstillende situation i de fleste medlemsstaters offentlige finanser har ogsaa i meget vaesentligt omfang begraenset den finanspolitiske handlefrihed i den nuvaerende konjunkturnedgang.

Den vaesentligste opgave med hensyn til de offentlige finanser er i mange medlemsstater fortsat at tilvejebringe en konsolidering paa mellemlang sigt. De fortsat hoeje budgetunderskud er i sig selv en vaesentlig bidragyder til de nuvaerende oekonomiske vanskeligheder og til den seneste tids uro paa valutamarkederne. Et stort budgetunderskud fastholder den lange rente paa et hoejt niveau, fortraenger de private investeringer og baerer ved til inflationsbaalet.

I lyset heraf er det saa meget desto mere noedvendigt at dirigere de offentlige udgifter i retning af erhvervssektorer, hvor de har den stoerste indvirkning paa den oekonomiske vaekst. Denne maalsaetning indebaerer, at udgifter ledes over i de sektorer, hvor modydelsen i form af vaekst (investeringer i infrastruktur, miljoebeskyttelse, forskning og udvikling, uddannelse osv.) har altafgoerende betydning for den oekonomiske udvikling paa mellemlang sigt.

Det forhold, at budgetsituationen i de enkelte medlemsstater er saa forskelligartet, tilsiger endvidere, at der maa gribes til forskellige foranstaltninger i de enkelte medlemsstater. I flere medlemsstater, bl.a. Italien og Graekenland, ville den umiddelbare virkning af en finanspolitisk lempelse sandsynligvis snarere blive et kraftigt stigende renteniveau og en tilsvarende stigende gaeldsbetjeningsbyrde, fornyede spaendinger paa valutamarkederne og et oeget inflationspres end en produktionsforoegelse. I disse medlemsstater er der derfor intet alternativ til en fortsaettelse af den igangvaerende stabiliseringsindsats, som i flere tilfaelde allerede er ved at vise positive tegn paa fremskridt. I de faa lande, hvor problemerne er mindre presserende, kan de »automatiske stabilisatorer« faa lov til at virke uforstyrret, ikke mindst paa provenusiden.

Under alle omstaendigheder er det dog noedvendigt at vaere paapasselig med ikke at undergrave trovaerdigheden i den foerte politik. De eksisterende konvergensprogrammer skal ajourfoeres, saa de tager hoejde for den forringede oekonomiske situation, og i de lande, hvor de offentlige finanser er mest foruroligende, er det af afgoerende betydning, at det saa tidligt som muligt konstateres, hvis implementeringen af konvergensprogrammerne er ved at koere af sporet, og at de noedvendige justeringer straks foretages.

V.3 Strukturpolitikken V.3.1 Fortsat behov for strukturreformer paa nationalt plan

Medlemsstaterne maa presse paa for at gennemfoere de strukturreformer, de allerede har igangsat. Denne indsats skal ses som et supplement til de initiativer, der er taget paa EF-plan, navnlig i forbindelse med virkeliggoerelsen af det indre marked. Paa grund af selve deres art er strukturtilpasningsforanstaltninger tilboejelige til foerst at give positive resultater paa mellemlang sigt. Dette boer ikke bruges som paaskud for at udskyde saadanne foranstaltninger. Alene det forhold, at de ivaerksaettes, medvirker til at genskabe en trovaerdighed, der ogsaa giver positive virkninger paa kort sigt.

Der mangler stadig at blive gennemfoert en bred vifte af strukturforanstaltninger paa nationalt plan. Medlemslandenes regeringer kunne give de oekonomiske beslutningstagere et kraftigt signal om deres hensigt om at bryde med hidtidig praksis ved at bebude og gennemfoere omfattende programmer paa dette omraade. Behovet for saadanne programmer goer sig i stigende grad gaeldende, efterhaanden som det indre marked realiseres, og den skaerpede konkurrence stiller de udbredte strukturelle stivheder i relief. Der mangler stadig konkurrence inden for noeglesektorer som energi-, kommunikations- og transportsektoren. Grunden hertil er i vid udstraekning, at der fortsat findes barrierer for markedsadgang. Den fortsat hoeje statsstoette bidrager ogsaa til at fordreje konkurrencen og laegger hindringer i vejen for eventuelle aendringer. Den samlede statsstoette i EF i aarene 1988 til 1990 laa i gennemsnit skoensmaessigt paa 89 mia. ECU om aaret (ca. 2 % af EF's BNP), hvoraf naesten halvdelen (36 mia ECU) alene gik til fremstillingsindustrien. Med saa hoeje stoettebeloeb er der behov for at reducere statsstoetten.

