++++

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 19 . december 1984

om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85

( IV/26.870 - Aluminiumimport fra Oesteuropa )

( Ku * en engelske , den franske , den italienske , den nederlandske og den tyske udgave er autentiske )

( 85/206/EOEF )

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab ,

under henvisning til Raadets forordning nr . 17 af 6 . februar 1962 ( 1 ) , foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler 85 og 86 , senest aendret ved akten vedroerende Graekenlands tiltraedelse ,

under henvisning til anmeldelse af 1970 i henhold til artikel 4 i forordning nr . 17 ,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 16 . august 1978 om at indlede proceduren ,

efter at have givet de beroerte virksomheder lejlighed til at udtale sig i henhold til artikel 19 , stk . 1 , i forordning nr . 17 og forordning nr . 99/63/EOEF af 25 . juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19 , stk . 1 og 2 , i Raadets forordning nr . 17 ( 2 ) ,

under henvisning til udtalelse afgivet af Det raadgivende Udvalg for Kartel - og Monopolspoergsmaal , og

ud fra foelgende betragtninger :

I . SAGSFREMSTILLING

1 . Aftalerne

1.1 . Indledning

Ved de aftaler , der er genstand for behandling under denne sag , begraensedes salget af raaaluminium og i sidste instans tillige andet aluminium fra udenrigshandelsorganisationerne i USSR , Polen , Ungarn , Tjekkoslovakiet og DDR , idet salg kun kunne finde sted til en gruppe vestlige raaaluminiumproducenter . Til gengaeld for de vestlige parters koeb af raaaluminium i ingots paatog udenrigshandelsorganisationerne sig med faa undtagelser pligt til ikke at saelge aluminium ( i form af ingots , skrot , sekundaaluminium eller halvfabrikata ) til andre mulige koebere i den vestlige verden fra 1963 til 1976 . Aftalernes gennemfoerelse omfattede hele raaaluminiumindustrien inden for EF og det meste af samme industri i Vesteuropa , og der foertes kontrol med eksporten til EF , EFTA-landene , USA og Sydamerika , ligesom visse maengder ingots blev omdirigeret fra EF til Tyrkiet og Japan .

Fra 1963 indgik foerst et engelsk selskab , nemlig Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . og senere dets schweiziske datterselskab , Brandeis Goldschmidt and Co . AG ( 3 ) en raekke aftaler om koeb med udenrigshandelsorganisationerne Raznoimport ( 4 ) , Impexmetal ( 5 ) , Metalimpex ( 6 ) , Kerametal ( 7 ) og Intrac ( 8 ) . Et vesttysk selskab ved navn Eisen und Metall Aktiengesellschaft indgik ligeledes en aftale om koeb med Intrac . En tilsvarende raekke aftaler om koeb blev indgaaet mellem paa den ene side Brandeis-selskaberne og Eisen und Metall og paa den anden side visse raaaluminiumproducenter . Disse aftaler angik videresalg af alle de maengder , der blev leveret i henhold til aftalerne om koeb . I tilslutning hertil bestod der visse aftaler og former for samordnet praksis .

1.2 . Parterne

1.2.1 . For nemheds skyld er der givet en oversigt over de vestlige deltagere i ordningerne i bilag 1 , hvad enten deres deltagelse fandt sted ved direkte koeb fra Brandeis-selskaberne eller Eisen und Metall eller indirekte ved modtagelse af leverancer af oest-metal uden aftale med koeberne ifoelge disse . Der er i alle tilfaelde tale om producenter af raaaluminium , og de fleste er integreret vertikalt i stoerre eller mindre omfang ( se afsnit 5.1 ) .

1.2.2 . De to Brandeis-selskaber driver handel med ikke-jernmetaller , og Brandeis Goldschmidt er fuldt medlem af London Metal Exchange ( LME ) .

1.2.3 . De oesteuropaeiske deltagere er de udenrigshandelsorganisationer , der har at goere med eksport af aluminium . De har hver isaer status som selvstaendige juridiske personer i forhold til den stat , hvori de har deres hjemsted ( 9 ) .

1.2.4 . European Primary Aluminium Association ( " EPAA " ) er en juridisk person efter lovgivningen i Forbundsrepublikken Tyskland . EPAA blev stiftet i 1969 med det vedtaegtsmaessige formaal at fremme raaaluminiumindustriens faelles interesser . EPAA er registreret med hjemsted hos Aluminium Zentrale i Duesseldorf . Paa det tidspunkt , hvor denne sammenslutning blev dannet , var samtlige medlemmer , der er opfoert som stiftende medlemmer i bilag 1 , koebere af aluminium i henhold til Brandeis-aftalerne . De eneste vestlige producenter , der var parter i Brandeis-aftalerne , men ikke tillige medlemmer af EPAA , var Nippon Light Metals ( " NLM " ) og Alugasa . NLM var ikke noget europaeisk selskab og producerede ikke raaaluminium i Europa , og Alugasa var en filial af et selskab , der allerede var medlem ( Péchiney-Ugine-Kuhlman ( " PUK " ) ) . Ingen af disse kunne optages som medlemmer i henhold til artikel 5 , stk . 1 , i EPAA's vedtaegter .

1.3 . Forhandlingerne og aftalerne om aftagelse af samtlige maengder

1.3.1 . I maanederne fra november 1962 til februar 1963 opnaaedes der principielt enighed mellem BACO , Swiss Aluminium , Montecatini , VAW og PUK om , at det var oenskeligt at faa oplysning om , paa hvilke betingelser Raznoimport ville vaere villig til at saelge sine eksportkvoter af raaaluminium udelukkende til de vesteuropaeiske aluminiumproducenter ( 10 ) . Et referat af det moede , paa hvilket Brandeis Goldschmidt blev bemyndiget til at rette henvendelse til Raznoimport , blev givet i et notat udfaerdiget af Brandeis Goldschmidt . Et moede mellem Brandeis Goldschmidt og Raznoimport fandt sted den 6 . februar 1963 . Raznoimport var principielt interesseret , og yderligere forhandlinger foerte til , at der i maj 1963 i Moskva blev indgaaet en aftale mellem Brandeis Goldschmidt som koeber og Raznoimport som saelger .

1.3.2 . Selv om alene BACO , Swiss Aluminium og PUK deltog i de sonderende moeder med Brandeis Goldschmidt " forstod sidstnaevnte , at disse selskaber tillige repraesenterede de fleste betydende vestlige producenter " ( 11 ) ( alle citater er oversat fra engelsk , medmindre andet er oplyst ) . Ved indgivelsen af sin ansoegning til Registrar of Restrictive Trade Practices i Det forenede Kongerige i 1968 oplyste BACO , at Brandeis Goldschmidt af BACO , Swiss Aluminium , Montecatini , VAW og PUK var blevet engageret til naermere at undersoege , hvorledes russerne stillede sig , lige som selskabet naevnte andre store vestlige producenter , som havde " oplyst , at de var villige til at deltage i ordningen " . Ifoelge disse oplysninger var der tale om ALCAN ( UK ) , VMW , Endasa , Elkem , Graenges og ASV . Som det fremgaar af det foelgende , aftog alle disse selskaber da ogsaa oestmetal fra Brandeis Goldschmidt i 1963 .

1.3.3 . Aftalen med Raznoimport blev fornyet i 1964 , saaledes at den gjaldt til udloebet af 1965 , i 1966 til udloebet af 1967 , og i 1968 til udloebet af samme aar . Efterhaanden viste der sig andre udenrigshandelsorganisationer som saelgere paa markedet , og disse blev paa samme maade indordnet i systemet af Brandeis Goldschmidt . I tidens loeb blev aftalerne ligeledes udstrakt til at gaelde andre produkter end raaaluminium i ingots . For hver ny saelgers vedkommende blev aftalen afpasset saaledes , at den kom til at indeholde den ophoersdato , der var fastlagt i den til enhver tid gaeldende aftale med Raznoimport . I 1967 var der fire udenrigshandelsorganisationer , der var saelgere , samt én der muligvis kunne blive saelger , og de maengder metal , som de haabede at afsaette i 1968 og fremefter , var blevet foroeget . Fra 1967 og fremefter afholdtes der efter saedvane foer indgaaelsen af de individuelle " Brandeis-aftaler " forhandlinger om samlede maengder og priser paa konferencer , der ( af de store vestlige parter ) blev kaldt " oestmetalkonferencer " ( Eastern metal conferences ) . Ordlyden af Brandeis-aftalerne var paa dette tidspunkt blevet nogenlunde standardiseret , og det der skulle forhandles om , var samlede maengdes priser og prisforhoejelser samt fravigelser af de bestaaende aftaler .

1.3.4 . I tabel 1 vises de samlede kontraherede maengder indtil 1968 i form af sammenlaegning af de maengder , som hver enkelt part aftog efter " Brandeis-aftalerne " , og fra 1968 til 1976 stammer tallene fra " oestmetalkonferencerne " . Det overskud , som udenrigshandelsorganisationerne havde til raadighed , viste efterhaanden en nedadgaaende tendens , og der var vanskeligheder paa det vestlige marked , saaledes at alle de oestmetalkonferencer , der fulgte efter den foerste , drejede sig om reguleringen af maengder eller priser .

1.3.5 . Paa oestmetalkonferencerne deltes formandskabet mellem Raznoimport og Swiss Aluminium . I den foerste konference ( i Budapest ) deltog fra vestlig side Swiss Aluminium , PUK , Alcan , BACO og Brandeis Goldschmidt . Men andre virksomheder ( 12 ) aftog oestmetal fra Brandeis Goldschmidt i 1968 , hvilket viser , at de accepterede resultaterne fra den foerste konference .

1.3.6 . Efter EPAA's stiftelse i 1969 benyttedes denne organisation som forum for droeftelserne af gennemfoerelsen af Brandeis-aftalerne og til loesning af de problemer , der til enhver tid opstod efter disse aftaler . Ved talrige lejligheder blev EPAA's generalforsamling anmodet om at give uindskraenket fuldmagt til forhandlerne paa den naeste oestmetalkonference , men til trods herfor blev der givet EPAA-medlemmerne underretning om de paa disse konferencer indgaaede aftaler , og medlemmerne blev anmodet om at tilslutte sig dem . Swiss Aluminium , der i 1963 var blevet valgt som koordinator og " talsmand " for de vestlige producenter , fik det foerste formandskab i EPAA . Det hold af forhandlerne , der skulle deltage i alle oestmetalkonferencer efter den foerste , synes at have bestaaet af EPAA's forretningsudvalg til enhver tid .

1.3.7 . Forhandlingerne med udenrigshandelsorganisationerne var i ét og alt udtryk for et samlet oenske hos de vesteuropaeiske producenter , hvilket for visses vedkommende fremgaar af , at de var aktive deltagere , og for andres vedkommende af , at de stoettede forhandlingerne ved at aftage oestmetal og ( senere ) blev medlemmer af EPAA .

1.4 . Gennemgang af gennemfoerelsesaftalerne

Brandeis-aftalerne

1.4.1 . Af forskellige aarsager blev de oprindeligt kontraherede maengder nedsat , og de endelige leverancer er vist i tabel 1 . Priserne er omhandlet i afsnit 4 .

1.4.2 . Det vaesentligste formaal med samtlige aftaler var at hindre , at der skete aluminiumleverancer til de vestlige markeder , navnlig de vesteuropaeiske markeder ad andre veje end gennem Brandeis-aftalerne . I det referat , der er udfaerdiget af Brandeis Goldschmidt vedroerende det foerste moede hedder det :

" Der skal soeges opnaaet garanti fra russerne for , at kun denne ( aftalte ) maengde vil blive eksporteret til den vestlige verden fra Sovjetunionen eller noget andet oestland . ( ... ) Begyndelsesdatoen maa foelge saa taet som muligt paa den dag , hvor russernes nuvaerende forpligtelser i henhold til byttehandler mv . er blevet opfyldt ( ... ) , idet det underforstaas , at russerne ikke i oejeblikket boer indgaa flere aftaler " .

Brandeis Goldschmidt bekraeftede dette over for Raznoimport paa moedet den 6 . februar 1963 :

" Vi ( Brandeis Goldschmidt ) meddelte dem , at vi principielt er interesseret i at koebe hele deres og de socialistiske landes produktion af aluminium til eksport til de vestlige markeder under forudsaetning af , at de garanterer , at kun de af os koebte maengder vil blive bragt paa disse markeder ved direkte salg eller i henhold til vareudvekslingsaftaler " .

I 1974 blev den den maengde ingots , der skulle aftages af Brandeis Goldschmidt , nedsat som resultat af oestmetalkonferencen i Venedig ( hvilket passede de vestlige producenter , fordi markedet var oversvoemmet med aluminium paa dette tidspunkt ) , men prisen pr . ton af resterende kvantum blev forhoejet . Man forboed udenrigshandelsorganisationerne at saelge det overskud , de herved fik , i de forbudte lande , selv om de lovede at saelge til Brandeis-prisen .

De aftaler , der blev indgaaet fra 1967 med Impexmetal , indeholder en bestemmelse , hvorefter der kan eksporteres 1 524 tons raaaluminium til omdannelse til halvfabrikata hos " medlemmer af koeberens gruppe " , dvs . de vestlige producenter .

1.4.3 . I begyndelsen havde parterne valgt en formulering af aftalen , hvorefter den oesteuropaeiske saelger paatog sig " ikke at saelge til andre lande " , og derefter opregne undtagne lande . Disse undtagelser var begraensede .

