Indholdsfortegnelse

1. Sagsforløb 5

2. Baggrund for og beskrivelse af de undersøgte foranstaltninger 7

2.1. Generel ramme 7

2.1.1. De oprindelige aftaler 7

2.1.2. Forlængelsen af de oprindelige aftaler 7

2.1.3. Privatiseringen af Siremar og indgåelsen af den nye aftale 8

2.2. Foranstaltningerne omfattet af afgørelserne fra 2011 og 2012 9

2.3. Detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der er omfattet af denne afgørelse 9

2.3.1. Forlængelsen af den oprindelige aftale mellem staten og Siremar 9

2.3.2. Den ulovlige forlængelse af redningsstøtte til Siremar 12

2.3.3. Siremars privatisering, modgarantien og forhøjelsen af CdI's kapital 13

2.3.4. Den nye aftale 20

2.3.5. Fortrinsretten ved allokering af kajpladser 22

2.3.6. Foranstaltningerne fastlagt i loven af 2010 22

2.4. Traktatbrudsprocedure 2007/4609 22

3. Begrundelse for indledning og forlængelse af proceduren 25

3.1. Forlængelsen af den oprindelige aftale mellem staten og Siremar 25

3.1.1. Opfyldelse af Altmark-kriterierne og eksistensen af støtte 25

3.1.2. Forenelighed 26

3.2. Ulovlig forlængelse af redningsstøtte til Siremar 26

3.3. Siremars privatisering, modgarantien og forhøjelsen af CdI's kapital 26

3.3.1. Siremars privatisering 26

3.3.2. Modgarantien 27

3.3.3. Forhøjelsen af CdI's kapital 27

3.3.4. Forenelighed 27

3.4. Den nye aftale mellem den italienske stat og CdI 27

3.5. Fortrinsretten ved allokering af kajpladser 28

3.6. Foranstaltningerne fastlagt i loven af 2010 28

4. Bemærkninger fra Italien 28

4.1. Forpligtelserne til offentlig tjeneste og konkurrencesituationen 28

4.2. Den potentielt ulovlige forlængelse af redningsstøtte til Siremar 29

4.3. Privatiseringen af forretningsdelen Siremar 30

4.3.1. Procedurens gennemsigtige og ikkediskriminerende karakter 30

4.3.2. Salget af aktiver uden for forretningsdelen Siremar 30

4.3.3. Sammenknytningen af forretningsdelen Siremars aktiver med en ny aftale 31

4.3.4. Udpegningen af en uafhængig ekspert 31

4.3.5. Procedurens gennemsigtighed 31

4.3.6. Den første og anden Ecorys-rapport 31

4.3.7. Den nationale retssag og den endelige tildeling til SNS 32

4.4. Den nye aftales overensstemmelse med Altmark-kriterierne 33

4.5. Den risikopræmie på 6,5 %, der er fastsat i CIPE-forskrifterne fra 2010 33

4.6. Den nye aftales overensstemmelse med afgørelsen fra 2011 om tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse 34

4.7. Modgarantien 34

4.8. Fortrinsretten ved allokering af kajpladser 35

4.9. Foranstaltningerne fastlagt i loven af 2010 35

4.10. Ingen økonomisk kontinuitet mellem Siremar under insolvensbehandling og CdI 36

5. Bemærkninger fra interesserede parter 37

5.1. Bemærkninger fra Siremar under insolvensbehandling 37

5.1.1. Traktatbrudsproceduren 2007/4609 37

5.1.2. Forlængelsen af den oprindelige aftale 37

5.1.3. Den potentielt ulovlige forlængelse af redningsstøtte til Siremar 38

5.1.4. Den nye aftale 39

5.1.5. Siremars privatisering og modgarantien 39

5.1.6. Ingen økonomisk kontinuitet mellem Siremar under insolvensbehandling og CdI 40

5.1.7. Yderligere indgivelse af CdS' afgørelse om modgarantien 41

5.2. Bemærkninger fra SNS 41

5.2.1. Første skrivelse 41

5.2.2. Anden skrivelse 41

5.2.3. Tredje skrivelse 42

5.3. Bemærkninger fra Pan Med 43

5.4. Bemærkninger fra Grandi Navi Veloci 44

5.5. Skrivelse fra Liparis borgmester 45

6. Skrivelser fra Compagnia delle Isole 45

6.1. Første skrivelse 45

6.2. Anden skrivelse 46

6.3. Tredje skrivelse 46

7. Bemærkninger fra Italien om de interesserede parters bemærkninger og skrivelser 47

8. Vurdering 47

8.1. Vurdering af, om der er tale om statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF 47

8.1.1. Forlængelsen af den oprindelige aftale mellem Siremar og Italien 48

8.1.2. Ulovlig forlængelse af redningsstøtte til Siremar 50

8.1.3. Tildelingen af den nye aftale sammen med forretningsdelen Siremar og fortrinsretten ved allokering af kajpladser til SNS, forhøjelsen af CdI's kapital og modgarantien 51

8.1.4. Foranstaltningerne fastlagt i loven af 2010 71

8.1.5. Konklusion vedrørende forekomsten af statsstøtte 73

8.2. Støttens lovlighed 74

8.3. Støttens forenelighed 74

8.3.1. Forlængelsen af den oprindelige aftale mellem staten og Siremar 74

8.3.2. Ulovlig forlængelse af redningsstøtte til Siremar 83

8.3.3. Skattelempelser i forbindelse med privatiseringen 84

8.3.4. Konklusion om støttens forenelighed 84

8.4. Svar på CdI's skrivelser 85

9. Konklusion 85

10. Tilbagesøgning 86

11. Økonomisk kontinuitet 87

11.1. Transaktionens omfang 87

11.2. Transaktionens pris 88

11.3. Ejernes identitet 89

11.4. Tidspunktet for transaktionen 89

11.5. Transaktionens økonomiske logik 89

11.6. Konklusion vedrørende den økonomiske kontinuitet mellem Siremar under insolvensbehandling og SNS 90

KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2022/448

af 17. juni 2021

vedrørende foranstaltningerne SA.32014, SA.32015 og SA.32016 (2011/C) (ex 2011/NN) gennemført af Italien til fordel for Siremar og dets køber Società Navigazione Siciliana

(meddelt under nummer C(2022) 4268)

(Kun den italienske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —

under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, særlig artikel 108, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i henhold til ovennævnte bestemmelse(r) (1), under hensyntagen til disse bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFORLØB

(1) Den 6. august 1999 besluttede Kommissionen at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (»TEUF«) i forbindelse med støtte udbetalt på grundlag af de oprindelige kontrakter om offentlige tjenesteydelser (»de oprindelige aftaler«) til de seks virksomheder, der dengang udgjorde Tirrenia-koncernen (2).

(2) I undersøgelsesfasen anmodede de italienske myndigheder om, at sagen vedrørende Tirrenia-koncernen blev opdelt, så man først og fremmest kunne få en endelig afgørelse, som alene vedrørte Tirrenia di Navigazione (»Tirrenia«). Denne anmodning blev begrundet med, at de italienske myndigheder havde planer om at privatisere koncernen, herunder først Tirrenia, og at de gerne ville fremskynde processen for så vidt angik denne virksomhed.

(3) Kommissionen imødekom de italienske myndigheders anmodning og afsluttede med Kommissionens beslutning 2001/851/EF (3) den procedure, som var indledt vedrørende den støtte, der var tildelt Tirrenia (»beslutningen fra 2001«). Støtten blev erklæret forenelig med forbehold af de italienske myndigheders opfyldelse af visse forpligtelser.