Der er desuden et loebende behov for at overveje, om offentlig indgriben er noedvendig, hvor store udgifter dette i givet fald medfoerer, og hvilke alternative muligheder der foreligger. Der maa laegges vaegt paa at oege effektiviteten i den offentlige sektor via en oeget konkurrence med den private sektor, hvor dette er hensigtsmaessigt. Et hoejt niveau i den sociale sikring er et markant kendetegn ved EF's identitet, og dette boer fortsat vaere tilfaeldet. Miljoebeskyttelsen maa paa mange omraader forbedres. Alligevel er der rige muligheder for at forenkle procedurer og lette de administrative byrder, som nogle regelsaet afstedkommer, uden at opfyldelsen af disse to maalsaetninger bringes i fare. Dette vil i saerlig grad vaere en fordel for de smaa og mellemstore virksomheder (SMV), som paa grund af deres begraensede stoerrelse og ressourcer er saerlig saarbare over for overfloedige eller overkomplicerede procedurer. Hvis man skal faa fuld fordel af de jobskabelsesmuligheder, SMV'er frembyder, er det afgoerende, at deres vaekst ikke haemmes af ufleksible systemer. Statens rolle i forbindelse med tilvejebringelsen af infrastruktur og boliger maa ligeledes tages op til kritisk overvejelse, saa de eksisterende strukturelle hindringer for vaekst fjernes.

Det er dog i relation til arbejdsmarkedet, at der er stoerst behov for at rette op paa de strukturelle stivheder. Der blev gjort visse fremskridt i denne henseende i anden halvdel af 1980'erne. Men den omstaendighed, at hoej ledighed, begyndende arbejdskraftmangel og fornyet loeninflation optraadte side om side sidst i 1980'erne, er et klart tegn paa, at dette ikke var nok. Der maa goeres en yderligere indsats for at sikre, at naar der igen kommer gang i den oekonomiske vaekst, omsaettes denne til en kraftigt foroeget beskaeftigelse og ikke som tidligere til inflationaere loenstigninger eferfulgt af en restriktiv oekonomisk politik.

Derudover er det noedvendigt at tage saerlige skridt til at bekaempe arbejdsloesheden. Dens aarsager er komplekse og dybtliggende. For at vende den stigende tendens i arbejdsloesheden er det noedvendigt ikke blot at skabe fornyet vaekst - hvor altafgoerende dette end er - men ogsaa at traeffe strukturforanstaltninger, herunder foranstaltninger til fordel for de saerligt udsatte grupper, nemlig de unge, kvinder og langtidsledige, og foranstaltninger til forbedring af arbejdsmarkedets funktion, saerligt paa lokalt plan.

Der er mange omraader, hvor det er saerligt presserende at saette ind. Mangel paa kvalificeret arbejdskraft og uoverensstemmelse mellem de kvalifikationer, der udbydes, og de, der efterspoerges, er meget udbredt. Der maa tages initiativer paa nationalt plan og paa EF-plan for at forbedre uddannelsessystemet. Herudover er det noedvendigt at oege arbejdskraftens geografiske mobilitet. Endelig kan det i mange tilfaelde vise sig noedvendigt at aendre loenfastsaettelsesprocedurerne, saa de i hoejere grad tager hensyn til de makrooekonomiske forhold og den hoeje ledighed.

V.3.2 Strukturtilpasning paa EF-plan

Paa EF-plan har der i 1992 vaeret divergerende resultater med hensyn til at fjerne de strukturelle stivheder. Paa den ene yderlighed udgoer fremskridtet hen imod realisering af det indre marked og aftalen om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejsdomraade et gennembrud, som vil faa positive oekonomiske virkninger langt ind i fremtiden. Paa den anden yderlighed er forsinkelsen og vanskelighederne med at bygge bro over den snaevre kloeft, der skiller hovedparterne i Uruguay-Runden under GATT, allerede en dyr, forspildt chance.

Programmet for virkeliggoerelse af det indre marked udgoer grundpillen i EF's oekonomiske strategi og har vaeret saavel drivkraften bag som grundlaget for planen om at indfoere OEMU. OEMU er utaenkelig uden den frie bevaegelighed for kapital, arbejdskraft, varer og tjenesteydelser, der gennemfoeres med det indre marked. EF har derfor sat sig det maal for de naeste par aar at goere regelsaettet for det indre marked faerdigt og ikke mindst at faa det til at virke.