Andre produkter end raaaluminium blev hurtigt efter foejet til fortegnelsen over dem , der ikke maatte saelges " i andre lande " . Efter den foerste aftale var det udtrykkeligt tilladt Raznoimport at foretage salg af halvfavrikata , men i 1964-aftalen med Raznoimport indgik organisationen paa at begraense sin eksport af aluminiumplader til Det forenede Kongerige . Tabel 2 viser i skematisk form de begraensninger med hensyn til produkter , der blev indfoert , herunder begraensningerne med hensyn til vareudvekslingsaftaler , der var blevet omtalt fra begyndelsen , men foerst kom ind i aftalerne i 1968 .

Hvor der var tale om lande inden for de omraader , hvor statshandelsorganisationerne kunne foretage salg , men som kunne taenkes at vaere af stoerre interesse for de vestlige producenter , indfoerte man ofte aftalemaessige begraensninger til beskyttelse af de vestlige producenter , sa tabel 3 .

1.4.4 . I 1964 indfoerte man i den anden aftale med Raznoimport den klausul , der senere skulle blive kendt under navnet klausulen om " aanden i aftalen " ( " the spirit of the agreement clause " ) . Den loed saaledes :

" Viser det sig i perioden 1 . juli 1964 til 30 . juni 1965 , at eksport af aluminium fra andre kilder bliver af et saadant omfang , at de griber ind i aanden i aftalen , har saelgerne og koeberne ret til genforhandling af vilkaarene ... "

Udtrykket " aanden i aftalen " blev aldrig defineret , men meningen med det var aldrig at ramme , hvad man normalt ville kalde for bristende forudsaetninger for aftalen , fordi dette spoergsmaal allerede var omhandletaa den foerste aftale ( af 1963 ) . ( Klausulen om " bristende forudsaetninger " , der udtrykkeligt naevnte " forbud mod import eller eksport , blev paaberaabt af Impexmetal og Intrac i 1973 , da deres regeringer nedlagde forbud mod eksport " ) . I aftale af 1964 med Raznoimport synes omstaendigheder , der kunne " gribe ind i aanden i aftalen " at have vaeret eksport af aluminiumpartier fra visse andre statshandelsorganisationer , og i forbindelse med 1968-aftalen med Raznoimport bekraeftedes i et supplerende brev fra Brandeis Goldschmidt en aftale , hvorefter den bulgarske import skulle afkortes i de maengder , der skulle aftages fra Sovjetunionen . Klausulen om " aanden i aftalen " blev ligeledes benyttet til at stoppe eller indskraenke salg af aluminium ( i anden form end ingots ) eller til at sikre , at maengder , som det var tilladt at eksportere i henhold til aftalerne , blev solgt til priser , der ikke bragte aluminiummarkedet og aftalen i fare . Fra 1968 , og fremefter benyttedes klausulen for at daekke den mulighed , at aluminium kunne blive solgt paa LME , og at kvoten for aluminiumkabel kunne blive overskredet .

Eisen und Metall-aftalerne

1.4.5 . Brandeis Goldschmidt havde siden 1965 haft en aftale med den oesttyske underigshandelsorganisation Intrac . Den 20 . marts 1971 indgik Eisen und Metall en aftale med Intrac angaaende import af aluminium fra Den tyske demokratiske Republik . Aftalen faldt efter sin ordlyd inden for rammerne af den aftale , der var indgaaet af Brandeis Goldschmidt med Intrac ( dvs . aftale nr . EG/7000 ) , og den aftale maengde blev sat op til 75 000 tons , og aarskvoterne fra 1971 til 1975 blev foroeget tilsvarende . Det aftaltes endvidere , at leverancerne skulle finde sted inden for rammerne af den i Berlin indgaaede handelsoverenskomst mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Den tyske demokratiske Republik . Efter klausul 7 forpligtede Intrac sig til ikke at eksportere raaaluminium eller halvfabrikata til Forbundsrepublikken Tyskland ud over de aftalte maengder . Aftalen med Intrac ophoerte med udgangen af 1973 som foelge af force majeure .

1.5 . Forhandlingerne om den fjerde aftaleraekke

1.5.1 . Samtlige parter havde haft til hensigt at indgaa en raekke nye aftaler , der skulle loebe fra den 1 . januar 1976 til den 31 . december 1980 , men paa konferencen i Koebenhavn naaede man ikke laengere end til at forlaenge den loebende kontrakt med seks maaneder for at opnaa tid til forhandlinger . Undenrigshandelsorganisationerne oenskede at blive frit stillet med hensyn til salg til USA og Japan og sende aluminium til Vesteuropa med henblik paa omdannelse uden foerst at indhente tilladelse fra de vestlige producenter . De oenskede tillige at sende aluminium til de tidligere forbudte omraader , hvis det skete som led i vareudvekslingsaftaler .

1.5.2 . Disse forslag blev af BACO karakteriseret som " latterlige aendringer " , og i et andet telex anfoerte BACO , at " USA skal daekkes af aftalen , fordi det vil vaere let for forhandlerne at reeksportere til det europaeiske marked " . Alcan UK og ASV foreslog begge , at USA ikke skulle vaere " frit omraade " , og at eksporten af halvfabrikata skulle begraenses til 10 000 tons . BACO og ASV var af den opfattelse , at selv denne maengde halvfabrikata alene skulle kunne aftages af de vestlige producenter .

1.5.3 . Meningsforskellene mellem de vestlige producenter og udenrigshandelsorganisationerne kunne ikke bringes ud af verden , og forhandlingerne sluttede i juli eller august 1976 .

1.6 . Brandeis/de vestlige producenter

1.6.1 . Brandeis Goldschmidt indgik tilsvarende aftaler om koeb med de vestlige producenter under brug af serienumre , hvori de foerste bogstaver staar for oprindelseslandet . En oversigt over disse aftaler indeholdes i bilag 2 . Oprindelig gengaves i disse aftaler i alt vaesentligt ordlyden af de aftaler , der var indgaaet af Brandeis Goldschmidt med udenrigshandelsorganisationerne , og navnlig var der en fuldstaendig gengivelse af de begraensninger , der var paalagt udenrigshandelsorganisationerne i deres salg af raa - og sekundaaluminium , skrot og halvfabrikata . Senenere indfoertes forskellige aendringer . Det historiske forloeb vedroerende disse fremgaar af afsnit 7.2 .

1.6.2 . Indtil 1968 blev aftalerne indgaaet med Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . 1968-aftaleraekken og de aftaler , der blev indgaaet i 1971 , blev sluttet med Brandeis Goldschmidt and Co . AG , der er et 100 % datterselskab af Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . I skrivelse til Kommissionen af 7 . januar 1980 har Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd oplyset foelgende :

" Aftalerne blev indgaaet af Brandeis Goldschmidt and Co . AG , i stedet for Brandeis Goldschmidt and Co . Ltd . fra 1968 og fremefter for at undgaa noedvendigheden af at anmelde aftalerne til Registrar of Restrictive Trade Practices . "

( Registrar havde spurgt om enkelthder i aftalerne , fordi de ikke var anmeldt til ham . )

2 . Gennemfoerelsen af aftalerne

2.1 . Medlemskab af EPAA

Paa det tidspunkt , hvor EPAA blev stiftet , var samtlige medlemmer af organisationen koebere i henhold til Brandeis-aftalerne . Naar nye medlemmer tilsluttede sig EPAA , blev de af Swiss Aluminium opfordret til at aftage en kvote af det aluminium , der blev indkoebt efter Brandeis-aftalerne , Opfordringen var formuleret saaledes , at det var klart , at deltagelse i Brandeis-ordningen var en pligt , som et medlem EPAA havde over for de oevrige medlemmer .

2.2 . Tildelinger til de vestlige producenter

2.2.1 . Aluminium , der blev koebt i henhold til Brandeis-aftalerne , blev fordelt blandt deltagerne i forhold til hver enkelts andel af salget i Vesteuropa . Forholdstallene blev udregnet af Swiss Aluminium paa basis af oplysninger af salg af aluminium , som kraevedes oplyst over for selskabet af samtlige deltagere . I salget medregnedes salg af raaluminium til udenforstaaende parter , leverancer af raaaluminium til datterselskaber og leverancer i Europa til amerikanske producenter som led i byttehandler . ( " swaps " ) . De salgstal , der kraevedes , var tallene for det seneste kalenderaar foer fremkomsten af kravet om oplysninger , og kvoterne blev tildelt for det foelgende aar . ( F.eks . blev kvoten for 1971 fastsat paa basis af de salgstal for 1969 , som var blevet oplyst efter en anmodning , der fremkom i september 1970 ) .

2.2.2 . Paa basis af disse oplysninger blev der fastsat en kvote for hver deltager . Nye medlemmer af EPAA , der ikke tidligere havde produceret raaaluminium , skulle anslaa deres produktion i det foelgende aar . Denne fremgangsmaade fulgtes i 1970 for Anglesey Aluminium , Kaiser-Preussag og Metallgesellschaft samt i 1973 for Alsar .

2.2.3 . Fremgangsmaaden gennemfoertes i hele aftalernes loebetid . Swiss Aluminium underrettede ved et cirkulaere ( indtil 1970 ) eller ( efter 1970 ) ved rundsendelse af " fordelingslister vedroerende oestmetal " hvert enkelt selskab om den kvote , der var fastsat for det .

2.2.4 . Da de lister , hvorved kvoterne blev fastsat , blev rundsendt til alle medlemmer af EPAA , blev samtlige medlemmer klar over de maengder oestmetal , der koebtes af de oevrige . Hvis et EPAA-medlem bestred opgoerelsen af sin egen eller et andet medlems kvote , undersoegte Swiss Aluminium sagen og anmodede andre EPAA-medlemmer om naermere oplysninger .

2.2.5 . De maengder metal , som fra 1971 afkoebtes Brandeis Goldschmidt , er vist i tabel 4 for hver aftale og hvert aar .

2.2.6 . Medens grundlaget for hele ordningen fra 1963 til 1976 var en af de aftaler , der var indgaaet mellem Brandeis Goldschmidt og udenrigshandelsorganisationerne , og de hertil svarende aftaler mellem Brandeis Goldschmidt og de vestlige producenter , var der dog disse af disse , herunder navnlig VAW , RTZ og BICC , der deltog uden at underskrive nogen standardformuleret Brandeis-aftale . Raaaluminium , der var solgt i henhold til Brandeis-aftalerne blev ogsaa byttet ( i swaps ) mellem deltagerne . En kvote , der var reserveret til Japan efter den af Brandeis Goldschmidt indgaaede aftale med udenrigshandelsorganisationerne , blev aftaget af NLM i henhold til aftale nr . RUI . Denne kvote udgjorde ca . 7 % af den samlede maengde , der var koebt i henhold til Brandeis-aftalerne .

2.2.7 . Da Eisen und Metall-aftalen afloeste Brandeis-aftalen med Intrac , indvilligede VAW i at aftage den fulde kvote paa 75 000 tons fra Eisen und Metall , og VAW indgik yderligere aftale med Alusuisse Deutschland GmbH , Kaiser Preussag Aluminium GmbH , Metallgesellschaft AG og Gebrueder Giulini GmbH , hvorefter aluminium , der koebtes af Intrac , blev fordelt mellem de fem vesttyske producenter . For andet halvaar 1973 indvilligede Alusuisse i at aftage de andele i den tillaegskvote , der var tildelt Giulini , Kaiser Preussag og Metallgesellschaft . Intrac opsagde aftalen i 1973 , fordi regeringen i DDR havde fastsat forbud mod eksport af raaaluminium .

2.3 . Begraensninger med hensyn til videresalg af oestmetal

2.3.1 . Aluminium i ingots , der var solgt i henhold til Brandeis Goldschmidt - og Eisen und Metall-aftalerne bar de paagaeldende producenters stoeberimaerker . Udenforstaaende ville derfor vaere i stand til at skaffe sig kendskab til dette aluminium oprindelse , med mindre det blev omsmeltet . Det var derfor indforstaaet mellem de vestlige producenter , at oestmetal ikke maatte saelges til udenforstaaende parter , medmindre det var blevet omsmeltet , saaledes at dets oprindelse ikke laengere kunne konstateres .

2.3.2 . Under hoeringen paastod Alcan , at det ville have vaeret uoekonomisk at omsmelte disse ingots med henblik paa salg som ingots af ulegeret raaaluminium , hvorimod Swiss Aluminium , VAW og VMW i deres svar anfoerte , at omsmeltning ville have medfoert en omkostningsforoegelse paa ca . 4 % . Der er her tale om omsmeltning med det saerlige formaal at udskifte de oprindelige stoeberimaerker med andre . Det blev under hoeringen for Kommissionen oplyst , at hvis oestmetallet blev fyldt i en digel med raaaluminium ved den temperatur , den har efter produktion i cellerne , kunne omsmeltningen finde sted uden yderligere omkostninger , da aluminiumets temperatur , naar det tages ud af smelteovnen er ca . 970 * C , medens aluminiums smeltepunkt er omkring 630 * C .

2.3.3 . De fleste af de vestlige producenter benaegter , at denne begraensning paa nogen maade var obligatorisk . Alcan indroemmer dog , at " selskabet i aftalernes loebertid var af den bestemte opfattelse , at der bestod en aftale af denne art " . Swiss Aluminium refererede til den i et brev fra samme tid og kaldte den en " Gentlemen's Agreement " eller " stiltiende aftale " :

" ... vi vil ligeledes gerne paapege , at det er en stiltiende aftale mellem medlemmerne af EPAA , at oestmetal ikke maa saelge til udenforstaaende , med mindre det er blevet omsmeltet , og dets oprindelse ikke laengere kan konstateres " .