(4) Ved Kommissionens beslutning 2005/163/EF (4) (»beslutningen fra 2004«) erklærede Kommissionen den kompensation, der var blevet ydet til de andre virksomheder i Tirrenia-koncernen end Tirrenia (5), for delvist forenelig med det indre marked, delvist forenelig med forbehold af de italienske myndigheders opfyldelse af visse forpligtelser, og delvist uforenelig med det indre marked. Beslutningen var baseret på regnskabsoplysninger, der dækkede perioden fra 1992 til 2001, og indeholdt betingelser, der skulle sikre, at støtten var forenelig i hele de oprindelige aftalers gyldighedsperiode (dvs. indtil 2008).

(5) Ved dom af 4. marts 2009 i sag T-265/04, T-292/04 og T-504/04 (6) (»dommen fra 2009«) annullerede Retten beslutningen fra 2004.

(6) Den 5. oktober 2011 indledte Kommissionen en ny formel undersøgelsesprocedure med hensyn til en række yderligere foranstaltninger, som Italien havde vedtaget til fordel for virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern (»afgørelsen fra 2011«). Undersøgelsen vedrørte bl.a. den kompensation, der blev udbetalt til Siremar — Sicilia Regionale Marittima (»Siremar«) for driften af en række sejlruter fra 1. januar 2009, og privatiseringsprocessen for forretningsdelen Siremar (se afsnit 2.3.3).

(7) Afgørelsen fra 2011 blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (7). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til de undersøgte foranstaltninger.

(8) Italien fremsendte sit svar på afgørelsen fra 2011 ved skrivelse af 15. november 2011. For så vidt angår de foranstaltninger, der er omfattet af denne afgørelse, modtog Kommissionen endvidere bemærkninger fra Società Navigazione Siciliana S.p.A. (»SNS«), Pan Med Lines S.r.l. (»Pan Med«) og Grandi Navi Veloci S.p.A. (»GNV«) (se afsnit 5). Kommissionen videresendte disse bemærkninger til Italien, som fik mulighed for at reagere på dem.

(9) Den 10. januar 2012 anmeldte de italienske myndigheder, angiveligt af hensyn til retssikkerheden, udkastet til kontrakter om offentlige tjenesteydelser (»aftaler«), som fremtidige købere af forretningsdelene Tirrenia og Siremar skulle underskrive, og på grundlag af hvilke der ville blive ydet kompensation for leveringen af offentlige tjenesteydelser, til Kommissionen.

(10) Den 7. november 2012 udvidede Kommissionen undersøgelsesproceduren til bl.a. i) den ulovlige forlængelse af redningsstøtte til Tirrenia og ii) den potentielle støtte til Compagnia delle Isole (»CdI«), den første køber af forretningsdelen Siremar, i forbindelse med privatiseringen af sidstnævnte, og iii) kompensation for offentlig tjeneste, der skulle ydes til CdI under den nye aftale indgået med den italienske stat. Den 19. december 2012 vedtog Kommissionen en ændret udgave (8) af denne afgørelse (»afgørelsen fra 2012«, og når der henvises til denne afgørelse sammen med afgørelsen fra 2011 »afgørelserne fra 2011 og 2012«).

(11) Afgørelsen fra 2012 blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (9). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til de undersøgte foranstaltninger.

(12) Italien fremsendte sit svar på afgørelsen fra 2012 ved skrivelse af 7. og 13. december 2012. For så vidt angår de foranstaltninger, der er omfattet af denne afgørelse, modtog Kommissionen bemærkninger fra Pan Med Lines S.r.l. (»Pan Med«), Siremar, SNS og CdI (se afsnit 5 og 6). Kommissionen videresendte disse bemærkninger til Italien, som fik mulighed for at reagere på dem.

(13) Den 5. oktober 2012 gav Kommissionen Ecorys Netherlands BV (»Ecorys«) til opgave at udfærdige et estimat, baseret på to alternative scenarier, af markedsværdien af de relevante aktiver i Siremar, der var sat til salg (se afsnit 2.3.3.7). Den 4. september 2013 indgav Ecorys sin endelige rapport (»Ecorys-rapporten«). Den 27. september 2013 fremsendte Kommissionen denne rapport til Italien. Den 18. november 2013 fremlagde Kommissionen på de italienske myndigheders anmodning en italiensk oversættelse af Ecorys-rapporten. Den 17. december 2013 indgav Italien sine bemærkninger, herunder en alternativ værdiansættelse udfærdiget af Italiens uafhængige ekspert, Banca Profilo S.p.A.

(14) Ved skrivelse af 24. juni 2013 anmodede Kommissionen flere virksomheder inden for den maritime sektor om på frivillig basis at fremsende detaljerede oplysninger om de ruter, der blev drevet af Siremar i perioden 2009-2012, og om vilkårene for Siremars privatisering. Kun CdI, som på dette tidspunkt gennemførte den nye aftale, besvarede Kommissionens anmodning.

(15) Ved Kommissionens afgørelse (EU) 2018/261 af 22. januar 2014 (10) (»afgørelsen fra 2014«) afsluttede Kommissionen den formelle undersøgelsesprocedure med hensyn til visse foranstaltninger, som regionen Sardinien havde vedtaget til fordel for Saremar (se betragtning 36).

(16) Den 15. oktober 2014 mødtes Kommissionens tjenestegrene med repræsentanter for Siremar og de italienske myndigheder. Derudover mødtes Kommissionens tjenestegrene den 23. oktober 2014 med repræsentanter for CdI og de italienske myndigheder. Som opfølgning på sidstnævnte møde fremlagde CdI den 30. oktober 2014 yderligere oplysninger for Kommissionen.

(17) Kommissionen anmodede Italien om yderligere oplysninger angående Siremar ved skrivelse af 30. januar 2012, 16. marts 2012, 1. august 2012, 22. november 2012, 12. april 2013, 12. juni 2013, 27. juni 2013, 11. juli 2013, 29. juli 2014, 6. november 2014, 16. oktober 2015, 25. januar 2018, 29. marts 2018, 31. august 2018, 18. marts 2019, 16. oktober 2019, 31. juli 2020 og 29. oktober 2020.

(18) Italien fremsendte yderligere oplysninger angående Siremar ved skrivelse af 28. marts 2012, 5. oktober 2012, 23. oktober 2012, 13. maj 2013, 8. august 2013, 19. september 2014, 20. november 2014, 12. december 2014, 12. februar 2015, 13. november 2015, 18. april 2016, 2. august 2017, 26. april 2018, 31. maj 2018, 29. maj 2019, 26. juli 2019, 3. januar 2020, 24. januar 2020, 8. februar 2021 og 11. marts 2021 (11).

(19) Ved Kommissionens afgørelse (EU) 2020/1411 af 2. marts 2020 (12) afsluttede Kommissionen undersøgelsen af de andre virksomheder i Tirrenia-koncernen end Tirrenia, herunder Siremar, for perioden 1992-2008 (»2020-afgørelsen om Tirrenia-koncernen«). Kommissionen konkluderede, at den støtte, der blev ydet for levering af transportydelser i form af cabotagesejlads, udgjorde eksisterende støtte, mens den støtte, der blev ydet for levering af internationale søtransporttjenester, var forenelig med rammebestemmelserne for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse fra 2011 (13).

(20) Ved Kommissionens afgørelse (EU) 2020/1412 af 2. marts 2020 (14) afsluttede Kommissionen den formelle undersøgelsesprocedure med hensyn til foranstaltningerne til fordel for Tirrenia og dets køber CIN for perioden 2009-2020 (»2020-afgørelsen om Tirrenia/CIN«).

(21) Denne afgørelse vedrører alle de mulige støtteforanstaltninger til fordel for Siremar, CdI og SNS, som anført i betragtning 36 og 37 og som fastlagt i afgørelserne fra 2011 og 2012, samt den mulige støtte til Unicredit via modgarantien (se afsnit 2.3.3.5 og 3.3.2). Kommissionen vil behandle alle de øvrige foranstaltninger, der er omfattet af disse afgørelser, i særskilte afgørelser under sagsnummer SA.32014, SA.32015 og SA.32016. Alle disse øvrige foranstaltninger vedrører andre virksomheder i den forhenværende Tirrenia-koncern (dvs. Caremar, Laziomar, Saremar og Toremar).