Paa grundlag af Hvidbogen fra 1985 er de oekonomiske vilkaar for EF-virksomhederne blevet radikalt aendret i retning af at liberalisere de nationale markeder ved at give mulighed for fri bevaegelighed for varer, tjenesteydelser og kapital, indfoere gensidig anerkendelse, indfoere konkurrence om offentlige indkoeb og afskaffe graensekontrollen. Gennem nye ordninger for den indirekte beskatning er der banet vej for betydelige omkostningsreduktioner i virksomhederne i forbindelse med samhandel inden for EF, idet alle skatte- og afgiftsbetingede formaliteter i forbindelse med passage af de indre graenser afskaffes. Denne udvikling har affoedt en betydelig omstrukturering i EF's virksomheder, som boer stoettes paa EF-plan ved at fastlaegge de retlige rammer for samarbejde for virksomheder og enkeltpersoner.

For det foerste maa de vedtagne regler foeres ud i praksis. En effektiv og retfaerdig gennemfoerelse af EF-lovgivningen maa gives hoejeste prioritet. Kommissionen forelagde i december 1992 en klar strategi for Raadet for, hvorledes det indre marked kan bringes til at fungere effektivt paa grundlag af oplysning, gennemsigtighed i EF-lovgivningen og samarbejde mellem medlemsstaternes offentlige forvaltninger. Denne opgave er ikke en opgave, der alene skal loeses af EF; medlemsstaterne boer medvirke i loesningen af opgaven paa basis af et permanent partnerskab.

For det andet skal det for at lette samhandelen og fremme investeringerne sikres, at produkter og processer opfylder kravet om teknisk kompatibilitet. Til opfoelgning af Raadets konklusioner vedroerende Groenbogen fra 1991 om europaeisk standardisering har man paa EF-plan forsoegt at udbygge stanardiseringsprocedurerne og standardiseringens rolle i EF-lovgivningen.

Virksomhederne og den enkelte maa vise, at de formaar at faa det fulde udbytte af de muligheder, det indre marked frembyder. Derfor kan det vaekstinitiativ, der blev lanceret paa Det Europaeiske Raads moede i Edinburgh, ikke ses isoleret fra den oekonomiske sammenhaeng og det oekonomiske klima, hvori EF optraeder. Det er nemlig kun, hvis der findes et reelt enhedsmarked, at virksomhederne kan hoeste fordelene af et vaekstinitiativ og paa denne maade medvirke til at vende de negative udviklingstendenser, der har vaeret fremherskende paa det seneste.

Naar aftalen om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade (EOES) traeder i kraft, vil de i forvejen meget naere handelsforbindelser mellem EF-landene og EFTA-landene blive yderligere udbygget, uanset at schweizerne for nylig forkastede aftalen ved en folkeafstemning. Bestemmelsen i aftalen om, at EFTA-landene skal acceptere langt stoerstedelsen af foranstaltningerne vedroerende det indre marked, vil saette yderligere skub i samhandelen og konkurrencen mellem de to landegrupper og derved medfoere betydelige oekonomiske fordele. Aftalen vil ogsaa bane vejen for, at disse lande gaar videre med deres klare hensigt om at ansoege om fuldt medlemskab af EF. Tilsvarende vil indgaaelsen af associeringsaftaler med en raekke central- og oesteuropaeiske lande fremme en stoerre integration og samhandel mellem landene i Central- og OEsteuropa og EF-landene.

Der er meget lidt tvivl om, at der vil vaere store oekonomiske fordele forbundet med, at Uruguay-Runden foerer til et forhandlingsresultat. Til trods for, at alle parter er enige om, at det er noedvendigt med et forhandlingsresultat i Runden, og at der, hvis dette ikke sker, vil vaere risiko for, at der ikke kan sikres fortsat vaekst i verdenshandelen, er det alligevel vanskeligt at opnaa et resultat. Dette er saa meget mere skuffende, som de problemomraader, der skiller parterne - efter at der er gjort fremskridt for nylig - nu er af forholdsvis mindre betydning i forhold til de samlede fordele, der staar paa spil. Det er derfor altafgoerende, at alle parter snarest muligt viser vilje til at faa loest de resterende problemer.