Da Alsar i et telex til Swiss Aluminium den 9 . november 1973 under henvisning til aftale nr . RU 18 udpegede Rotterdam som lossehavn , skrev en medarbejder i Swiss aluminium i haanden en tilfoejelse paa den modtagne kopi :

" Er Alsar bekendt med , at oestmetal ikke maa saelges uden videre , men skal omsmeltes i deres eget smelteri ? "

Denne bemaerkning skyldtes utvivlsomt , at Rotterdam er kendt som et centrum for det fri aluminiummarked . Swiss Aluminium anfoerte foelgende i sit svar til Alsar :

" dette metal boer ikke saelges til udenforstaaende , med mindre det er blevet omsmeltet forinden . Det staar Dem naturligvis frit for at saelge det direkte til en anden vestlig producent , hvis De oensker det " .

Disse og andre dokumenter viser , og Kommissionen anser det for oplyst , at der var en underforstaaet aftale , der havde til formaal at hindre salg til udenforstaaende af aluminiumet i dets oprindelige skikkelse .

2.3.4 . Parterne goer gaeldende , at omsmeltning var en teknisk noedvendighed , da mange kunder ikke havde mulighed for selv at foretage omsmeltninger . Det var imidlertid ikke alle mulige kunder , der var saaledes stillet . Brugere af skrot uden for de integrerede producenters raekker bruger f.eks . ingots af 99,5 % renhed som tilsaetning , og navnlig behoevede aluminiumhandlere ikke at foretage omsmeltning . Mange EPAA-medlemmer ville sandsynligvis aldrig saelge oestmetal i dets oprindelige skikkelse . Den stiltiende aftale om ikke at saelge til udenforstaaende uden omsmeltning overholdtes i almindelighed .

Det accepteredes , at videresalg til andre EPAA-medlemmer eller deres datterselskaber kunne ske uden omsmeltning , og kun VMW og VAW synes at have solgt mindre uomsmeltede maengder til tredjemaend i 1973 og 1974 . I 1976 forespurgte VMW , om dets kvote af russisk aluminium kunne leveres uden maerker i saakaldt " neutral " form , men fik afslag fra Raznoimport .

Under hoeringen blev VMW spurgt , hvorfor selskabet havde fremsat denne forespoergsel , og svaret gik ud paa , at det ville have vaeret lettere for selskabet , hvis omsmeltning ikke havde vaeret noedvendig , da det oestmetal , det koebte , almindeligvis blev solgt til tredjelande uden for EF .

Dette viser , at det i det mindste for nogles vedkommende ikke var teknisk noedvendigt at foretage omsmeltning . Havde der teknisk vaeret behov herfor , ville en stiltiende aftale ikke have vaeret noedvendig , og ej heller havde det vaeret fornoedent at haandhaeve den .

2.3.5 . Stoerstedelen af det aluminium i ingots , der blev solgt i henhold til Brandeis-aftalerne var efter koebernes oenske af 99,5 % renhed . De vestlige deltagere paastaar , at denne procent almindeligvis var for lav til , at aluminiumet kunne saelges , og Kommissionen erkender , at markedet er begraenset . Af samme grund havde de vestlige producenter en interesse i at foretage omsmeltning , for herved kunne metallet forbedres ved at blive smeltet sammen med metal af en hoejere renhedsgrad under benyttelse af temperaturintervallet mellem aluminiums smeltepunkt og den hoejere temperatur ved metallets udtagelse af cellerne . Kun for saa vidt kan det haevdes , at omsmeltning var teknisk noedvendig .

2.3.6 . Deltagerne har gjort gaeldende , at omsmeltningsordningen var nyttig ved haandhaevelsen af Brandeis-ordningerne , eftersom den sikrede , at der ikke kom oestmetal med stoeberimaerker paa de vestlige markeder . Herigennem var det muligt at kontrollere , at udenrigshandelsorganisationerne overholdt deres pligter med hensyn til at undlade eksport til vesteuropaeiske lande .

2.4 . Salg mellem EPAA-medlemmerne indbyrdes

2.4.1 . I nogle tilfaelde omfattede kvoter , der var tildelt visse vestlige producenter , maengder , der skulle aftages af andre vestlige producenter i henhold til ordninger , der var truffet mellem de beroerte producenter . Ordninger af denne art var truffet mellem Alcan og VAW og mellem Swiss Aluminium , RTZ og BICC .

2.4.2 . Selv om VAW var et af de selskaber , der i 1963 havde erklaeret sig enige i , at Brandeis Goldschmidt skulle foere forhandlingerne med Raznoimport , blev den foerste skriftlige aftale mellem VAW og Brandeis Goldschmidt foerst indgaaet i 1967 om koeb af aluminium fra Impexmetal . I sit svar paa Kommissionens klagepunkter har VAW anfoert , at " det foerst deltog i de samordnede koeb af oestaluminium i juni 1968 " . Som svar paa et spoergsmaal under hoeringen erklaerede VAW's repraesentant , at " det med hensyn til VAW's deltagelse er rigtigt og ikke kan bestrides , at vi foerst blev deltagere i den samordnede aktion efter den afgoerende droeftelse i 1968 . Vi paatog os aldrig nogen forpligtelse foer og indgik ikke nogen aftale . " Ingen af disse udtalelser var et fuldstaendigt korrekt udtryk for VAW's deltagelse i Brandeis-aftalerne . Det foreliggende bevismateriale viser , at VAW efter at have vaeret et af de selskaber , der udpegede Brandeis Goldschmidt til at indgaa den foerste aftale med Raznoimport i 1963 , var deltager i disse aftaler fra foerste faerd . Noejagtig , hvorledes VAW deltog i Brandeis-aftalerne fra 1963 til 1968 , blev foerst oplyst for Kommissionen af Alcan i et brev af 23 . januar 1980 .

Det fremgaar heraf , at Alcan indvilligede i at overtage VAW's tildeling af oestmetal henhold til ordningerne med Raznoimport i 1963 og 1964 , med Metalimpex i 1964 og 1966 og med Intrac i 1965 og 1966 . Til gengaeld for Alcans accept af at overtage en tildeling af oestmetal paa VAW's vegne indvilligede sidstnaevnte i at aftage tilsvarende maengder af aluminiumprodukter fra Alcan . I praksis kraevede Alcan imidlertid ikke altid saadanne koeb foretaget , eller sagen blev ordnet paa anden maade af VAW . Ifoelge Alcans svar var VAW ikke i stand til at tage direkte del i Brandeis-aftalerne , fordi import af oestaluminium til Forbundsrepublikken Tyskland paa davaerende tidspunkt var forbudt eller kun tilladt i meget begraenset omfang .

2.4.3 . Den kvote , der fra 1971 og fremefter blev tildelt Swiss Aluminium , omfattede de maengder , der skulle aftages af RTZ og BICC . For de endelige koeberes vedkommende svarede kvoterne til deres respektive andele i foerst Anglesey Aluminium Ltd.'s anslaaede produktion og senere dette selskabs salgstal , saaledes at den indbyrdes fordeling fandt sted efter deres aktiebesiddelser i selskabet ( 13 ) .

2.4.4 . RTZ's og BICC's deltagelse synes at have vaeret ordnet paa denne maade for at omgaa Restrictive Trade Practices Act i Det forenede Kongerige . Anglesey Aluminium Ltd havde i december 1970 indvilliget i at paatage sig pligt til at aftage aluminium i henhold til Brandeis-aftalerne , da selskabet var blevet medlem af EPAA , men i januar 1971 tilkendegav RTZ , at der var " juridiske og tekniske problemer " i forbindelse med dets deltagelse , at det havde haft en lang droeftelse med BACO , og at " vi forsoeger at finde en formel , der ikke kan tilsidesaettes af Trade Practices Court i Det forenede Kongerige " , hvorefter selskabet spurgte , om Swiss Aluminium ville vaere villigt til at indgaa aftalen med RTZ og paatage sig dets forpligtelser ifoelge " hovedaftalen " ( master agreement ) . Dette skete faktisk .

2.4.5 . Fordelingslisten vedroerende oestmetal for 1974 viser , at den kvote , der blev tildelt Alcan Canada , tillige omfattede en andel til en tredjepart . Den maengde oestmetal , der aftoges af Alcan , omfattede ikke blot den maengde , der svarede til salg foretaget af Alcanselskaber i Europa , men tillige en maengde , der forholdsmaessigt svarer til Kaiser Aluminium and Chemical Corporations andel i Alcan Booth Industries Ltd's salg ( hvori Kaiser paa alle tidspunkter , der er af betydning for denne beslutning , ejede 25 % af aktierne ) .

2.4.6 . I 1968 indgik Mosal A/S , der var et datterselskab ejet af Elkem og Aluminium Company of America ( Alcoa ) , en aftale om koeb med Brandeis Goldschmidt . I 1971 blev en lignende aftale indgaaet af Elkem , men den kvote , der blev tildelt efter denne aftale , blev beregnet ikke blot paa grundlag af Mosal's salg i Vesteuropa , men tillige efter Alcoa's salg i Vesteuropa . Selv om det var Elkem , der undertegnede Brandeis-aftalen i 1971 , blev over 60 % af den tildelte kvote beregnet paa grundlag af salg foretaget af enten Alcoa direkte eller gennem Mosal .

2.4.7 . Ovennaevnte langtidsordninger mellem Alcan , VAW , Swiss Aluminium , RTZ , Kaiser , BICC , Elkem og Alcoa var ikke de eneste tilfaelde , hvor oestmetal passerede over en vestlig metalproducent til en anden . Hertil kommer konkrete salg og swap-transaktioner med oestmetal , der fra tid til anden blev foretaget mellem EPAA-medlemmer i den daglige handel .

3 . Haandhaevelsen af aftalerne

3.1 . Indledning

Formaalet med og virkningen af de raekker af aftaler , der blev indgaaet mellem Brandeis Goldschmidt , de vestlige aluminiumproducenter og udenrigshandelsorganisationerne ses af den maade , hvorpaa de blev gennemfoert og haandhaevet , og af de former for handlinger , som blev betragtet som misligholdelse .

3.2 . Under hele Brandeis-ordningens loebetid tog de vestlige producenter skridt til at haandhaeve de begraensninger , som udenrigshandelsorganisationerne havde paataget sig .

3.3 . Haandhaevelsen af 1963-1964 og 1964-1965-aftalerne

3.3.1 . Den i 1963 mellem Raznoimport og Brandeis Goldschmidt indgaaede aftale tillod udtrykkeligt Raznoimport at saelge halvfabrikata af aluminium . I 1964 indgik en uafhaengig forhandler i Det forenede Kongerige , nemlig Non-Ferrous Stockholders , aftale om import af op til 10 000 tons aluminiumplade . Regeringen i Det forenede Kongerige havde kort tid forinden sat aluminium paa " open general licence list " ( friliste ) som resultat af en handelsoverenskomst , der var indgaaet mellem regeringerne i Det forenede Kongerige og Sovjetunionen , og Non-Ferrous Stockholders soegte at benytte denne mulighed for at goere forretninger . Da Alcan UK , Baco og Swiss Aluminium imidlertid hoerte om Non-Ferrous Stockholders' kontrakt , forhindrede de i faellesskab opfyldelsen af den ved at faa Raznoimport til at forpligte sig til ikke at eksportere aluminiumplader til Det forenede Kongerige .

I en telexmeddelelse af 1 . maj 1964 fra Alcan UK til Alcan International Ltd hed det :

" Vedroerende ( Alcan SA's ) telex af 30 . april indtager ( BACO ) nu det standpunkt , at vi maa benytte os af den position , som er nu er skabt ved metalforhandlingerne til at insistere paa fuldstaendig annullation af pladekontrakten mellem russerne og Non-Ferrous Metals . Efter hans opfattelse , som vi er enige i , vil blot 2 000 tons russisk aluminiumplade om aaret have en alvorlig indflydelse paa stabiliteten af markederne i Det forenede Kongerige og paa kontinentet , og der maa traeffes alle mulige foranstaltninger til at forebygge dette ... ( BACO ) naegter at underskrive metalaftalen , med mindre russerne skriftligt forpligter sig til at afstaa fra enhver form for gentagelse af eksport af halvfabrikata til Vesteuropa ... Vi anmoder Dem om at underrette os om , hvilken stilling vi skal indtage paa moedet i Zuerich paa mandag , hvor vi forstaar , at Alcan SA og Alcan UK repraesenterer gruppen ... " .

Ved et brev af 18 . maj 1964 forpligtede Raznoimport sig til ikke at eksportere 3 000 tons aluminiumplade til Det forenede Kongerige i perioden maj 1964 til december 1965 .

3.3.2 . Ved bestemmelsen om " aanden i aftalen " , som foerste gang dukkede op i 1964 , forpligtede Metalimpex sig til " at behandle ... salg af halvfabrikata af aluminium efter aanden i denne aftale " . Parterne hentydede herved til , at salg af halvfabrikata skulle holdes paa det hidtidige niveau . I et memorandum af 15 . september 1965 fra BACO hedder det :

" Ifoelge en betingelse i kontrakten skulle russerne begraense deres eksport af halvfabrikata af aluminium til Det forenede Kongerige til 3 000 tons i kontraktperioden . Disse 3 000 tons skulle kunne leveres ud over de 2 000 tons , som allerede var bestilt , men endnu ikke leveret . Ungarerne paatog sig at begraense deres salg af halvfabrikata i Det forenede Kongerige til det hidtidige niveau ( ca . 660 tons aarligt ) " .

3.4 . Haandhaevelsen af 1968-1970-aftalerne

3.4.1 . Et brev af 22 . juli 1970 fra Swiss Aluminium til Brandeis Goldschmidt viser , af aftaleraekkerne fra 1968 til 1970 faktisk blev misligholdt , og at der blev taget skridt fra EPAA's medlemmers side til at bringe saadanne misligholdelser til ophoer . I brevet er der givet en opstilling over misligholdelserne , hvoraf en kopi er vist i tabel 5 . Dette brev viser tillige , at det vigtigste middel , der benyttedes af medlemmerne af EPAA for at forhindre , at udenrigshandelsorganisationerne fik fordele af leverancer ud over de vedtagne kvoter , var at fradrage de for meget leverede maengder i kvoten for det foelgende aar .