2. BAGGRUND FOR OG BESKRIVELSE AF DE UNDERSØGTE FORANSTALTNINGER

2.1. Generel ramme

2.1.1. De oprindelige aftaler

(22) Tirrenia-koncernen var oprindeligt ejet af den italienske stat gennem virksomheden Finanziaria per i Settori Industriale e dei Servizi S.p.A (»Fintecna«) (15) og omfattede seks rederier: Tirrenia, Adriatica, Caremar, Saremar, Siremar og Toremar. Disse rederier leverede søtransporttjenester under særskilte kontrakter om offentlige tjenesteydelser indgået med den italienske stat i 1991, som var gældende i 20 år i perioden januar 1989 til december 2008 (»de oprindelige aftaler«). Fintecna ejede 100 % af aktiekapitalen i Tirrenia, som igen var eneejer af Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar og Toremar (samlet »de regionale rederier«). Adriatica, som tidligere drev en række ruter mellem Italien og Albanien, Kroatien, Grækenland og Montenegro, blev fusioneret med Tirrenia i 2004.

(23) Disse kontrakter om offentlige tjenesteydelser havde til formål at sikre regelmæssige og pålidelige søtransporttjenester, hvoraf de fleste forbandt det italienske fastland med Sicilien, Sardinien og andre mindre italienske øer. Med henblik herpå ydede den italienske stat økonomisk støtte i form af tilskud, der blev betalt direkte til hver af virksomhederne i Tirrenia-koncernen.

(24) Siremar, som var fuldt ejet af Tirrenia, drev en række cabotageruter, både mellem Sicilien og flere mindre naboøer og mellem Milazzo og Napoli. De præcise berørte ruter er beskrevet i betragtning 41.

2.1.2. Forlængelsen af de oprindelige aftaler

(25) De oprindelige aftaler, herunder aftalen vedrørende Siremar, blev forlænget tre gange.

(26) Først fastsatte artikel 26 i lovdekret nr. 207 af 30. december 2008 (»lovdekret 207/2008«), som blev omsat til lov nr. 14 af 27. februar 2009, en forlængelse af de oprindelige aftaler, som oprindeligt skulle udløbe den 31. december 2008, til den 31. december 2009.

(27) Dernæst blev det ved artikel 19b i lovdekret nr. 135 af 25. september 2009 (»lovdekret 135/2009«), som blev omsat til lov nr. 166 af 20. november 2009 (»loven af 2009«), bestemt, at aktiebesiddelsen i de regionale rederier, bortset fra Siremar, med henblik på privatiseringen af Tirrenia-koncernen ville blive overført fra moderselskabet i overensstemmelse med følgende: a) Caremar til regionen Campanien. Efterfølgende overførte regionen Campanien driften af transportforbindelserne til Pontino-øhavet til regionen Lazio (hvorved Laziomar blev oprettet) (16). b) Saremar til regionen Sardinien. c) Toremar til regionen Toscana.

(28) I henhold til loven af 2009 skulle der også indgås nye »aftaler« mellem den italienske stat og Tirrenia og Siremar inden den 31. december 2009. De regionale tjenester ville ligeledes blive omfattet af nye »kontrakter om offentlige tjenesteydelser«, der skulle indgås mellem Saremar, Toremar og Caremar og de respektive regionale myndigheder inden den 31. december 2009 (Sardinien og Toscana) og den 28. februar 2010 (Campanien og Lazio). De nye aftaler eller kontrakter om offentlige tjenesteydelser ville blive udbudt af virksomhederne selv. Derefter ville de nye ejere af hver af disse virksomheder underskrive de respektive aftaler eller kontrakter om offentlige tjenesteydelser (17).

(29) I denne forbindelse blev de oprindelige aftaler (herunder aftalen vedrørende Siremar) forlænget fra den 1. januar 2010 til den 30. september 2010 ved loven af 2009.

(30) Ved loven af 2009 blev der også fastsat faste årlige kompensationslofter fra og med 2010 for driften af tjenesterne (under forlængelsen af de oprindelige aftaler og under de nye aftaler og kontrakter om offentlige tjenesteydelser) til et samlet beløb på 184 942 251 EUR: Virksomhed Maksimal årlig kompensation Tirrenia 72 685 642 EUR Siremar 55 694 895 EUR Saremar 13 686 441 EUR Toremar 13 005 441 EUR Caremar 29 869 832 EUR (18) Tabel 1 — Kompensationslofter fra og med 2010

(31) Endelig blev der i lov nr. 163 af 1. oktober 2010 (»loven af 2010«), som omsatte lovdekret nr. 125 af 5. august 2010 (»lovdekret 125/2010«), fastlagt en yderligere forlængelse af de oprindelige aftaler, herunder aftalen vedrørende Siremar, fra den 1. oktober 2010 og indtil afslutningen af privatiseringen af Tirrenia og Siremar.

2.1.3. Privatiseringen af Siremar og indgåelsen af den nye aftale

(32) I oktober 2010 blev der iværksat en udbudsprocedure for at finde en køber til forretningsdelen Siremar (se afsnit 2.3.3). I denne sammenhæng henvises der til forretningsdelen Siremar i stedet for Siremar, da udbudsproceduren kun vedrørte de aktiver og kontrakter, der var nødvendige for at opfylde de forpligtelser til offentlig tjeneste (19), der var anført i den nye aftale, der ville blive indgået med køberen. Derfor henvises der til »forretningsdelen Siremar« i stedet for blot »Siremar«. Siremars resterende aktiver, der blev anvendt til andre formål (f.eks. hurtigfærgen Guizzo), ville blive solgt under særskilte procedurer. Salget indebar desuden ikke, at Siremars gæld, som virksomheden havde pådraget sig inden salgsdatoen, skulle overgå til køberen. I dag eksisterer »Siremar under insolvensbehandling« stadig som en særskilt enhed, dog med det ene formål at blive afviklet efter betaling af virksomhedens kreditorer.

(33) Efter at have afgivet et vindende tilbud i udbudsproceduren underskrev CdI den 20. oktober 2011 købsaftalen vedrørende Siremar. Italien og CdI underskrev den nye aftale om levering af søtransporttjenester den 30. juli 2012. På dette grundlag blev ejerskabet til forretningsdelen Siremar overført fra den italienske stat til CdI den 31. juli 2012.

(34) SNS — det andet selskab, der havde afgivet et bud på forretningsdelen Siremar — indbragte imidlertid overførslen for de italienske forvaltningsdomstole, som i sidste ende fastslog, at udbudsproceduren delvis skulle omgøres, og CdI udelukkes fra at afgive nye bud (se betragtning 93-100). Efter at have fået bekræftet sit tidligere bud vandt SNS dermed den nye udbudsprocedure, overtog forretningsdelen Siremar og underskrev den nye aftale med Italien den 11. april 2016.

(35) Siden da har SNS drevet ruterne efter den nye aftale, mens Siremar under insolvensbehandling og CdI begge er under afvikling.