De nuvaerende vanskeligheder indsnaevrer den oekonomisk-politiske handlefrihed og stiller viljen til at modstaa kortfristede loesninger, der bevisligt skaber alvorligere problemer paa mellemlang sigt, paa en haard proeve. Det bedste bidrag, EF kan yde hertil, er at hjaelpe medlemsstaterne med at fastholde den linje, de har lagt. Vaekstinitiativet fra Edinburgh-moedet vil medvirke til at genskabe tilliden hos de oekonomiske beslutningstagere og derved forbedre udsigterne til vaekst. Men den oekonomiske politik maa nu med fast haand dirigeres i retning af at forbedre EF-oekonomiernes vaekstpotentiel efter de retningslinjer, der er beskrevet i denne beretning.

Raadet vedtager den oekonomiske aarsberetning for 1993 med dette for oeje og haaber, at diskussionen om beretningen i Europa-Parlamentet og Det OEkonomiske og Sociale Udvalg samt hos arbejdsmarkedets parter og i den brede offentlighed vil bidrage til, at det tilsigtede maal naas.

(1)() Prognose.(2)() Kun til og fra lande uden for EF.(3)() Offentlig sektors nettolaanebehov.(4)() Billedet forrykkes af den meget kraftige stigning i samhandelen med det tidligere DDR - behandles denne samhandel i stedet som EF-intern samhandel (dvs. EF inkl. de nye tyske delstater), bliver eksporten paa -1,3 og importen paa 5,8.(5) For de fleste variable er prognoserne i denne OEkonomiske AArsberetning baseret paa den traditionelle antagelse af, at der ikke sker nogen aendringer i den foerte politik, navnlig ikke i budgetpolitikken. Alle prognoser er opstillet pr. 11. januar 1993.(6) I samtlige tal for EF er de fem nye tyske delstater ogsaa medregnet, medmindre andet er angivet.(7) De prognoser, Kommissionen har opstillet, er baseret paa en teknisk valutakurshypotese. Med hensyn til den nominelle udvirkning i valutakurserne inden for EMS'en ventes der specielt ikke at ske stoerre aendringer i loebet af den periode, for hvilken prognosen er opstillet. For de andre valutaer bygger prognosen paa stabilitet i reale termer. Med hensyn til kursforholdet mellem US$ og DM bygger prognosen paa en gennemsnitskurs for hele 1993 paa 1 US$ = 1,66 DM.(8)() Ekskl. de fem nye tyske delstater.

STATISTISK BILAG

Vinter 1992/93 prognose

VIGTIGSTE OEKONOMISKE INDIKATORER 1990-1994

FAELLESSKABERNE, USA OG JAPAN

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

Tyskland.

Kilde: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

Kilde: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

/* Tabel: Se EFT */

Kilde: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber.

(1) Er baseret paa prognosen fra januar 1993 (endelig).

Vinter 1992/93 prognosen er omgaerdet af usaedvanlig stor usikkerhed. Prognosen er baseret paa standardantagelsen om en uaendret oekonomisk politik, hvilket medfoerer, at forudsigelsen for 1994 i det vaesentlige er en fremskrivning af den forventede udvikling i 1993. Det faktiske udfald for 1993, og i saerdeleshed for 1994, kan afvige vaesentligt fra den nuvaerende prognose, hvis der f.eks. sker stoerre aendringer i den oekonomiske politik.(2) Skift i 1991; - indtil 1991: nationale regnskabstal; - fra 1992: betalingsbalance.(3) Er baseret paa prognosen fra januar 1993 (endelig).

Vinter 1992/93 prognosen er omgaerdet af usaedvanlig stor usikkerhed. Prognosen er baseret paa standardantagelsen om en uaendret oekonomisk politik, hvilket medfoerer, at forudsigelsen for 1994 i det vaesentlige er en fremskrivning af den forventede udvikling i 1993. Det faktiske udfald for 1993, og i saerdeleshed for 1994, kan afvige vaesentligt fra den nuvaerende prognose, hvis der f.eks. sker stoerre aendringer i den oekonomiske politik.(4) Er baseret paa prognosen fra januar 1993 (endelig).

Vinter 1992/93 prognosen er omgaerdet af usaedvanlig stor usikkerhed. Prognosen er baseret paa standardantagelsen om en uaendret oekonomisk politik, hvilket medfoerer, at forudsigelsen for 1994 i det vaesentlige er en fremskrivning af den forventede udvikling i 1993. Det faktiske udfald for 1993, og i saerdeleshed for 1994, kan afvige vaesentligt fra den nuvaerende prognose, hvis der f.eks. sker stoerre aendringer i den oekonomiske politik.