3.4.2 . I hele Brandeis-aftalernes loebetid var der jaevnlig knaphed paa aluminiumskrot i EF og andre vesteuropaeiske lande . Det indgik aldrig i noget af de beroerte vesteuropaeiske landes politik , at der skulle ske en begraensning i importen af aluminiumskrot . I 1968 og 1969 rettede sekundaere smelterier i Det forenede Kongerige adskillige henvendelser til Board of Trade om afhjaelpning af knapheden paa aluminiumskrot , og som led i disse henvendelser paapegede Association of Light Alloy Refiners and Smelters , at importen fra Sovjetunionen var naaet op paa 15 000 tons i 1965 , hvor Sovjetunionen var blevet en hovedleverandoer af skrot til markedet i Det forenede Kongerige . Denne kilde var nu " loebet helt toer " .

Ved hver enkelt henvendelse tilkendegav de primaere smelterier i USA , at der var tilstraekkelige forsyninger med raaaluminium til erstatning af skrot . Raaaluminium for de sekundaere smelterier var dyrere end skrot .

3.4.3 . Klagerne over brud paa oestmetal-aftalerne og de handlinger , der ivaerksattes i 1970 til haandhaevelse af aftalerne , er vist i tabel 6 , som tildels overlapper tabel 5 .

De handlinger , som foretoges i 1970 med henblik paa at haandhaeve restriktionerne i hver enkelt af aftalerne mellem Brandeis Goldschmidt og udenrigshandelsorganisationerne for saa vidt angaar leverancer til EF , kan fremstilles noget mere udfoerligt .

Raznoimport

3.4.4 . Brandeis Goldschmidt klagede den 12 . august 1970 i forbindelse med levering af 1 000 tons raaaluminium i ingots i Rotterdam til en metalhandelsvirksomhed ved navn Panchaud Frères SA . Da Raznoimport tilkendegav , at det ikke havde modtaget noget svar paa et brev angaaende denne sag til Panchaud Frères , svarede Brandeis Goldschmidt :

" Vi ... har bemaerket , at De endnu ikke har modtaget noget svar fra Panchaud Frères SA angaaende de 1 000 tons russisk aluminium , som er afskibet til Rotterdam uden om Baselaftalen .

Da vi imidlertid har forelagt uigendrivelige beviser for , at dette metal var raaaluminium i ingots af russisk oprindelse , der var afskibet fra Sovjetunionen , vil vi fradrage denne maengde i kvoten for fjerde kvartal " .

3.4.5 . Klager blev ligeledes fremfoert af Endasa , vedroerende levering af 152 tons aluminium i ingots af russisk oprindelse til en spansk kabelfabrik ved navn Echevarria Hermanos SA . Klagen , der var indeholdt i et brev af 13 . november 1970 , var stilet til EPAA i Duesseldorf og loed saaledes :

" Vi bekraefter ( vort ) telex angaaende import af aluminium i ingots fra Sovjetunionen .

Spansk importlicens nr . 7.155.023 er blevet udstedt til kabelfabrikken " Echevarria Hermanos SA " paa 152 234 kg aluminium i ingots til en pris cif spansk havn , der svarer til US c/lb 21,00 ( 14 ) , og dette metals oprindelsesland viser sig at vaere Sovjetunionen . "

Swiss Aluminium svarede ved telex af 20 . november 1970 :

" ( Deres brev ) af 13 . november 1970 til EPAA . Vaer venlig at sende alle breve vedroerende oestmetal til Zuerich "

og opfordrede Endasa til at fremskaffe yderligere oplysninger . Det blev til sidst fastslaaet af Swiss Aluminium , at det paagaeldende parti oprindelig var bestemt til Det forenede Kongerige i henhold til Brandeis-aftalerne , men at det var blevet videresendt af den paagaeldende vestlige producent .

Impexmetal

3.4.6 . Et tilbud til Swiss Aluminium om 1 000 tons polsk aluminium affoedte foelgende brev af 9 . juli 1970 fra Swiss Aluminium til Brandeis Goldschmidt :

" Dette tilbud betegner et brud paa vor aftale . For ikke at oedelaegge markedet har Swiss Aluminium besluttet sig til at koebe dette metal i stedet for at lade det tilbyde til uafhaengige aluminiumforbrugere .

Dette kvantum , som er paa noejagtig 1 000 tons , vil blive fradraget i den kvote for 1970 , som Impexmetal skal levere til gruppen . For at goere det muligt for Dem at foere bevis over for Impexmetal , Warshawa , sender vi Dem den originale attest for analyse udstedt af Huta Aluminium " Konin " .

( ... ) Herefter nedsaettes den samlede maengde , som skal aftages fra Impexmetal i indevaerende aar til 15 085 long tons . Underret venligst Impexmetal herom " .

3.4.7 . Swiss Aluminium klagede ligeledes over virksomhed fra en britisk metalhandlers side , der solgte polsk aluminium til Argentina . I en telexmeddelelse af 2 . december 1970 til Brandeis Goldschmidt hed det :

" Vi har paalidelige underretninger om , at British Metals Corporation i Argentina har tilbudt polsk metal til en pris af US dollars 523/1 000 kg/180 dage . Dette er i strid med klausul 2 ( pris , der ikke ligger under ( 15 ) ) . Fremsaet krav om tilbagetagelse af tilbudet - hvis salg gennemfoeres , vil vi fratraekke " .

3.4.8 . Den 4 . december 1970 fremsatte Swiss Aluminium yderligere en klage over for Brandeis Goldschmidt

" Ungarsk eller polsk metal

Vort datterselskab Satral , Belgien , har modtaget tilbud fra Landa Metals paa 200 tons til dollars 198/t . Alle disse tilbud synes at skulle hoere til dagens orden , og de har en skadelig indvirkning paa prisniveauet .

Anmod venligst leverandoererne om at stoppe denne galskab nu " .

Meddelelsen blev sendt til baade Impexmetal og Metalimpex .

Metalimpex

3.4.9 . Ved brev af 20 . maj 1970 til Brandeis Goldschmidt soegte Swiss Aluminium at udvirke tilbagetagelse af et tilbud paa ungarsk aluminium til Alfa Romeo SpA . Brevet loed som foelger :

" Vi har faaet underretning om , at ungarerne , formentlig Metalimpex , har tilbudt at levere Alfa Romeo 4 000 tons aluminiumlegering Al Si 9 , i 1971 , og at de desuden allerede har leveret 200 tons i 1969 .

Begge handlinger er et brud paa den nuvaerende kontrakt , da den seneste dato for en ny kontrakt er den 31 . oktober 1970 , og tilbud for naeste aar ikke maa afgives inden denne dato .

Vaer venlig at protestere mod dette og at kraeve tilbagetagelse af tilbudet . De 200 tons , som blev leveret i fjor , vil blive fradraget naeste aar ... " .

3.4.10 . Bortset fra de 200 tons , der var leveret i 1969 , koebte Alfa Romeo SpA ikke yderligere metal fra Metalimpex eller nogen anden udenrigshandelsorganisation .

Metalimex/Kerametal

3.4.11 . I januar 1970 blev et slovakisk selskab , Kerametal Ltd , sammen med Metalimex ansvarligt for aluminiumleverancerne i henhold til Brandeis-aftalerne . Det staar ikke klart , hvorvidt det ny selskab , Kerametal , havde soegt at blive frigjort fra begraensningerne i henhold til Brandeis-aftalerne eller ej , men Brandeis Goldschmidt indskaerpede efter et moede i juli 1970 Kerametal foelgende :

" Vedroerende sekundaaluminium , halvfabrikata , legeringer og de oevrige former for raaaluminium , som vi droeftede , beklager vi , at klausul 2 i aftalen ikke paa nogen maade kan aendres eller fraviges " .

Intrac

3.4.12 . I begyndelsen af 1970 meddelte Intrac Brandeis Goldschmidt , at det havde indgaaet aftale om salg af 2 200 tons aluminiumtraad og 3 750 tons raaluminium i ingots til Forbundsrepublikken Tyskland . Intrac foreslog selv , at disse i alt 5 950 tons skulle traekkes fra den samlede maengde paa 8 990 tons , der skulle leveres i henhold til Brandeis-aftalen . Brandeis Goldschmidt svarede den 27 . januar 1970 :

" ( ... ) vore venner er ikke indforstaaet i Deres salg af aluminiumtraad og den deraf foelgende nedsaettelse af leverancen af aluminium i ingots .

Vi henviser herom til Deres brev af 26 . juni 1968 .

Vore venner insisterer paa , at De maa annullere kontrakten paa traad og levere de paagaeldende ingots . Vi erkender , at De kan have vanskeligt ved at annullere en eksisterende kontrakt , selv om den aldrig burde vaere indgaaet . For at finde en loesning foreslaar vi , at De leverer de 2 000 tons ingots i aar , og dette kvantum vil saa blive fradraget i en eventuel kontrakt for 1971 .

Vaer venlig at bekraefte dette , da vi er overbeviste om , at der ellers bliver ubehageligheder " .

Intrac svarede , at det ikke forstod , hvorledes der kunne opstaa " ubehageligheder " , hvis Intrac fradrog de paagaeldende maengder i de kvoter , som det skulle levere i henhold til Brandeis-aftalen . Herpaa svarede Brandeis Goldschmidt :

" ( ... ) Hvis De ser paa den kontrakt , som Brandeis Goldschmidt Basel har med Dem , er der ikke nogen tvivl om , at salget af de 2 000 tons er forbudt . De indtager det standpunkt , at DIA i 1968 solgte metal , der senere blev fratrukket af os , og at dette skal danne praecedens . Salget i 1968 var et kontraktbrud , vi protesterede og foretog fradrag , da De i Deres brev af 26 . juni 1968 bekraeftede , at yderligere salg ikke ville blive foretaget af DIA . Vi behandlede med andre ord denne handel som en undtagelse , men det giver under ingen omstaendigheder Dem eller DIA ret til at foretage yderligere salg og senere fratraekke et tilsvarende kvantum i Deres kontrakt med Basel .

De maa vaere enige i , at den kontrakt , som De har med Basel , ville vaere uden nogen som helst mening , hvis vi gav Dem disse rettigheder , da dette ville give Dem adgang til at saelge enten halvfabrikata eller ingots , naar markedet var i Deres favoer , til en pris , der var hoejere end kontraktprisen , for saa senere at fradrage den paagaeldende maengde ( ... ) Vaer under alle omstaendigheder saa venlige at levere de 2 000 tons ingots i henhold til vor tidligere opfordring , da vi ikker kan aendre vort program , og vi vil saa traekke fra ( ... ) i 1971 " .

Brandeis Goldschmidt sendte Swiss Aluminium kopier af de telexmeddelelser , der var udvekslet med Intrac vedroerende de 2 000 tons aluminium , og paatogsig at holde Swiss Aluminium underrettet . Brandeis Goldschmidt meddelte den 6 . maj 1970 Swiss Aluminium foelgende :

" partiet blev reduceret til kun 500 tons og aftalen aendret til en aftale om omdannelse og ikke et direkte salg " .

3.4.13 . Intrac's virksomhed var fortsat genstand for klager . Den 27 . maj 1970 meddelte Swiss Aluminium Brandeis Goldschmidt foelgende :

" Har netop hoert fra Tyskland , at Den tyske demokratiske Republik tilbyder 5 000 til 7 500 tons for 1971 og foelgende aar . Vaer venlig at protestere kraftigt over for Intrac , da enhver er bundet af aftalen , og noget saadant ikke maa ske foer den 31 . oktober 1970 under forudsaetning af , at en ny aftale ikke er opnaaet forinden " .

Brandeis Goldschmidt tog sagen op med Intrac . Sidstnaevnte forklarede , at de paagaeldende " droeftelser " alene var af " orienterende karakter for det tilfaelde , at vi ikke skulle naa frem til en aftale " . Det kom ligeledes frem , at Intrac havde solgt 3 000 tons til Forbundsrepublikken Tyskland , og det blev foreslaaet , at denne maengde skulle fradrages i kvoten for 1971 :

" ( ... ) De ( Intrac ) meddelte os , at De har solgt 3 000 tons til Forbundsrepublikken Tyskland til levering i slutningen af indevaerende aar , og De gav os som begrundelse , at salget havde vaeret et led i nogle finansielle transaktioner , og at De selv havde vaeret noedt til at saelge dette metal ... De naevnte selv , at ... dette kvantum skulle fratraekkes i 1971 " .

Disse oplysninger affoedte en skarp reaktion fra Swiss Aluminium . I brev af 25 . juni 1970 erklaerede selskabet :

" Vi blev temmelig bestyrtede over at modtage Deres brev af 12 . juni 1970 og har sat os i forbindelse med VAW for at finde ud af , til hvem dette metal kan vaere blevet solgt .

Beklageligvis har de ikke haft heldet med sig . Ikke desto mindre er vi af den bestemte opfattelse , at vi ikke boer acceptere Intrac's erklaering , og at De boer forlange , at foretagendet traeder tilbage fra handelen .

Vi kan ikke tillade forsaetlige brud paa en loebende kontrakt under samtidig fremsaettelse af tilbud om fradrag i en fremtidig kontrakt , hvis en saadan indgaas . Formaalet med og aanden i denne aftale er , at oestmetallet skal saelges til de vesteuropaeiske producenter , og ikke til uafhaengige aluminiumforbrugere . Endelig er der jo ogsaa spoergsmaalet om prisen " .

I medfoer af denne klage sendte Brandeis Goldschmidt den 29 . juni 1970 foelgende brev til Intrac :

" For saa vidt angaar de 3 000 tons , som De har solgt til levering ultimo 1970 til Forbundsrepublikken Tyskland , er vore venner saerdeles oproerte over at hoere herom , og de forlanger at De traeder tilbage fra denne handel , da den er i strid med Basel-aftalen og ligeledes helt imod aanden i aftalen " .