2.2. Foranstaltningerne omfattet af afgørelserne fra 2011 og 2012

(36) Følgende foranstaltninger er blevet vurderet som led i den formelle undersøgelsesprocedure, der blev indledt ved afgørelserne fra 2011 og 2012 (se også afsnit 3): 1) kompensation for levering af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse under forlængelsen af de oprindelige aftaler (foranstaltning 1) 2) ulovlig forlængelse af redningsstøtte til Tirrenia og Siremar (foranstaltning 2) 3) privatiseringen af virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern (20) (foranstaltning 3) 4) kompensation betalt for driften af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse under de fremtidige aftaler/kontrakter om offentlige tjenesteydelser (foranstaltning 4) 5) fortrinsretten ved allokering af kajpladser (foranstaltning 5) 6) de foranstaltninger, der er fastsat ved loven af 2010 (foranstaltning 6) 7) fem yderligere tiltag iværksat af regionen Sardinien til fordel for Saremar (foranstaltning 7) (21).

2.3. Detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der er omfattet af denne afgørelse

(37) Denne afgørelse vedrører kun foranstaltning 1-6, jf. betragtning 36, for så vidt som de vedrører Siremar, CdI eller SNS. Disse foranstaltninger er beskrevet i nærmere detaljer i de følgende afsnit.

2.3.1. Forlængelsen af den oprindelige aftale mellem staten og Siremar

2.3.1.1. Forpligtelserne til offentlig tjeneste

(38) Artikel 1 i den oprindelige aftale med Siremar omhandlede femårsplaner med nærmere oplysninger om de havne, der skulle anløbes, de fartøjstyper, der skulle anvendes, og den nødvendige hyppighed af tjenesten. Den oprindelige aftale med Siremar blev ændret i 1994 og 1995.

(39) Den første femårsplan (1990-1994) blev godkendt ved ministerielt dekret af 29. maj 1990 og fandt anvendelse med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar 1990. I den anden plan, som omfattede perioden 1995-1999, og som blev godkendt ved ministerielt dekret af 14. maj 1996, var ruterne og afgangshyppigheden stort set uændrede.

(40) For perioderne 2000-2004 og 2005-2008 blev der ikke formelt godkendt femårsplaner vedrørende Siremar. I stedet var rutenettet og afgangshyppigheden stort set den samme mellem 1999 og 2008. Det tværministerielle dekret af 9. marts 2004 (»2004-dekretet«) fastsatte ganske vist begrænsede ændringer for Siremar vedrørende udskiftning af gamle skibe og en forøgelse af kapaciteten med den samme afgangshyppighed (22).

(41) På grundlag af den oprindelige aftale, som forlænget og ændret (for udvalgte ruter), drev Siremar følgende fem kombinationer af ruter hele året mellem den 1. januar 2009 og den 30. juli 2012 med varierende afgangshyppigheder og sejlplaner alt efter de forskellige ruter, tjenestetype (færge eller højhastighedsfartøj) og sæson: — På kombinationen Milazzo-De Lipariske Øer-Napoli, som omfatter øerne Vulcano, Lipari, Salina, Filicudi, Alicudi, Panarea og Stromboli (»De Lipariske Øer«) og byerne Milazzo på Sicilien og Napoli i Campanien, leverede Siremar både færgesejlads og højhastighedstjenester på ti individuelle ruter (23) — af 17. juni 2021 — På kombinationen Palermo-Ustica leverede Siremar både færgesejlads og højhastighedstjenester på to individuelle ruter (24) — På kombinationen Porto Empedocle-Pelagieøerne, som omfatter øerne Linosa og Lampedusa (»Pelagieøerne«), leverede Siremar færgetjenester på en individuel rute; — På kombinationen Trapani-Pantelleria leverede Siremar færgetjenester på en individuel rute.

2.3.1.2. Budget og varighed

(42) I tabellen nedenfor vises den årlige kompensation, der blev udbetalt til Siremar i perioden 2009 til juli 2012: År Kompensation 2009 67 009 405 EUR 2010 55 694 895 EUR 2011 55 694 895 EUR 2012 32 348 816 EUR (januar-juli) (25) Tabel 2 — Kompensation 2009-2012 (EUR)

(43) I henhold til den oprindelige aftale (som ændret i 1994) udbetales følgende beløb som kompensation for offentlig tjeneste: Der udbetales et første forskud senest den 1. marts hvert år svarende til 70 % af den kompensation, der blev udbetalt det foregående år. Senest den 30. juni foretages en anden udbetaling på 20 % af kompensationen. Senest den 30. november foretages den sidste udbetaling, som dækker saldoen for kompensationen for det pågældende år baseret på en vurdering af de fremtidige indtægter og tab (26). Derefter kontrolleres det endelige resultat, når selskabet udarbejder den årlige kontoopgørelse. Hvis det viste sig, at Siremar havde modtaget et beløb, der oversteg nettoomkostningerne ved de leverede tjenester (indtægter minus tab), skulle virksomheden tilbagebetale forskellen senest 15 dage efter godkendelsen af kontoopgørelsen. Efter den 25. november 2010 trækkes enhver overkompensation fra de fremtidige støtteudbetalinger i henhold til forvaltningskonferencens beslutning om oprettelse af den årlige støtte. Forvaltningskonferencen blev etableret i henhold til artikel 11 i lov nr. 856/1986 mellem ministeriet for infrastruktur og transport (»transportministeriet«), økonomiministeriet og ministeriet for økonomisk udvikling.

(44) Kompensationen blev beregnet anderledes i 2009 sammenlignet med 2010, 2011 og 2012 som beskrevet nedenfor. — Kompensation ydet i 2009

(45) I præsidentielt dekret nr. 501 af 1. juni 1979 (»præsidentielt dekret 501/79«) angives de forskellige elementer (indtægter og omkostninger), som indgår i beregningen af den støtte, der udbetales til rederier, som leverer offentlige tjenesteydelser. Ved lov nr. 856 af 5. december 1986 (»lov 856/86«) blev der endvidere fastsat visse ændringer af ordningen for forpligtelser til offentlig tjeneste i forbindelse med søtransport i Italien. Med hensyn til forbindelserne til større og mindre øer blev kriterierne for beregning af kompensation for offentlig tjeneste ændret ved denne lovs artikel 11. Støtten skulle netop beregnes på grundlag af forskellen mellem indtægterne og omkostningerne ved tjenesten som bestemt ud fra gennemsnitlige og objektive parametre og skulle omfatte et rimeligt kapitalafkast. I henhold til samme artikel skulle kontrakterne om offentlige tjenesteydelser også omfatte en liste over støttede ruter, hyppigheden og de typer skibe, der skulle anvendes. Støtten skulle godkendes af de ansvarlige ministre. De principper, der er fastlagt i præsidentielt dekret 501/79 og lov 856/86, var afspejlet i de oprindelige aftaler.

(46) For 2009 blev kompensationen for udførelsen af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse beregnet i overensstemmelse med den metode, der var fastsat i de oprindelige aftaler, som havde været gældende siden 1991, og som blev forlænget efter den 31. december 2008, der var den oprindelige udløbsdato. Kompensationen svarede nærmere bestemt til det akkumulerede nettotab i forbindelse med de tjenesteydelser, der blev leveret under ordningen for offentlig tjeneste, hvortil blev lagt et variabelt beløb svarende til kapitalafkastet.

(47) Følgende omkostningselementer indgik i beregningen af kompensationen, som var fastsat af de offentlige myndigheder: omkostninger til køb, annoncering og ophold, omkostninger til lastning, losning og manøvrering, personaleomkostninger, omkostninger til vedligeholdelse af skibe, administrative omkostninger, forsikringsomkostninger, leje- og leasingomkostninger samt omkostninger til brændstof, skatter og afgifter samt afskrivninger. — Kompensation ydet i 2010, 2011 og 2012

(48) Fra 2010 er kompensationen for driften af tjenesteydelserne af almindelig økonomisk interesse blevet fastsat ved hjælp af en ny metode, der er fastsat i CIPE-forskrifterne (27) af 9. november 2007 med titlen »Kriterier for fastlæggelse af forpligtelser til offentlig tjeneste og takstordninger i sektoren for cabotagesejlads af almindelig interesse« (»CIPE-forskrifterne«) (28). CIPE-forskrifterne blev ifølge deres præambel udstedt med henblik på den forestående privatisering af de offentlige virksomheder, der leverede søtransporttjenester under en ordning for offentlig tjeneste (29). CIPE-forskrifterne blev anvendt på de tjenester, der blev leveret af virksomhederne i Tirrenia-koncernen fra 2010.

(49) Den metode, der er fastlagt i CIPE-forskrifterne, giver de virksomheder, der driver offentlige søfartstjenester, mulighed for at opnå en passende indtjening. Kapitalafkastet (»ROIC«) beregnes på grundlag af de vægtede gennemsnitlige kapitalomkostninger (»WACC«). Den krævede egenkapitalforrentning (30) beregnes ved hjælp af »capital asset pricing«-modellen.

(50) På grundlag af denne model beregnes egenkapitalomkostningerne som en funktion af i) den risikofrie rente, ii) betaværdien (et estimat af virksomhedens risikoprofil i forhold til aktiemarkedet) og iii) den aktierisikopræmie, der er tildelt aktiemarkedet.

(51) Egenkapitalomkostningerne beregnes ved at anvende en præmie for ekstra risiko på afkastet af risikofrie aktiviteter. Denne præmie beregnes som markedsrisikopræmien multipliceret med betaværdien, som måler, hvor risikobetonet en specifik aktivitet er i forhold til markedet.

(52) Ifølge CIPE-forskrifterne svarer afkastet af risikofrie aktiviteter til det gennemsnitlige bruttoudbytte af toneangivende tiårige obligationer over de foregående 12 måneder, for hvilke der foreligger data.

(53) I CIPE-forskrifterne fastsættes en markedsrisikopræmie på 4 %. Hvis der er tale om en tjeneste, som drives på et ikke-eksklusivt grundlag, betales rederiet for den formodede yderligere risiko med et tillæg på yderligere 2,5 % til markedsrisikopræmien.

(54) I praksis kan kompensationen til Siremar imidlertid ikke overstige loftet på 55 694 895 EUR om året i henhold til loven af 2009 (se betragtning 30). Selv om der i loven af 2009 fastsættes et loft for den årlige kompensation til alle Tirrenia-virksomheder for udførelsen af deres forpligtelser til offentlig tjeneste, omfatter CIPE-forskrifterne en række garantier, der sikrer disse virksomheder tilstrækkelig dækning af deres driftsomkostninger.

(55) I henhold til CIPE-forskrifterne skal omfanget af tjenesterne, de maksimale billetpriser og kompensationen fastsættes efter følgende formel, således at tjenesteleverandøren får dækket alle de støtteberettigede omkostninger: VA(RSP) + VA(AI(X)) = VA(CA) hvor: — VA(RSP) er den diskonterede værdi af kompensationen for opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste — VA(AI(X)) er den diskonterede værdi af andre indtægter (billetindtægter osv.) — (VA(CA)) er den diskonterede værdi af de støtteberettigede driftsomkostninger, gældsindfrielse og kapitalafkast.

(56) Hvis ovennævnte formel ikke kan anvendes, kan omfanget af de støttede aktiviteter reduceres, tilrettelæggelsen af tjenesten (f.eks. færgetyperne) tilpasses, eller de maksimale billetpriser ændres.

(57) Det prisloft, der finder anvendelse på hver tjeneste, eksklusive skatter og havneafgifter, justeres hvert år på grundlag af følgende formel for prisloft: ΔΤ = ΔΡ – Χ hvor: — ΔΤ er den årlige procentvise ændring i prisloftet — ΔΡ er inflationsraten i referenceåret — Χ er den reelle årlige sats for justering af prisloftet, som er fastsat i aftalen eller kontrakterne om offentlige tjenesteydelser, og som forbliver konstant i hele aftalens eller kontraktens løbetid.

(58) I CIPE-forskrifterne angives det også, at prisloftet kan justeres for at afspejle udsving i brændstofomkostninger baseret på offentligt tilgængelige standardpriser.

2.3.2. Den ulovlige forlængelse af redningsstøtte til Siremar

(59) Den 16. november 2010 godkendte Kommissionen redningsstøtte til Tirrenia og Siremar (»afgørelsen fra 2010«) (31). Støtten bestod af en garanti for kreditlinjer stillet af private banker for et beløb på op til 95 000 000 EUR. Italien forpligtede sig til senest seks måneder efter godkendelsen af redningsstøtten at forelægge Kommissionen en omstruktureringsplan eller dokumentation for, at lånet var blevet fuldstændig tilbagebetalt, og/eller at garantien var blevet ophævet.

(60) Efterfølgende godkendte de private banker Banca Infrastrutture Innovazione e Sviluppo (»BIIS«) og Unicredit en kreditlinje på 40 000 000 EUR til Tirrenia og Siremar (dvs. 25 000 000 EUR til Tirrenia og 15 000 000 EUR til Siremar) med den 30. juni 2011 som udløbsdato. Staten gav garanti for kreditlinjen den 15. februar 2011.

(61) Herefter blev finansieringen udbetalt som følger: a) første afdrag den 28. februar 2011 (20 000 000 EUR til Tirrenia og 12 000 000 EUR til Siremar) b) andet afdrag den 23. marts 2011 (5 000 000 EUR til Tirrenia og 3 000 000 EUR til Siremar).

(62) Italien meddelte Kommissionen, at perioden på seks måneder til tilbagebetaling af lånet, jf. punkt 25, litra a), i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (rammebestemmelserne for redning og omstrukturering fra 2004 (32)) og betragtning 32 og 47 til afgørelsen fra 2010, ville udløbe den 28. august 2011, eftersom det første afdrag af det garanterede lån først blev udbetalt den 28. februar 2011.

(63) Tirrenia og Siremar misligholdt imidlertid deres lån før denne dato, og BIIS krævede derfor statsgarantien indfriet den 11. juli 2011. På denne dato havde Siremar dermed en gæld til staten på 15 121 838,33 EUR. Dette omfatter både hovedstol og renter af de forskellige banklån.

(64) Skifteretten godkendte, at økonomiministeriet blev opført blandt Tirrenia og Siremars privilegerede (»prededucibili«) kreditorer. Ifølge de italienske myndigheder vurderede den særlige kommissær, som var ansvarlig for ledelsen af virksomheden, på daværende tidspunkt, at Siremar kunne tilbagebetale finansieringen inden den 28. august 2011 ved at bruge provenuet fra den planlagte privatisering af forretningsdelene Tirrenia og Siremar.

(65) Den 25. juli 2011 blev aftalen om salg af forretningsdelen Tirrenia til CIN undertegnet. Overførslen af aktiverne og dermed også betalingen blev imidlertid forsinket, primært som følge af vanskeligheder med at opnå de nødvendige fusionstilladelser (først fra Kommissionen, og dernæst fra den italienske konkurrencemyndighed, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (»AGCM«). AGCM godkendte i sidste ende transaktionen mellem Tirrenia og CIN den 21. juni 2012, og salget blev afsluttet den 19. juli 2012. Den 20. oktober 2011 blev aftalen om salg af forretningsdelen Siremar til CdI undertegnet. Overførslen af disse aktiver blev imidlertid også forsinket, i dette tilfælde til den 1. august 2012 (se betragtning 93-95). Den 18. september 2012 tilbagebetalte Siremar sin gæld til staten, der med renter beløb sig til 15 511 529,35 EUR.