3.4.14 . Under afgoerelsen af denne sag klagede Swiss Aluminium endnu en gang over , at Eisen und Metal tilboed aluminium fra Den tyske demokratiske Republik til koebere i Forbundsrepublikken Tyskland . Swiss Aluminium's klage viderebragtes ved en telexmeddelelse af 23 . juni 1970 til Intrac :

" Eisen und Metall Gelsenkirchen tilbyder oesttysk aluminium af 99,5 % renhed til en pris af 212 DM , frit leveret til kunden . 500 tons juli , 200 tons august , 200 tons september og 100 tons oktober . Dette falder ikke ind under den fri kvote , da denne skal gaa gennem VAW . " Interzonenabkommen " tillader import af oesttysk aluminium for 22 mio DM . De 5 000 tons ( 3 750 tons gennem Brandeis plus en fri kvote paa 1 250 tons ) vil give en pris paa ca . 11 mio DM . Den tyske demokratiske Republik kan herefter i henhold til de vesttyske bestemmelser eksportere endnu omkring 5 000 tons til Forbundsrepublikken Tyskland , men dette ville ganske bestemt betyde et brud paa den nuvaerende kontrakt . Bed derfor venligst Intrac om straks at traekke sit tilbud tilbage " .

Intrac benaegtede herefter , at foretagendet havde tilbudt eller leveret den paagaeldende maengde til Eisen und Metall .

3.5 . Haandhaevelse af 1971-1976-aftalerne

3.5.1 . I tabel 7 er der givet en oversigt over bestraebelserne paa at haandhaeve aftalerne . Moenstret i disse viser samme agtpaagivenhed over for markedet og kraftige protester i anledning af paastaaede brud paa aftalerne .

3.5.2 . Klagerne viser , at de vestlige producenter var indstillet paa i medfoer af kontrakten at modsaette sig handelsaktiviteter fra udenrigshandelsorganisationernes side , der var tilladt eller i det mindste ikke forbudt efter kontrakterne .

3.5.3 . I maj 1971 indtog Swiss Aluminium det standpunkt , at Raznoimport ikke maatte udstille varer paa en eksportudstilling af varer fra Sovjetunionen , der blev holdt i Basel . I sit svar af 31 . maj 1971 paatog Raznoimport sig forpligtelse til kun at udstille aluminium af hoej renhedsgrad ( 99,9 % ) samt visse valsede produkter , ligesom organisationen bekraeftede , at den ikke ville udbyde noget kvantum aluminium af en hvilken som helst renhed paa udstillingen .

3.5.4 . Raznoimport's og Impexmetal's eksport af aluminiumskum med et aluminiumindhold paa 15 til 20 % gav ogsaa anledning til protest . Selv om Raznoimport svarede , at aluminiumskum ikke var forbudt i medfoer af aftalen , haevdede Brandeis Goldschmidt , at aluminiumindholdet af det leverede skum skulle fratraekkes i koebene af raaaluminium . Ved andre lejligheder , og navnlig hvor Intrac oenskede at saelge til orbundsrepublikken Tyskland uden om Brandeis-aftalerne og tilboed at fradrage det paagaeldende kvantum i det foelgende aars kvote , fik det afslag fra Brandeis Goldschmidt .

3.5.5 . I denne periode insisterede de vestlige producenter paa , at de foerst skulle give tilladelse , foerend der kunne indgaas aftaler om omdannelse ( hvorved aluminium fra Oesteuropa skulle omdannes til halvfabrikata , der herefter skulle reeksporteres til Oesteuropa ) , eller at de i det mindste skulle have underretning om transaktionerne for at sikre , at Brandeis-aftalerne ikke blev omgaaet .

3.5.6 . Lejlighedsvis klagede de vestlige producenter over tilbud eller salg fra de oestlige udenrigshandelsorganisationer til USA . Dette land laa inden for de markeder , hvor det ifoelge kontrakterne var de oesteuropaeiske udenrigshandelsorganisationer forbudt at handle , og klagerne er af saerlig betydning for de forskellige lokale myndigheder paa konkurrenceomraadet . Dette viser , hvor fast besluttede de vestlige producenter var paa at haandhaeve aftalerne , men de er ogsaa af betydning for EF , fordi der altid var mulighed for , at varerne kunne finde vej tilbage til EF . Dette erkendtes af de vestlige producenter .

3.5.7 . Under de forgaeves forhandlinger om en aftale i 1976 fremlagde Raznoimport et udkast , hvorefter Raznoimport skulle have ret til at handle med Japan , Canada , USA og Thailand . Alcan UK foreslog , at kun Thailand skulle vaere " frit " , men BACO gik videre ved i et telex ( af 8 . juni 1976 ) til Swiss Aluminium at anfoere :

" 4 . USA skal daekkes af aftalen paa grund af den lette adgang forhandlerne har til at reeksportere til det europaeiske marked ( ... ) " .

3.5.8 . I 1971 og 1972 blev der fremsat klager vedroerende import til Italien af jugoslavisk aluminium , selv om metallet ved én lejlighed klart stammede fra Jugoslavien . Swiss Aluminium skrev i denne anledning ( 17 . januar 1972 ) til Raznoimport :

" Det metal , de saelger i Italien baerer ikke Deres maerker , og det er derfor klart , at de bruger Deres metal paa hjemmemarkedet og reeksporterer deres eget , dvs . , at de kun er i stand til at reeksportere , fordi de importerer fra Sovjetunionen ( ... ) . Jeg ser ingen anden loesning paa problemet , end at De nedskaerer Deres eksport til Jugoslavien , saa laenge jugoslaverne dumper deres metal paa denne maade i Italien " .

3.5.9 . Paa et moede i den ungarske/italienske kommission for oekonomisk samarbejde , et organ , der er nedsat af regeringerne og industrien i faellesskab , i Budapest fra den 31 . januar til den 2 . februar 1972 var ungarerne interesserede i at kunne bruge italiensk teknologi til start af en ungarsk produktion af aerosoldaaser . Den italienske delegation havde vist interesse i at bruge ungarske aluminiumrondeller ( et halvfabrikata ) som betaling for know-how . Da dette kom til Swiss Aluminiums kundskab gennem selskabets italienske datterselskab , foranledigede det Brandeis Goldschmidt til at rette henvendelse til Metalimpex , der var enig i , at rondeller var daekket af Brandeis-aftalerne ( der lagde et loft paa 1 016 tons aarligt paa eksport af halvfabrikata fra Metalimpex ) .

3.6 . Haandhaevelse af forpligtelsen til at aftage oestmetal

3.6.1 . Medlemskab af EPAA medfoerte pligt til at aftage en foreskreven kvote oestmetal . Tilsynet med overholdelsen af denne pligt udoevedes af medlemmer af EPAA's forretningsudvalg .

3.6.2 . I 1974 meddelte Alsar Brandeis Goldschmidt , at selskabet ikke var i stand til at aftage et parti paa 1 210 tons , nemlig den resterende del af dets kvote for 1974 . EPAA's forretningsudvalg , der den gang bestod af Swiss Aluminium , PUK , Montedison , Ardal , VAW og Baco lagde pres paa Alsar for at faa selskabet til at aftage partiet , men var villigt til at give tilladelse til , at et andet medlem af EPAA aftog dette . Da Alsar's kvote ikke blev aftaget af noget andet medlem af EPAA , sendte Swiss Aluminium den 30 . september 1974 et telex , hvori der kraevedes bistand fra dette selskab til at faa Alsar til at opfylde sine kontraktlige forpligtelser .

Alsar kommenterede dette tilfaelde i foelgende udsagn , som blev givet af dets juridiske konsulent under hoeringen :

" ( ... ) Alsar stillede sig noget toevende ( ... ) . Det var klart , at Alsar , der var ved at begynde med nye produktionsanlaeg og nyoptagne laan , ikke var saerlig ivrigt efter ogsaa at aftage en del af kvoterne ifoelge Brandeis-aftalen . Paa den anden side var det helt umuligt i et system , der var behersket af faa producenter , at fremstille eller saelge aluminium uden at have et venskabeligt forhold til alle de oevrige producenter , og bilagene viser , at Alsar i foerste omgang proevede at vaere medlem af EPAA uden at aftage kvoterne , og at selskabet til slut blev mere eller mindre overbevist om , at det maatte goere dette , fordi det havde et rimeligt og staerkt behov for at saelge og distribuere metal " .

4 . Prisen

4.1 . Objektiv fra begyndelsen

Fra * te faerd var de vestlige producenters maal at undgaa prisudsving . Derimod var de ikke optaget af de maengder , der indfoertes : tabel 8 viser , at det kun var i Belgien og Luxembourg , at maengderne fra 1962 var vokset vaesentligt i de foregaaende aar . I Det forenede Kongerige havde importen naaet sit hoejdepunkt i 1959 , og i 1962 var den stadig under en taerskel , der var aftalt mellem regeringerne i tiden op til oktober 1961 .

4.2 . Den oprindelige gruppe vestlige producenter naaede i tiden fra november 1962 til februar 1963 til enighed om , at " det var oenskeligt at faa oplyst , paa hvilke vilkaar ( Raznoimport ) kunne forventes alene at ville saelge sin eksportkvote af raaaluminium til de vesteuropaeiske aluminiumproducenter frem for at oedelaegge de vestlige aluminiummarkeder ved salg af kvoten til dumpingpriser til handlende eller forbrugere paa disse markeder ( 16 ) . " Det samme synspunkt blev samtidig fremsat i noget mere taktfuld form af Brandeis Goldschmidt over for Raznoimport i den passage , der er gengivet i afsnit 1.4.2 . Brandeis Goldschmidt fortsatte :

" Efter vor opfattelse ligger de fordele , som De vil faa efter vort forslag , i , at De for det foerste vil opnaa hoejere priser paa Deres aluminium og ligeledes have aftagere til en fast maengde . Som De sikkert ved , udbydes Deres aluminium ofte som led i vareudvekslingsaftaler til meget lave priser , hvilket bidrager til at underminere prisstrukturen paa verdensmarkedet ( ... ) .

Vor plan gaar ud paa i videst muligt omfang at soerge for distributionen paa en saadan maade , at vi betjener de samme handlende og forbrugere , som tidligere har faaet metal fra Dem med mindst mulig forstyrrelse af de eksisterende prisstrukturer " .

I sit referat til de vestlige producenter angaaende det foerste moede med Raznoimport anfoerte Brandeis Goldschmidt :

" Vi fandt det noedvendigt under forhandlingerne at lade Raznoimport forstaa , at vi havde opbakning fra visse producentinteresser . Vi redegjorde for , at den vaesentligste grund til vor henvendelse var at bevare den eksisterende prisstruktur , hvilket var lige saa meget i deres interesse som i vores ... "

4.3 . Ifoelge den foerste kontrakt ( nr . 68/3326 ) var Raznoimport berettiget til at saelge til bl.a . Argentina og Sverige , men forpligtede sig til i disse lande at saelge til " priser , der ikke var lavere end de i denne aftale indeholdte " . Intrac fik senere en lignende aftale med hensyn til Sverige . Ved et brev af 18 . maj 1964 aendrede Raznoimport sin anden aftale ( nr . 68/4364 ) , der i alt vaesentligt havde lydt som den foerste ) saaledes at organisationen , hvis den blev frit stillet med hensyn til salg af billets , ville foretage saadanne salg til priser , der ikke underminerede " aanden i ovennaevnte aftale " . Lignende prisklausuler optoges i alle senere aftaler med udenrigshandelsorganisationerne .

Hvor der efter Brandeis-aftalerne var mulighed for eksport af mindre maengder halvfabrikata til EF ( denne mulighed bestod kun for Raznoimport's og Metalimpex' vedkommende ) var parterne enige om , at

" nedsaettelser af priser paa aluminiumprodukter efter aanden i denne aftale vil bringe aluminiummarkedet i fare og underminere denne aftale , hvorfor saelgerne forpligter sig til at behandle deres salg af halvfabrikata af aluminium efter aanden i aftalen " .

Denne forpligtelse omfattede ikke blot de smaa maengder halvfabrikata , som det var tilladt at saelge i andre end de undtagne lande , men var en almindelig forpligtelse , som Raznoimport og Metalimpex paatog sig med hensyn til alle deres eksportsalg .

4.4 . Nogle af de klager , der fremfoertes af de vestlige producenter over brud paa aftalen , viser , at prisen var en faktor , der kunne saette sindene i bevaegelse , jfr . bemaerkningerne i afsnit 3.4.7 vedroerende de polske salg af metal til Argentina . Den 4 . december 1970 klagede Swiss Aluminium over et tilbud , der var afgivet til dets belgiske datterselskab paa 220 tons til en nettopris af 198 Pund , hvilket efter selskabets opfattelse ville faa en " skadelig indflydelse paa prinsniveauet " . I en klage over en mindre eksport af plade til Det forenede Kongerige fra Sovjetunionen i 1971 paapegedes det , at prisen efter importstatistikkerne var mellem 171 Pund og 177 Pund under listeprisen paa davaerende tidspunkt og laa ca . 100 Pund under forhandlerprisen . En klage over lavere priser fremsattes senere paa aaret i forbindelse med eksport fra Jugoslavien .