2.3.3. Siremars privatisering, modgarantien og forhøjelsen af CdI's kapital

(66) Den 23. december 2009 offentliggjorde Fintecna den første indkaldelse af tilbud med henblik på salg af hele aktiekapitalen i Tirrenia, herunder dets datterselskab Siremar. Den 19. februar 2010 var der modtaget 16 interessetilkendegivelser fra 19 enheder. Den 4. august 2010 erklærede Fintecna proceduren for afsluttet, efter at forhandlingerne med den eneste tilbudsgiver, der havde indgivet et bindende tilbud, var mislykkedes. Ifølge Italien mislykkedes forhandlingerne på grund af bekymringer vedrørende tilbuddets finansielle elementer.

(67) Efter at det første privatiseringsforsøg var mislykkedes, blev Tirrenia og Siremar, som befandt sig i alvorlige finansielle vanskeligheder, begge omfattet af den kollektive insolvensprocedure, som i henhold til italiensk lovgivning finder anvendelse på store selskaber, den såkaldt særlige insolvensprocedure (»amministrazione straordinaria«), og blev hurtigt derefter erklæret insolvente. Siremar blev nærmere bestemt omfattet af den særlige insolvensprocedure den 17. september 2010. Den 5. oktober 2010 afsagde retten i Rom dom nr. 381/2010, hvorved Siremar blev erklæret insolvent.

2.3.3.1. Reglerne for den særlige insolvensprocedure

(68) I modsætning til den normale konkursprocedure, hvis hovedformål er at afvikle den insolvente virksomhed med henblik på at opfylde kreditorernes krav, er den særlige insolvensprocedure, som er fastlagt ved lovdekret nr. 270 af 8. juli 1999 (»lovdekret 270/1999«), en specifik insolvensprocedure for store virksomheder, som har til formål at beskytte aktiverne og sikre virksomhedens fortsatte drift.

(69) Under denne procedure overdrages ledelsen af den insolvente virksomhed til en særlig kommissær, som udpeges af det ansvarlige ministerium. Den særlige kommissær foreslår en genopretningsplan for den pågældende virksomhed, enten ved omstrukturering af virksomheden eller ved afhændelse af dens aktiver. Denne plan skal på forhånd godkendes af det ansvarlige ministerium under hensyn til en udtalelse fra et tilsynsråd (hvis medlemmer er eksperter udpeget af ministeriet).

(70) Lovdekret nr. 347 af 23. december 2003 om hasteforanstaltninger til omstrukturering af store insolvente virksomheder (»lovdekret 347/2003«), som med ændringer blev omsat til lov nr. 39 af 18. februar 2004 (»Marzano-loven«), omhandler den særlige insolvensprocedure, som finder anvendelse på store insolvente virksomheder, der vil underkaste sig denne omstruktureringsprocedure. Disse virksomheder skal også kumulativt opfylde visse kriterier vedrørende antal ansatte i det foregående år og gældsætning.

(71) Ifølge proceduren skal den insolvente virksomhed indgive en begæring til den italienske minister for økonomisk udvikling og til den kompetente konkursret. Ministeriet træffer derefter beslutning om, hvorvidt den insolvente virksomhed kan underkastes proceduren, og udpeger den særlige kommissær i samråd med tilsynsrådet, mens konkursretten bekræfter, at virksomheden er insolvent.

(72) Senest 180 dage efter sin udnævnelse skal den særlige kommissær forelægge ministeriet en omstruktureringsplan. Den almindelige konkursprocedure udløses kun, hvis ministeriet ikke godkender en sådan omstruktureringsplan, og den alternative procedure for salg af aktiver ikke kan anvendes.

(73) Artikel 4, stk. 4c, i lovdekret nr. 134 af 28. august 2008 (»lovdekret 134/2008«), omsat til lov nr. 166 af 27. oktober 2008, om hasteforanstaltninger til omstrukturering af store insolvente virksomheder (»Disposizioni urgenti in materia di ristrutturazione di grandi imprese in crisi«), indførte flere ændringer til Marzano-loven. Disse ændringer finder anvendelse på virksomheder, der leverer grundlæggende offentlige tjenester, og vedrører bl.a. den særlige kommissærs mulighed for at udpege en køber til den insolvente virksomheds aktiver gennem en forhandlingsprocedure med parter, der garanterer både kontinuitet for den offentlige tjeneste på mellemlang sigt og en hurtig løsning. I henhold til lovdekret 134/2008 kan salgsprisen ikke være lavere end aktivernes markedsværdi som fastsat af en uafhængig ekspert udpeget ved ministerielt dekret.

(74) Ved lovdekret 134/2008 blev der også indført en mulighed for straks at gennemføre en plan for afhændelse af aktiver, i modsætning til den tidligere ordning, som krævede, at virksomheden først forelagde en omstruktureringsplan for ministeriet. Endelig bestemmes det i lovdekret 134/2008, at virksomheden vil blive underlagt den almindelige konkursprocedure, hvis hverken en plan for afhændelse af aktiver eller en omstruktureringsplan kan gennemføres eller godkendes af ministeriet.

2.3.3.2. Salgsproceduren

(75) Den 4. oktober 2010 blev indkaldelsen af tilbud med henblik på salg af forretningsdelen Siremar (33) sammenknyttet med den nye 12-årige aftale offentliggjort. Formålet med denne indkaldelse var at undersøge, om der var nogen nationale eller internationale enheder, der potentielt var interesserede i at købe forretningsdelen Siremar, og som kunne garantere transporttjenesternes kontinuitet. Den blev offentliggjort på Siremars websted, i en række aviser (34) og på udvalgte specialiserede websteder (35). Fristen for at fremsætte interessetilkendegivelser med hensyn til købet af forretningsdelen Siremar var den 20. oktober 2010.

(76) Ved fristens udløb havde seks parter (heraf to i fællesskab) fremsat fem interessetilkendegivelser med hensyn til at deltage i Siremar-udbuddet. Alle disse parter havde vist, at de opfyldte kravene i udbudsbekendtgørelsen. Den særlige kommissær inviterede dem derfor til at udføre en grundig due diligence-undersøgelse af forretningsdelen Siremar. De interesserede parter fik adgang til den relevante dokumentation efter undertegnelse af fortrolighedsaftaler.

(77) En af de seks parter valgte ikke at deltage i due diligence-fasen (36). I denne fase fik de resterende fem parter (hvoraf to afgav et fælles tilbud) adgang til de virtuelle datarum, som indeholdt følgende: a) detaljerede tekniske, juridiske og finansielle oplysninger om den udbudte forretningsdel b) forretningsplanen for forretningsdelen Siremar udarbejdet af den særlige kommissær c) sælgerens due diligence-rapport og virksomhedens balance på det tidspunkt, hvor den blev underkastet den særlige insolvensprocedure d) udkastet til den nye 12-årige aftale, der skulle indgås mellem den valgte tilbudsgiver og staten e) yderligere oplysninger, der var nødvendige for, at potentielle købere kunne foretage en korrekt vurdering af salgsgenstanden.

(78) Ved ministerielt dekret af 4. februar 2011 udpegede ministeren for økonomisk udvikling Banca Profilo S.p.A. som uafhængig ekspert, der fik til opgave at foretage en værdiansættelse af forretningsdelene Tirrenia og Siremar i henhold til artikel 4, stk. 4c, i lovdekret 347/2003. Den 8. marts 2011 anslog Banca Profilo S.p.A. værdien af forretningsdelen Siremar til 55 mio. EUR. Denne oplysning blev uploadet til datarummet til alle potentielle tilbudsgivere inden udløbet af fristen for indgivelse af bindende tilbud.