4.5 . Det staar ikke klart , hvorfor priserne i 1963 kunne forurolige de vestlige producenter . I sit svar paa Kommissionens klagepunkter har Alcan oplyst , " at Sovjetunionen i 1963 solgte smaa , men stadig voksende , maengder metal i London for 20 Pund eller Pund 25/t under Alcan's eksportpris ( hvilket svarede til en nedsaettelse med 11 til 14 % " ) . Der forelaa intet , der stoetter denne udtalelse . I det naevnte aar var der tale om nedsaettelse af producenternes listepriser . USA's National Bureau of Economic Research var af den opfattelse , at " store koebere ( ... ) paa davaerende tidspunkt i almindelighed kunne finde aluminium til 1 eller 2 cents under listeprisen " . Dette betyder en nedsaettelse paa mellem 4 % og 8 % . Russerne var ikke veletablerede paa markedet , og en yderligere nedsaettelse paa et svagt marked ville ikke have voldt forstyrrelse . Yderligere har de maengder , der omsaettes paa det frie marked , altid vaeret marginale , hvilket betyder , at priserne har en tendens til at svinge , og at de paa et svagt marked ville gaa laengere ned end de etablerede leverandoerers . Uden naermere kendskab til baade russernes og de vestlige producenters handelspriser paa davaerende tidspunkt er det umuligt at skoenne over , hvor lave de russiske priser i virkeligheden var .

4.6 . Visse af de vestlige producenter har anfoert at de russiske priser var unfair foer 1963 , og de har alle gjort gaeldende , at de oesteuropaeiske priser fortsat ville have vaeret unfair , hvis ikke Brandeis-ordningerne havde eksisteret . Der kan ikke foeres noget bevis paa dette punkt , men argumentationen paa grundlag af priserne fra tiden foer 1963 var langt fra overbevisende . Elkem kaldte dem " politiske " priser , fordi forsyningerne v * hoejst uregelmaessige , og de oestlige organisationer * havde til hensigt at indtjene vestlig valuta . Det blev ikke gjort klart , hvorfor de oestlige organisationer , dersom haard valuta havde vaeret det eneste formaal , var eller skulle have stillet sig tilfreds med at faa mindre , end de kunne opnaa . RTZ har anfoert , at priserne var unfair , fordi oesteuropaeerne havde en monopolstilling paa deres hjemlige markeder og ikke havde grund til at frygte gengaeldelsesaktioner , saaledes at de ustraffet kunne saelge overskydende maengder til " naesten enhver pris , der daekkede deres graenseomkostninger " . De oestlige producenters virkelige graenseomkostninger og gennemsnitsomkostninger kendes ikke af hverken Kommissionen eller RTZ , saaledes at et ellers bestikkende argument alene bliver til en paastand , der ikke kan bevises .

4.7 . Alcan har paastaaet , at de russiske priser var dumpingpriser , og har forsoegt at bevise dette . Alcan byggede sine beregninger af hjemmemarkedspriserne paa raaaluminium i Sovjetunionen paa et arbejde , der er offentliggjort af G . D . Kuznetsov ( 17 ) . Paa basis af de priser , der opgives i dette vaerk , og efter omsaetning af disse til vaerdier i US-dollars efter den gaeldende officielle valutakurs kunne Alcan paavise , at Brandeis-prisen var en dumpingpris , saaledes at ethvert salg til priser under dette niveau ville have givet en stoerre dumpingmargen . Dette argument hviler fuldstaendig paa , hvilken valutakurs man paa papiret benytter ved konverteringen af ikke konvertible valutaer . Det blev af Alcans ekspert under hoeringen som svar paa et spoergsmaal angaaende den kommercielle betydning af den officielle valutakurs anfoert , at " ... prissystemet paa hjemmemarkedet er saa fuldstaendig adskilt fra prissystemet paa eksportmarkedet , at de saedvanlige maal for pariteten af koebekraft ganske enkelt ikke kan anvendes ( ... ) " ( udskriften , s . 180 ) . Kuznetsov's arbejde , som Alcan stoettede sig paa , indeholdt tillige en sammenligning mellem vestlige markedspriser og hjemmemarkedspriserne i Sovjetunionen . Det blev under hoeringen bekraeftet , at disse sammenligninger ikke var og heller ikke kunne have vaeret baseret paa Sovjetunionens officielle dollar/rubel kurs ( 18 ) .

Den metode , som Alcan benyttede under sit forsoeg paa at foere bevis for dumping , er ikke en , der benyttes efter GATT-reglerne i forhold til statshandelslande , hvilket til dels skyldes vanskeligheden ved at benytte officielle valutakurser . Offentlige myndigheder , der er enekompetente til at afgoere , hvorvidt dumping foreligger , har ikke benyttet denne metode , i hvert fald ikke siden vedtagelsen af lovgivning til gennemfoerelse af den supplerende note af 1955 til artikel VI i GATT .

4.8 . Prisfastsaettelsen efter Brandeis-aftalerne

4.8.1 . Alle de vestlige producenter betalte samme pris for hver af de aluminium-kvaliteter , der efter Brandeis-aftalerne blev koebt fra udenrigshandelsorganisationerne . Herudover betalte hver enkelt koeber en provision til Brandeis Goldschmidt for det arbejde som agent . Provisionssatsen pr . ton var den samme for alle koeberne .

4.8.2 . Indtil oestmetalkonferencen i Zuerich ( den 7 . og 8 . juni 1972 ) blev prisen fastsat efter " prisen paa canadisk/amerikansk og britisk aluminium frit leveret som meddelt i seneste nummer af " Metal Bulletin " i London " , hvorfra der blev trukket en aftalt rabat . Den pris , der blev offentliggjort i Metal Bulletin , var faktisk Alcan's listepris . Under hoeringen forklarede en direktoer fra Alcan Aluminium Ltd , at " Alcan var den stoerste producent af metal , der kunne koebes af uafhaengige selskaber verden over . Alcan var ogsaa den stoerste eksportoer af metal i Canada . Der var derfor en tendens til , at selskabet noterede en pris , som formentlig paa det tidspunkt var en af de mest konkurrencedygtige priser paa grund af de kvanta , vi skulle saelge . Som eksempel herpaa kan naevnes , at en tredjedel af det metal , der blev afsendt til Det forenede Kongerige , skulle saelges til uafhaengige selskaber , som stod helt frit med hensyn til koeb " ( udskriften , s . 218 H ) .

Prisen fra maj 1972 til juli 1973 blev fastsat til Pund 186/t fra maj til december 1972 og derefter Pund 191/t . Sidstnaevnte pris blev haevet til Pund 215/t fra februar 1973 . Paa oestmetalkonferencen i Zuerich den 16 til 18 . april 1973 vedtog parterne en pris paa Pund 232,50/t eller listeprisen i Det forenede Kongerige minus 11 % , saaledes at den hoejeste af disse priser skulle vaere gaeldende . Efter konferencen i Brno ( 6 . til 8 . september 1973 ) blev der vedtaget en ordning , hvorefter prisen i pund sterling skulle omregnes til andre valutaer efter de gennemsnitlige kurser " paa 11 medlemslandes valutaer " .

4.9 . Listeprisformierne

4.9.1 . Som resultat af oestmetalkonferencen i Paris den 30 . og 31 . oktober 1973 blev den foerste af disse ordninger indfoert for foerste halvdel af 1974 som gennemsnittet af listepriserne hos de stoerste producenter ( 19 ) i Nederlandene , Forbundsrepublikken Tyskland , Spanien , Italien , Frankrig , Japan , Oestrig , Schweiz , Norge , Sverige , Det forenede Kongerige og Belgien minus en rabat paa 7,25 % . Raznoimport's utilfredshed med den pris , det havde modtaget i sidste halvdel af 1973 ( hvor Metal Bulletin's frie handelspris var hoejere end de fleste listepriser ) foerte i maj 1974 til vedtagelsen af den saakaldte " Venedig-formel " : 50 % af gennemsnittet af 12 nationale listepriser minus 5 % rabat og 50 % af gennemsnittet af 12 nationale listepriser minus 5 % rabat og 50 % af Metal Bulletin's gennemsnitlige pris minus 5 % rabat . " Muenchen-formlen " , der blev vedtaget for 1975 og 1976 var identisk med " Venedig-formlen " , men uden rabat .

4.9.2 . Som svar paa en forespoergsel fra Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr . 17 oplyste Brandeis , at de listepriser , der blev anvendt til beregning af koebspriserne efter Brandeis-aftalerne " principielt blev kontrolleret hos producenterne i de paagaeldende lande " .

Ved udgangen af 1973 forelagde Brandeis Goldschmidt Alcan ( 20 ) 12 listepriser til godkendelse . Herefter udvekslede parterne frit oplysninger om deres priser i alle tilfaelde , hvor Alcan som den vigtigste informationskilde gav udtryk for usikkerhed .

4.10 . Brandeis Goldschmidt's provision

I hele Brandeis-aftalernes loebetid modtog Brandeis Goldschmidt en provision for hver ton raaaluminium , der blev solgt i henhold til aftalerne . Tabel 9 viser den provision , selskabet saaledes modtog fra 1970 .

4.11 . Prissammenligninger

4.11.1 . En noejagtig sammenligning mellem prisen ifoelge Brandeis-aftalerne og den vestlige markedspris er vanskelig at foretage . Paa grund af den hoeje grad af vertikal integration inden for aluminiumindustrien sker der ikke salg , men kun interne leverancer inden for en producentgruppe . Desuden er salget af 99,5 % ingots kun en lille del af de primaere aluminiumprodukter , som omfatter vigtige kategorier som valseslabs , extrusion billets , wirebars etc . Endvidere kan 99,5 % ingots ikke bruges uden at vaere smeltet om , da ingots modsat billets og valseslabs ikke egner sig til viderebearbejdning . Som foelge heraf er markedet begraenset til producenter , der selv har onsmeltningsanlaeg , og til aluminiumhandlere med henblik paa videresalg .

Der maa endvidere tages hensyn til :

a ) told ,

b ) forskelle i leveringsbetingelser ,

c ) forskelle i renhed ( 99,5 % og 99,7 til 99,9 % ) ,

d ) forskelle i betalingsbetingelser .

4.11.2 . Visse af disse spoergsmaal blev droeftet i en brevveksling mellem Metalimpex og Brandeis Goldschmidt i 1971 . Ved brev af 16 . april 1971 rejeste Metalimpex spoergsmaalet om rabatten paa 11 % paa den canadiske/britiske listepris ( den pris , der paa dette tidspunkt var aftalt i henhold til Brandeis-aftalerne ) som foelger :

" Med hensyn til raaaluminiumingots af 99,5 % renhed er der under vore forhandlinger truffet aftale om den canadiske pris ifoelge Metal Bulletin minus 11 % . Vi har accepteret denne pris , da vore vestlige partnere , herunder Deres selskab , har meddelt os , at priserne ifoelge den tidligere kontrakt havde vaeret tabgivende for Dem - dvs . den canadiske pris minus 16 1/3 Pund ( 21 ) ved salg af det aluminium , de havde koebt fra de socialistiske lande .

Den rabat , de maatte give deres kunder , oversteg selv prisen paa den canadiske notering minus 11 % paa de aftalte betingelser/i de fleste tilfaelde cif havn i bestemmelseslandet .

Saa vidt jeg husker , er den rabat paa 11 % , som vore vestlige partnere oplyser , at de har givet deres egne kunder paa den canadiske pris , sammensat af foelgende poster :

1 . Tolden , der som regel er paa 7 % , betales af saelgerne .

2 . Salgsprisen gaelder frit leveret kundens lokaler .

3 . 30 til 40 dages finansieringsomkostninger daekkes af saelgerne og ikke af koeberne .

( ... ) Vi ville saette stor pris paa Deres bekraeftelse af disse argumenter - anfoert af Dem og accepteret af os , dvs . at den rabat paa den canadiske pris , der er indroemmet Deres kunder - efter de seneste aars erfaringer - har vaeret paa 11 % , og at klubben derfor insisterede paa , at den ny kontraktpris , der skal vaere gaeldende i de kommende fem aar , skulle fastsaettes i overensstemmelse hermed " .

Ved brev af 28 . april 1971 gav Brandeis Goldschmidt foelgende svar :

" Vi henviser til Deres brev af 19 . april og til rabatten paa 11 % i den aluminiumaftale , De har indgaaet med Brandeis Goldschmidt and Co . AG , Basel .

( ... )

De vestlige producenter saelger aluminium :

a ) tolden betalt ;

b ) frit leveret fabrik ;

c ) normalt 99,7 % ;

d ) betaling 60 dage .

Naturligvis kommer det an paa toldsatserne i hvert enkelt land , men vi mener , at i mange tilfaelde daekker 11 % ikke ovennaevnte poster . Som De ved , blev det under forhandlingerne naevnt , at 15 % ville vaere et mere realistisk tal .

I den nuvaerende markedssituation maa vi tilfoeje , at vi ikke tror , at der vil kunne indgaas en kontrakt med 11 % rabat " .

a ) Told

4.11.3 . I Metalimpex's brev anfoertes en told paa 7 % af det koebte oestmetal , som skulle betales af koeberne . Dette var den told , der skulle betales ved import til EF i henhold til den faelles ydre toldtarif . Foer Det forenede Kongerige traadte ind i EF , opkraevedes der ikke her * af importeret raaaluminium , og vestlige producenter , som importerede metal fra oestlandene til Det forenede Kongerige ( Alcan , Baco og i mindre omfang Swiss Aluminium og PUK ) havde ikke denne ekstra omkostning paa metal fra oestlandene .

b ) Forskelle i leveringsbetingelser

4.11.4 . Priserne i henhold til Brandeis-aftalerne var normalt cif en vesteuropaeisk havn . Prisen omfattede derfor ikke noget beloeb , der skulle daekke transport fra den paagaeldende havn til koeberens smelteri . De vestlige producenters pris var og er imidlertid stadig som regel frit leveret og omfatter derfor noedvendigvis et beloeb til daekning af transporten til den paagaeldende fabrik . Det ville derfor vaere naturligt at forvente , at producentens pris frit leveret fastsaettes hoejere end cif-prisen ved eksportsalg .

Den af Swiss Aluminium fremlagte tabel vedroerende oestmetalkonferencen i Brno viser en rabat for " haandtering og indenlandsk fragt " paa 3,7 % for Tyskland , 3,2 % for Frankrig . 1,6 % for Nederlandene , 1,5 % for Belgien , 2,6 % for Italien , 1,7 % for Det forenede Kongerige og 3 % for Oestrig og Schweiz . Disse rabatter blev bl.a . af Swiss Aluminium fratrukket priserne " frit leveret " i disse lande ved beregning af " nettoprisen cif-betingelser " .

c ) Forskelle i renhed

4.11.5 . Den kvalitet , der blev koebt i henhold til Brandeis-aftalerne , var som regel 99,5 % , men der blev ogsaa leveret 99,7 % . Alcan erklaerer i sit svar , at " det metal , der fremstilles i en moderne smelter , som regel er af en renhed paa mellem 99,7 % og 99,9 % " , og senere

" naar man sammenligner smelterier , der er bygget efter 1960 med dem , der er bygget tidligere , finder man bl.a . foelgende vigtige forbedringer :

( ... ) iv ) Den gennemsnitlige kvalitet af det metal , der fremkommer ved elektrolyseprocessen , er foroeget fra ca . 99,65 % ren aluminium til 99,75 % og 99,8 % ren aluminium " .

I sit ovenfor omtalte brev af 28 . januar 1970 naevnte Aluminium Company of Canada 99,7 % ingots som vaerende " handelskvaliteten " .

4.11.6 . Metal Bulletin's priser for " canadiske , amerikanske og britiske ingots , frit leveret " viser , at der normalt skulle betales et pristillaeg for ingots af stoerre renhed ( 22 ) . Dette pristillaeg var paa ca . 4 % af prisen for 99,5 % ingots . ( Priserne i Metal Bulletin for " visse andre handeler " viser en lignende overpris for ingots af stoerre renhed ( min . 99,7 % ) ) . Hvorvidt et saadant pristillaeg blev debiteret kunden , eller saelgeren gav afkald paa det , afhang naturligvis af markedssituationen . Alcan omtaler i sit svar sagen saaledes : " Leverandoererne kan selv give afkald paa eller nedsaette dette pristillaeg som en form for ... egentlig konkurrence paa priserne " . Under hoeringen oplyste BACO , at det " ikke var normal praksis blandt leverandoererne at tage noget pristillaeg for 99,7 % metal " , og at der " normalt foerst bliver tale om pristillaeg , naar man naar op paa 99,8 % renhed eller derover " .

4.11.7 . Skoent visse vestlige producenter maaske i virkeligheden kraevede pristillaeg for 99,7 % renhed , fandtes der i Brandeis-aftalerne en klausul om pristillaeg for leverancer af aluminium af 99,7 % renhed , og der blev faktisk betalt pristillaeg for saadanne leverancer . Under hoeringen beskrev BACO dette som en " indroemmelse " , der " indgik i de gensidige indroemmelser under salgsforhandlingerne " .

d ) Forskelle i betalingsbetingelser

4.11.8 . Alcan erklaerer i sit svar , at " betalingsbetingelserne er en vigtig del af enhver kontrakt om levering af aluminium , og en lang betalingsfrist bruges ofte som et effektivt vaaben i konkurrencen paa trods af , at den betyder omkostninger for leverandoeren ... Leverandoererne yder undertiden en rabat for kontant betaling " . Alcan erindrer selv at have givet 2 % kontantrabat .

4.11.9 . De vestlige producenters betalingsbetingelser var i 1971 ca . 60 dage i forhold til deres kunder , men ifoelge Swiss Aluminium blev der i 1973 givet op til 120 dage , medens Alcan oplyser , at dets standardbetingelser var loebende maaned plus 30 dage , hvilket gennemsnitligt giver 45 dages kredit . Ifoelge Alcan blev denne frist forlaenget af konkurrencemaessige grunde .

4.11.10 . Ifoelge Brandeis-aftalerne skulle betaling ske mod dokumenter . " Betaling skal ske tre dage efter modtagelsen af telegrafisk meddelelse fra en bank i leverandoerens land om , at dokumenterne er modtaget fra saelger og afsendt til koeber " . Der blev med andre ord ikke givet kredit og ej heller kontantrabat .

4.11.11 . Naevnte betingelser forbavsede RTZ og BICC , som traadte ind i gruppen af koebere i 1971 . RTZ's reaktion fremgaar af foelgende brevveksling mellem de to selskaber , som paa davaerende tidspunkt begge var aktionaerer i Anglesey Aluminium Ltd , og som begge koebte deres tildelte kvoter af oestmetal gennem Swiss Aluminium .

I et brev fra BICC til RTZ Aluminium af 2 . november 1971 hedder det :

" ( ... ) Vi har nu fra Swiss Aluminium Ltd modtaget bekraeftelse af vore ordrer paa 800 tons 99,5 % russisk aluminium . Jeg har allerede direkte over for Dem kommenteret betingelserne , som jeg finder meget beklagelige , og jeg er forbavset over at se , at bekraeftelsen lyder paa 228,91 Pund/1 000 kg cif Western Point plus omkostninger .

Som De ved , har jeg paa ingen maade deltaget i disse forhandlinger , og med betingelser som de foreliggende risikerer vi at blive stillet over for krav , som maaske endnu ikke er fastlagt ( ... ) Hvad der virkelig irriterer mig er betalingsbetingelserne , hvor jeg mener , at vi har handlet overilet ved at acceptere tre dage fra fakturadato ( ... )

Jeg mener , at betaling tre dage efter fakturadato er en fornaermelse mod koebernes soliditet , og jeg undrer mig stadig meget over , hvorledes dette har kunnet accepteres " .

RTZ Aluminium svarede den 22 . juni 1972 som foelger :

" Vi har lige som De haft diskussioner med Swiss Aluminium vedroerende renteomkostningerne i forbindelse med leverancerne af russisk metal .

Vi har optraadt temmelig stejlt over for dem indtil nu , men de har beklaget sig saa meget , at vi til sidst har accepteret , at de kun optraeder som agenter i denne sag , og at de med rette eller med urette foeler , at de goer hele industrien en form for tjeneste .

Jeg faar aldrig at vide , hvorfor de til at begynde med er indgaaet paa en saa kort betalingsfrist " .

Hertil svarede BICC den 26 . juni 1972 :

" Efter noeje at have overvejet sagen mener jeg stadig , at vi ikke boer give efter for deres krav , da vi altid har vaeret af den opfattelse , at hele kontrakten er noget af det vaerste , vi nogen sinde har vaeret ude for , og at foreslaa kontant betaling for aluminium er noget af det mest latterlige , jeg laenge har hoert " .

4.11.12 . Samtlige faktorer under litra a ) til d ) skal tages i betragtning ved sammenligningen af de priser , der blev betalt i henhold til Brandeis-aftalerne , med dem , de vestlige producenter opnaaede . Sidstnaevnte har kraftigt haevdet , at de ikke i almindelighed og forsaetligt betalte " bonus " til udenrigshandelsorganisationerne , forstaaet som en pris , der laa vaesentligt over de priser , de selv opnaaede i lignende handler . De priser , der er oplyst , ligger taet paa priserne i Brandeis-aftalerne , og de beroerte producenter har haevdet , at Brandeis-priserne " laa naesten paa linje med " eller var " sammenlignelige " med priserne paa de vestlige markeder . Ved hoeringen soegte PUK at bevise , at Brandeis-priserne var fastsat " at arm's length " ved at sammenligne disse priser med PUK's egne handelspriser ( udskriften s . 431/437 ) . Men salget af 99,5 % raaaluminium i ingots udgoer ikke nogen stor del af det samlede aluminiumsalg paa grund af den store integration inden for industrien . ( F.eks . for PUK's vedkommende udgjorde salget af ingots til uafhaengige forbrugere ca . 5 % i maengde af det samlede salg af aluminium ) .

4.12 . Synspunkter , der dengang anlagdes af koeberne

4.12.1 . Hvad de vestlige producenter i dag end anfoerer om den pris , de betalte , var i hvert fald nogen af dem til visse tider utilfredse . Bortset fra den allerede citerede korrespondance ( afsnit 4.11.11 ) og til trods for Alcan's anbringende under sagens behandling om , at Brandeis-prisen i sig selv var en dumpingpris , viser udtalelser fremsat af de vestlige producenter i hele Brandeis-aftalernes loebetid , at de ikke betragtede det aluminium , der blev koebt efter aftalerne , som billigt . De vestlige producenter beklagede sig over den hoeje pris , de forventedes at betale , saaledes som det kan vises ved foelgende passager vedroerende perioden 1963 til 1970 .

4.12.2 . Paa et moede den 20 . juli 1976 mellem Board of Trade , Alcan og Baco udtalte de to selskaber foelgende :

" Hvert ekstra ton , der blev aftaget fra oestblokken , betoed , at den vestlige gruppe kunne levere en ton mindre fra deres egne kilder , og udgjorde en foroegelse af den " danegaeld " ( 23 ) , den vestlige gruppe betalte for opretholdelse af et relativt stabilt marked . " ( 24 )

4.12.3 . En lignende udtalelse om den pris , der skulle betales i henhold til Brandeis-aftalerne , findes i Baco's notat vedroerende oestmetalkonferencen i Rom den 21 . til 23 . januar 1970 :

" Baade Sovjetunionen og Rumaenien mener tydeligvis , at de kan haeve " danegaelden " med henblik paa beskyttelse mod sammenbrud paa markedet ( ... ) Den eksisterende aftale om 95 500 tons er allerede mere , end oestlandene ville kunne saelge paa frie betingelser og til en langt bedre pris " .

4.12.4 . Paa oestmetalkonferencen i Zuerich den 9 . og 10 . september 1970 var der store diskussioner om rabatten paa prisen paa canadisk/USA og UK frit leveret som meddelt i Metal Bulletin . Paa den foregaaende oestmetalkonference havde PUK argumenteret for , at rabatten skulle haeves til 10 % . Brandeis-prisen var paa det tidspunkt blevet fastsat til den i Metal Bulletin offentliggjorte listepris med en rabat paa Pund 16/t eller 6 % . Paa konferencen i Zuerich havde Swiss Aluminium , PUK , Alcan , Baco og Ardal og Sunndal Verk forlangt 11,5 % rabat . Udenrigshandelsorganisationerne var ikke villige til at give en saa stor rabat . Baco's notat fra konferencen i Zuerich viser , at Baco mente , " at oestlandene kommer tilbage med et tilbud om 10 % rabat , maaske med en lille indroemmelse for saa vidt angaar betalingsbetingelserne " . Baco var af den opfattelse , at selv med 10 % rabat ville prisen ikke blive lavere end priserne i vesten . " Med dette prisniveau ville prisen paa oestmetal leveret til fabrikker i vesten sandsynligvis blive hoejere end priserne fra andre kilder i vesten " . Der blev til sidst truffet aftale om 11 % rabat paa prisen for canadisk og britisk aluminium frit leveret som meddelt i Metal Bulletin .

4.12.5 . Alcan havde ogsaa fundet , at den pris , der blev betalt i henhold til aftalerne i 1968 til 1970 , var en byrde . I et brev fra Aluminium Company of Canada Ltd af 28 . januar 1970 til Alcan ( UK ) Ltd hedder det :

" En rabat paa 1,75 cent er i sig selv meget lav for de maengder , der aftages i henhold til denne aftale , og naar der yderligere kraeves betaling mod dokumenter , bliver det en endnu stoerre byrde . Disse rabatter og betalingsbetingelser maa give oestblokken en nettofortjeneste paa den rene fremstillingspris paa omkring 24 cents/lb . , hvilket afgjort er langt mere end vi , og formentlig ogsaa andre vestlige producenter , kan opnaa " ( 25 ) .

I et senere brev fra Aluminium Company of Canada til Alcan ( UK ) af 23 . marts 1970 findes foelgende henvisning til ovennaevnte brev :

" I et af mine tidligere breve har jeg gjort opmaerksom paa , at rabatten paa 1 3/4 cent paa den britiske listepris sammen med betaling mod dokumenter mildest talt var en byrde , og at vi burde insistere paa en meget lavere pris " .

4.12.6 . I nogle papirer , der var udarbejdet af Swiss Aluminium til brug under Brno-konferencen ( 7 . og 8 . september 1973 ) og af PUK til brug ved konferencen i Koebenhavn ( december 1974 ) soegtes det i alle tilfaelde paavist , at de priser , der blev betalt i henhold til Brandeis-aftalerne , i almindelighed laa over markedsprisen , men disse papirer var udfaerdiget til forelaeggelse for de oestlige udenrigshandelsorganisationer , og kan derfor indeholde visse advokatoriske overdrivelser ( 26 ) .

4.13 . Andre prissammenligninger

4.13.1 . Ved visse lejligheder , navnlig i 1972 og 1973 , var Brandeis-prisen hoejere end de officielt tilladte listepriser i Det forenede Kongerige og Italien . Det er ligeledes oplyst , at norske producenter solgte raaaluminium i Tyskland til priser , der laa under Brandeis-prisen .

4.13.2 . Det fremgaar ligeledes klart af dokumenter , der blev fremlagt af BICC Ltd . under hoeringen , at dette selskab led betydelige tab , naar det videresolgte sin kvote efter Brandeis-aftalerne paa det fri marked . I 1972 androg tabet op til 20 % af Brandeis-prisen , hvorimod tabet i 1975 laa paa ca . 11 % . Det mest slaaende er , at naar BICC solgte oestmetal til RTZ , der var dets partner i Anglesey Aluminium , der ogsaa aftog en kvote oestmetal i henhold til Brandeis-aftalerne , led BICC et tab paa 20 % af Brandeis-prisen .