(79) Den 15. marts 2011 bemærkede Siremars særlige kommissær efter udløbet af den oprindelige frist for indgivelse af bindende tilbud, at kommissæren ikke havde modtaget noget tilbud, der var i overensstemmelse med bestemmelserne i udbudsskrivelsen. Proceduren blev derfor genåbnet med en ny frist sat til den 5. april 2011. På den dato afgav CdI et tilbud på 60,1 mio. EUR, mens Ustica Lines bad om at få forlænget fristen, så selskabet kunne sikre den nødvendige finansiering for at afgive sit eget tilbud. Den særlige kommissær uploadede CdI's tilbud til datarummet og opfordrede de øvrige deltagere til at indgive et bedre tilbud senest den 23. maj 2011. På den dato var følgende tilbud modtaget: a) et tilbud på 69 mio. EUR fra CdI, hvoraf 20 mio. EUR skulle betales forud og den resterende del udskudt over ti år (med en rentesats på 1,5 %) b) et tilbud på 55,1 mio. EUR fra SNS, hvoraf 30,1 mio. EUR skulle betales forud og den resterende del udskudt over otte år (med en rentesats på 1,5 %).

(80) CdI var blevet oprettet med henblik på at afgive et tilbud i proceduren af Mediterranea Holding di Navigazione S.p.A. (»Mediterranea«), Davimar Eolia Navigazione S.r.l. (»Davimar«), Navigazione Generale Italiana S.p.A. (37) (»NGI«), Lauro.it S.p.A., Isolemar S.r.l. og Riccardo Sanges & C. S.r.l. (38). Mediterranea ejede 60 % af kapitalen i CdI (39). De øvrige aktionærer, som ejede de resterende 40 % af kapitalen i CdI, var privatejede. Mediterranea havde deltaget i det første forsøg på at privatisere Tirrenia (se betragtning 66) og var ejet af regionen Sicilien (»Sicilien«) (43,02 %), af Lauro.it S.p.A. (34,36 %), af Isolemar S.r.l. (14,61 %) og af Acies S.r.l. (8,11 %).

(81) SNS var blevet oprettet med henblik på at afgive tilbud i proceduren af Ustica Lines S.p.A. (40) og Caronte & Tourist S.p.A. (41) (50 % hver).

(82) Den 26. juli 2011 — efter yderligere anmodninger om oplysninger stilet til de to tilbudsgivere med frist den 18. juli 2011 — fremsatte den finansielle rådgiver i proceduren følgende bemærkninger: a) CdI's tilbud var højere i absolutte tal end tilbuddet fra SNS, men sidstnævntes risikoprofil var lavere end førstnævntes b) den del af salgsprisen, som SNS skulle betale forud, dvs. 30,1 mio. EUR, var garanteret fuldt ud, mens den del af salgsprisen, som CdI skulle betale forud, dvs. 20 mio. EUR, kun var delvist garanteret c) SNS havde allerede godkendt og gennemført en kapitalforhøjelse på 25 mio. EUR, sammenlignet med den kapitalforhøjelse på 12 mio. EUR, som CdI havde godkendt, men kun delvist gennemført.

(83) Den 3. august 2011 udstedte Sicilien en ubetinget og uigenkaldelig modgaranti til Unicredit for 40 mio. EUR uden modydelse. Denne modgaranti angiver, at Unicredit havde betinget sin garanti til CdI for 39 mio. EUR dermed, at Sicilien udstedte en modgaranti for 40 mio. EUR.

(84) Den 5. august 2011 fremsendte CdI et comfort letter til den særlige kommissær, som var udstedt af Unicredit samme dag, hvorved banken påtog sig at garantere de udskudte afdrag på den købspris, som CdI havde tilbudt, for op til 39 mio. EUR (42). Af Unicredits comfort letter fremgår det, at garantien var betinget af 1) at CdI undertegnede salgsaftalen for forretningsdelen Siremar inden fristens udløb den 31. december 2011, og 2) at det blev kontrolleret, at den sicilianske generalrevisor havde beføjelse til at udstede modgarantien.

(85) Den finansielle rådgiver og andre konsulenter, som var involveret i proceduren, bekræftede, at CdI havde indgivet dokumenterne efter fristen den 18. juli 2011 for indgivelse af yderligere afklaringer og dokumentation, og at de derfor ikke kunne tages i betragtning. Derfor godkendte tilsynsrådet for Siremar under insolvensbehandling den 29. august 2011 tildelingen af forretningsdelen til SNS, og den 1. september 2011 anmodede den særlige kommissær det ansvarlige ministerium om at give tilladelse til denne tildeling.

(86) Den 2., 6. og 7. september 2011 sendte Sicilien en række skrivelser til samme ministerium, hvori det blev understreget, at CdI havde afgivet det højeste bud og var delvist ejet af Sicilien, hvilket burde anses for en tilstrækkelig garanti for virksomhedens finansielle stabilitet. Sicilien sendte også følgende direkte til ministeriet: Unicredits comfort letter, Siciliens egen modgaranti og en juridisk udtalelse, som bekræftede, at generalrevisoren havde beføjelse til at udstede denne modgaranti. Den 8. september 2011 anmodede ministeriet den særlige kommissær om yderligere oplysninger og afklaringer om det af CdI fremsendte, uden at det berørte den for sene indgivelse af de omhandlede dokumenter. Den 22. september 2011 underrettede den finansielle rådgiver den særlige kommissær om, at den nye dokumentation, uanset at CdI ikke havde overholdt de proceduremæssige frister, reducerede CdI's risikoprofil betragteligt, hvilket betød, at den aktuelle værdi af SNS' tilbud ikke længere kunne anses for at være mere fordelagtigt end CdI's.

(87) Den 26. september 2011 spurgte ministeriet Presidenza del Consiglio om, hvorvidt Siciliens modgaranti for CdI's finansielle forpligtelser kunne rejse problemer relateret til statsstøtte. Presidenza del Consiglio bekræftede, at eftersom Unicredit havde betinget sin beslutning om at stille garanti af, at Sicilien udstedte en modgaranti, skulle modgarantien vurderes i henhold til Kommissionens meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte i form af garantier (»meddelelsen om garantier«) (43).

(88) Den 27. september 2011 anmodede den særlige kommissær ministeriet om tilladelse til at indlede en supplerende fase i proceduren. Efter at have opnået denne tilladelse opfordrede den finansielle rådgiver den 29. september 2011 CdI og SNS til at afgive nye, forbedrede bindende tilbud senest den 13. oktober 2011.

(89) CdI afgav et nyt, forbedret tilbud struktureret som følger: a) købspris på 69,15 mio. EUR med forudbetaling af 34,65 mio. EUR og udskudt betaling af resten (13,8 mio. EUR ved udgangen af det tredje år, 10,35 mio. EUR ved udgangen af det sjette år og 10,35 mio. EUR ved udgangen af det ottende år og med en rente på 1,5 %) b) som garanti for købsprisen: comfort letter af 12. oktober 2011 fra Unicredit (som skulle garantere de udskudte betalinger af den nye købspris, som CdI havde tilbudt, dvs. 34,5 mio. EUR), notarbekræftelse af aktionærernes beslutning om at forhøje kapitalen til 21,48 mio. EUR (se afsnit 2.3.3.4), to skrivelser fra MPS Capital Services, som forpligtede sig til at finansiere det første afdrag på købsprisen (op til 20 mio. EUR) og forlængede den tidligere garanti for 5 mio. EUR af tilbuddet af 23. maj 2011.

(90) SNS bekræftede det tilbud, selskabet havde afgivet den 23. maj 2011.

(91) Den 13. oktober 2011 oplyste rådgiverne under den særlige insolvensprocedure, at CdI's tilbud var i overensstemmelse med værdien af forretningsdelen som anslået af Banca Profilo og var mere fordelagtigt end tilbuddet fra SNS. Desuden opfyldte den forretningsplan, der indgik i CdI's tilbud, de stillede krav, og der var tilstrækkeligt bevis for, at CdI kunne sikre kontinuiteten af de offentlige søtransporttjenester. Den særlige kommissær anmodede derfor ministeriet om at tildele CdI kontrakten.

(92) Den 14. oktober 2011 afgav tilsynsrådet en favorabel udtalelse, og ministeriet gav tilladelse til, at kontrakten blev tildelt CdI.