4.13.3 . I et brev af 17 . februar 1971 fra Alcan til Department af Trade and Industry hedder det :

" Vi har hoert om salg af og tilbud paa rumaensk aluminium til ca . 20/21 cents pr . pund for 99,5 % ingots ) , dvs . ca . Pund 190/t , hvilket Metal Bulletin offentliggoer som det oejeblikkelige indeks for " visse transaktioner " , og vi betragter dette som en bekraeftelse paa , af Metal Bulletin stadig indeholder paalidelig angivelse af prisen paa metal fra oestlandene i Det forenede Kongerige " .

Alcan's listepris var paa davaerende tidspunkt 27,85 cents/lb , saaledes at det rumaenske metal blev solgt til en pris , der tilsyneladende laa 25 til 28 % lavere ( 27 ) .

Hvis aluminium i 99,5 % ingots fra andre oesteuropaeiske lande med undtagelse af Rumaenien og Jugoslavien var blevet solgt paa det frie marked i Det forenede Kongerige eller i andre vesteuropaeiske lande og EF , forekommer det ikke sandsynligt , at det ville have vaeret dyrere end rumaensk metal . De vestlige producenter vidste , at udenrigshandelsorganisationerne kunne konkurrere med de rumaenske priser . Board of Trade oplyser , at Alcans repraesentant paa et moede den 3 . september 1970 udtalte , at " rumaenerne havde daekket sig bag aftalen , og at russerne , som over for dette indvendte , at hvis de havde lov til det , med lethed kunne tage konkurrencen op med Rumaenien , sagtens kunne taenkes at bruge dette som et staerkt argument for ikke at indgaa en ny aftale " . Baco udtalte endvidere , at det faktum , at Brandeis-aftalerne havde fjernet Rumaeniens oesteuropaeiske konkurrenter , havde sat rumaenske leverandoerer i stand til at haeve deres priser .

5 . Virkningerne af aftalerne

5.1 . Den industrielle baggrund

5.1.1 . I den kommercielle produktionsproces gennemgaar raaaluminium tre stadier fra malm til metal , nemlig bauxit , aluminiumoxid og raaaluminium . Raaaluminium forarbejdes herefter til et stort antal halvfabrikata og dernaest faerdigvarer . Skrot , som fremkommer ved disse produktionsmetoder , kan , hvis det ikke er alt for forurenet , hos producenterne af raametal genbruges som rent produktionsskrot ved fremstilling af raametal . I andre tilfaelde , f.eks . ved genbrug af aluminiumprodukter , anvendes skrot til fremstilling af sekundametal . Sekundaaluminium , hvis renhed noedvendigvis maa vaere lavere end raaaluminiums , bruges saerlig til produktion af stoebelegeringer . Disse legeringer indeholder typisk ca . 85 til 90 % aluminium .

5.1.2 . De etablerede , integrerede producenter af raaaluminium har altid kontrolleret en stor del af den vestlige verdens bauxit-forekomster . I 1977 ejede seks selskaber 57,7 % af verdens forekomster , naar man ser bort fra Sovjetunionen , Ungarn , Rumaenien og Den kinesiske Folkerepublik . Raaaluminiumproducenterne kontrollerede tillige en stor del af forekomsterne af aluminiumoxid i den vestlige verden . I 1975 var de samme seks selskaber ejere af 63,3 % af den vestlige verdens forekomster .

5.1.3 . Raaaluminium fremstilles af aluminiumoxid ved elektrolytisk reduktion . Til denne proces medgaar enorme maengder af elektricitet . F.eks . brugte aluminiumindustrien i USA i 1974 og 1975 over 4 % af landets elektricitetsforsyninger . Et smeltevaerk med en aarlig kapacitet paa 100 000 tons bruger omtrent samme maengde elektricitet som en by med 400 000 indbyggere . Det er ikke overraskende , at adgangen til billige og store elektricitetsforsyninger er en afgoerende faktor ved placeringen af raaaluminiumsmeltevaerker . Som regel er hydro-elektrisk kraft den billigste elektricitetskilde , medens elektriciteten fra oliefyrede kraftvaerker ( saerlig siden 1973 ) er den dyreste .

Den forholdsmaessige afhaengighed af forskellige braendstofkilder i visse lande i 1974 er vist i tabel 10 .

5.1.4 . De forskellige aluminiumproducenters energiomkostninger er meget forskellige . I 1973 anslog OECD , at de laa paa mellem mindre end 0,2 og 0,7 US cent/kWh . I 1977 blev omkostningerne anslaaet til mellem 0,4 og 1,8 US cent . Med et energiforbrug fra ca . 17 000 kWh/t i aeldre smelterier ned til ca . 13 000 kWh i mere moderne smelterier svarer en forskel i energiomkostningerne paa 0,1 US cent til en forskel paa mellem dollars 17 og dollars 13 i de enkelte produktionsomkostninger for raaaluminium .

5.1.5 . Det fremgaar af en rapport , der i 1976 blev udarbejdet af en ledende canadisk oekonom ( 28 ) , at Alcan's energiomkostninger i Canada er de laveste i den vestlige verden . Det hedder i rapporten :

" Alcan's energiomkostninger i Canada ligger paa mellem 1 og 20 cents/lb under de forskellige konkurrenters verden over , og denne fordel bliver sandsynligvis stoerre i de kommende aar ... "

Navnlig af denne grund er Alcan blevet prisfoerer blandt de vestlige producenter .

5.1.6 . Den foerste producent af raaaluminium i Vesteuropa var PUK , fulgt af Swiss Aluminium og Baco . VAW begyndte at producere kort efter , og blev efterfulgt af Montedison . Alle disse producenter har vaeret fuldt integrerede , lige siden de begyndte at producere , dvs . de har selv haft produktion af bauxit og aluminiumoxid .

5.1.7 . Siden anden verdenskrig er intet vesteuropaeisk foretagende gaaet ind i produktionen af raaaluminium uden at vaere i partnerskab med eller tilknyttet de etablerede producenter , ved en joint venture aftale eller paa anden maade , eller uden at have indgaaet en aftale , der sikrede adgang til bauxit eller aluminiumoxid . Flere nytilkomne har trukket sig ud af de interessentskabsforhold , i hvilke de havde optaget produktion af raaaluminium , og overladt dette omraade til den integrerede producent/partner .

5.1.8 . De foerende raaaluminiumproducenters position i forhold til hinanden i EF og Vesteuropa er vist summarisk i tabel 11 . Syv producenter , nemlig Swiss Aluminium , PUK , Alcan , VAW , Baco , Montedison/Alumetal og ASV havde i den periode , der er daekket af denne undersoegelse , ca . 75 % af raaaluminiumproduktionen i Vesteuropa .

5.1.9 . I begyndelsen af 1960'erne kom nye producentlande , som f.eks . Graekenland , Ghana , Island , Nederlandene og Cameroun ind i verdenshandlen med aluminium og reducerede USA's , Canadas , Norges og Frankrigs andel ; disse lande havde indtil da vaeret praktisk taget de eneste vestlige eksportoerer af raaaluminium . En betydelig del af handlen med raaaluminium sker i form af leverancer fra producenter til deres integrerede datterselskaber i andre lande . Eksporten fra Graekenland og Cameroun sker vaesentligst til Frankrig , idet PUK er ejer af en kontrollerende aktiepost i raaaluminiumsmelterier i disse to lande . Eksporten fra Ghana ( Kaiser 90 % , Reynolds 10 % ) gaar til Japan , USA og Det forenede Kongerige .

5.1.10 . Canada , Norge og Sovjetunionen er verdens foerende eksportoerer af raaaluminium . Verdens foerende producent af raaaluminium , nemlig USA , har i de seneste aar haft en nettoimport af raaaluminium . EF har laenge haft en nettoimport af raaaluminium , selv om inden for EF Frankrig og Nederlandene har haft nettoeksport .

5.1.11 . Praktisk taget alle producenter af raaaluminium er tillige beskaeftiget med produktion af halvfabrikata , og mange producerer tillige faerdigvarer og omsmelter nyt og gammelt skrot til produktion af sekundaaluminium . Disse transaktioner er af en saadan stoerrelsesorden , at det meste raaaluminium bruges til videreforarbejdning eller fabrikation af de virksomheder , der har produceret det oprindelige raaaluminium i ingots . I begyndelsen af 70'erne skoennede visse virksomheder inden for denne industri , at graden af horisontal integration var paa omkring 80 % . Dette skoen angaar hele industrien .

Nogle i industrien er integreret i stoerre eller mindre grad end andre . Herudover er der tale om gennemsnitlige skoen for alle grupper af aluminiumproducenter , men visse produktgrupper er i hoejere grad horisontalt integrerede end andre . I almindelighed kan man sige , at sektoren for valsede produkter ( plade , baand og folie ) er mere integreret end sektoren for strengpressede og trukne produkter ( staenger , profiler , roer og traad ) , som paa den anden side er mere integreret end stoeberisektoren .

5.1.12 . Den hoeje grad af horisontal integration har to vigtige oekonomiske virkninger . Den foerste er , at uafhaengige producenter af halvfabrikata og faerdigvarer maa skaffe deres forsyninger fra producenter , som tillige er deres konkurrenter ved fremstilling af disse varer , medmindre de har adgang til andre forsyningskilder . Den anden er , at der praktisk taget ikke eksisterer noget marked eller kun er meget lille marked for mellemprodukter , som f.eks . bauxit , aluminiumoxid og raaaluminium , i sammenligning med markedet for halvfabrikata og faerdigvarer . Som foelge heraf er det vanskeligt at fastslaa den markedspris , til hvilke disse mellemprodukter faktisk handles . Den mindst integrerede sektor , nemlig stoeberisektoren , er saerlig afhaengig af leverandoerer af sekundametal ( dvs . skrot ) eller ingots , og det er saaledes i denne sektor , at der er behov for forsyninger med ingots af den forholdsvis lave renhedsgrad af 99,5 % .

5.1.13 . Det antages ( ogsaa af industrien ) , at den ikke integrerede del af markedet for sekundaaluminium og halvfabrikata aftager 20 % af det samlede forbrug af raaaluminium i Europa .

5.2 . Brandeis-aftalernes indvirkning paa markedet

5.2.1 . En oversigt over de kvantitative virkninger af de forskellige bestemmelser i Brandeis-aftalerne er givet i tabel 12 .

Raaaluminium

5.2.2 . De vestlige producenter var uvillige til at koebe og koebte faktisk heller ikke alt det raaaluminium i ingots , som udenrigshandelsorganisationerne mente sig i stand til at tilbyde . Ved naesten enhver lejlighed , hvor der skulle foeres forhandlinger om en ny raekke Brandeis-aftaler , var den maengde raaaluminium i ingots , som i foerste omgang blev tilbudt af udenrigshandelsorganisationerne , meget stoerre end den maengde , som faktisk blev aftalt .

De aftalte maengder blev hyppigt nedsat efter krav fra de vestlige producenter paa senere oestmetalkonferencer . Paa konferencen i Budapest den 28 . og 29 . oktober 1971 opnaaede " den vestlige gruppe " en nedsaettelse med 20 % af de maengder , der skulle leveres i 1972 , medens kvoten paa Brno-konferencen den 6 . til 8 . september 1973 blev nedsat fra 67 000 tons til 53 000 tons for andet halvaar 1973 . Paa samme maade blev den resterende del af den aftalte maengde for 1974 ( 60 600 tons ) reduceret med en tredjedel paa oestmetalkonferencen i Venedig den 15 . og 16 . maj 1974 , og de vestlige producenter naegtede at give udenrigshandelsorganisationerne tilladelse til at saelge den fradragne maengde paa de vestlige markeder , selv om der til slut opnaaedes et kompromis , hvorefter udenrigshandelsorganisationerne fik tilladelse til at saelge til Japan og Tyrkiet , men ikke andetsteds . De aftalte maengder for det foerste halvaar af 1975 blev igen nedsat med 30 % paa oestmetalkonferencen i Muenchen den 14 . og 15 . november 1974 .

5.2.3 . Tabel 13 viser forskellene mellem de oprindeligt aftalte maengder og de maengder , der faktisk solgt i henhold til Brandeis-aftalerne . Tabellen viser tillige forskellene mellem maengderne ifoelge udenrigshandelsorganisationernes foerste udspil og de maengder , der faktisk blev solgt . I begge tilfaelde er der betydelige forskelle . Udenrigshandelsorganisationernes foerste tilbud var utvivlsomt beregnet til at slaa af paa , men der er ikke under sagen fremkommet materiale , der beviser , at udenrigshandelsorganisationerne ikke kunne have leveret de maengder aluminium , de tilboed i foerste omgang . Saerlig i Sovjetunionen og Ungarn blev produktionskapaciteten udvidet betydeligt i Brandeis-aftalernes loebetid , medens produktionen i Tjekkoslovakiet og Den tyske demokratiske Republik ikke naaede op paa den anslaaede kapacitet .

Afslagene fra regeringerne i Den tyske demokratiske Republik og Polen paa tilladelse til eksport af aluminium i 1974 og 1975 havde ingen virkning . De aftalte maengder , der stod til de vestlige producenters raadighed , var allerede stoerre end dem , de oenskede at aftage , og de foerte haarde forhandlinger , endda med tilbud om hoejere betaling pr . ton , for at opnaa nedsaettelse af de maengder , der skulle aftages , samtidig med , at de oenskede at sikre , at overskudet ikke kom ud paa deres markeder ad andre kanaler .

5.2.4 . Ud fra den antagelse ( afsnit 5.1.3 ) , at den ikke integrerede del af markedet for sekundaaluminium og halvfabrikata aftager 20 % af den samlede produktion af raaaluminium i Europa , fremgaar virkningerne for det ikke integrerede marked