(93) Den 20. oktober 2011 underskrev Siremars særlige kommissær og CdI aftalen om salg af forretningsdelen Siremar. Den 22. november 2011 anlagde SNS imidlertid sag ved Tribunale Amministrativo Regionale i Lazio (»TAR«) med henblik på prøvelse af den særlige kommissærs beslutning om at tildele forretningsdelen til CdI.

(94) Den 7. juni 2012 fastslog TAR i Lazio, at den modgaranti, som Sicilien havde udstedt til Unicredit for en del af den af CdI tilbudte købspris, udgjorde statsstøtte, uanset om den i sidste ende var blevet gennemført eller trukket tilbage (»afgørelse 5172/2012«). TAR erklærede salgsproceduren for forretningsdelen Siremar delvist ugyldig (44).

(95) Mediterranea appellerede denne afgørelse til Consiglio di Stato (»CdS«). Ved foreløbig kendelse af 18. juli 2012 suspenderede sidstnævnte gennemførelsen af afgørelse 5172/2012 (uden at tage stilling til appellens indhold). Derfor underskrev CdI den 30. juli 2012 den nye aftale om drift af de offentlige tjenester, og den 1. august 2012 overførte den særlige kommissær forretningsdelen Siremar til CdI.

(96) Den 7. februar 2014 traf CdS afgørelse om indholdet af Mediterraneas appel og konkluderede, at Siciliens modgaranti ikke overholdt de principper om gennemsigtighed og ikkeforskelsbehandling, der var fastlagt i national lovgivning (»afgørelse 592/14«). I sin afgørelse fastslog CdS, at modgarantien havde sat den fulde effektivitet af princippet om ikkeforskelsbehandling af de to deltagere i udbuddet over styr, og erklærede derfor salgsproceduren for forretningsdelen Siremar delvist ugyldig (ved at annullere kontraktens tildeling til CdI). Navnlig var Unicredits garanti de facto betinget af, at Sicilien udstedte modgarantien, også selv om dette ikke udtrykkeligt fremgik af Unicredits garanti (se afsnit 2.3.3.5).

(97) Den salgsaftale, som CdI havde indgået med den italienske stat efter udbuddet, blev ikke ophævet ved CdS' dom. Denne annullerede nemlig kun tildelingen, da der var tale om en forvaltningsafgørelse, men ophævede hverken salgsaftalen eller den nye aftale, som var civilretlige aftaler. Derfor fortsatte CdI driften af de offentlige tjenester som fastsat i den nye aftale (45).

(98) Den 9. februar 2015 tog TAR i Lazio efter anmodning fra de italienske myndigheder og SNS stilling til fortolkningen af TAR's tidligere afgørelse fra juni 2012 og afgørelsen fra CdS fra februar 2014 (»afgørelse 2351/15«). I sin afgørelse fastslog TAR i Lazio, at den sidste fase af Siremar-salgsproceduren skulle genoptages fra den 29. september 2011 og fremad (46). TAR i Lazio bekræftede, at CdI skulle udelukkes fra denne nye fase af proceduren. TAR i Lazio fastslog endvidere, at økonomiministeriet skulle træffe de nødvendige foranstaltninger for at gøre det muligt at genoptage proceduren senest 120 dage efter datoen for dommens afsigelse.

(99) For at gennemføre dommen fra TAR i Lazio: — udelukkede Siremar under insolvensbehandling CdI's tilbud fra proceduren — undersøgte Siremar under insolvensbehandling, at SNS' tilbud af 23. maj 2011 på 55,1 mio. EUR fortsat stod ved magt (bekræftet af SNS den 19.1.2016) — tjekkede Siremar under insolvensbehandling, at SNS' tilbud var i overensstemmelse med de stillede krav for så vidt angik leveringen af offentlige tjenesteydelser og med gældende lovgivning — undersøgte Siremar under insolvensbehandling værdien af aktiverne via en ny rapport fra Ecorys (»den anden Ecorys-rapport«), som anslog værdien til 34,4-39,9 mio. EUR (se betragtning 122) — ophævede Siremar under insolvensbehandling salgsaftalen for forretningsdelen med CdI og overførte en gæld på 37,1 mio. EUR, som CdI allerede havde betalt, til SNS (47) — tildelte Siremar under insolvensbehandling — efter at have indhentet ministeriets tilladelse den 6. april 2016 — forretningsdelen til SNS den 11. april 2016.

(100) Samme dag underskrev SNS og transportministeriet den nye aftale.

2.3.3.3. Salgsaftalen med SNS

(101) I salgsaftalen mellem Siremar under insolvensbehandling og SNS defineres den overførte forretningsdel Siremar som den del af virksomheden, der leverer søtransporttjenester under de gældende forpligtelser til offentlig tjeneste (48). I artikel 4 anføres det, at forretningsdelens aktiver er opført i et bilag, og at de omfatter alle immaterielle (49) og materielle aktiver (50), som virksomheden anvender til at opfylde forpligtelserne til offentlig tjeneste.

(102) I henhold til salgsaftalens artikel 5 betales købsprisen på 55,1 mio. EUR på følgende måde: a) 37,1 mio. EUR ved salgsaftalens underskrivelse (ved overførsel af forpligtelsen til at tilbagebetale CdI) b) Den resterende del betales som følger, med en rente på 1,5 %: 9 mio. EUR efter 72 måneder og 9 mio. EUR efter 96 måneder.

(103) I henhold til salgsaftalens artikel 7, stk. 6, litra d), skal køberen i overensstemmelse med artikel 4, stk. 4c, i lovdekret 347/2003 kunne garantere den offentlige tjenestes kontinuitet på mellemlang sigt.

(104) I salgsaftalens artikel 7, stk. 9, bestemmes det, at køberen skal fremsætte nye jobtilbud til alle administrative medarbejdere og besætningsmedlemmer, der er beskæftiget med udførelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, under hensyn til de opnåede kvalifikationer og/eller ækvivalensen af jobbeskrivelserne samt eventuelle aftaler med fagforeningerne. I samme artikel hedder det ligeledes, at køberen i overensstemmelse med artikel 63, stk. 2, i lovdekret 270/1999 ikke må foretage ikkedisciplinære afskedigelser i en periode på to år (»betingelsen om medarbejderantal«). I henhold til salgsaftalens artikel 7, stk. 11 og 12, skal køberen regelmæssigt underrette sælgeren om opfyldelsen af disse forpligtelser, og der skal betales en betydelig bod i tilfælde af misligholdelse.

(105) I salgsaftalens artikel 8, stk. 12, bestemmes det, at den nye ejer i henhold til artikel 63, stk. 5, i lovdekret 270/1999 ikke bærer ansvaret for at tilbagebetale gæld indgået af Siremar forud for overførslen af forretningsdelen.

2.3.3.4. Kapitalforhøjelsen

(106) Den 13. oktober 2011 forpligtede CdI's aktionærer sig til at forhøje virksomhedens kapital til 21 480 236 EUR. Den 3. februar 2012 gennemførte Mediterranea, den største aktionær med over 60 % af CdI's aktier, selv en kapitalforhøjelse, som medførte, at Sicilien ikke længere var majoritetsaktionær, da regionen nu kun ejede ca. 43 %.

(107) Kapitalforhøjelsen i CdI fandt sted, mens Sicilien var majoritetsaktionær i Mediterranea, som igen var (og stadig er) majoritetsaktionær i CdI. Formålet med kapitalforhøjelsen var at erhverve forretningsdelen Siremar og gennemføre den nye aftale.

2.3.3.5. Modgarantien

(108) Under privatiseringsprocessen udstedte Sicilien en modgaranti til fordel for Unicredit.

(109) Først udstedte Sicilien den 3. august 2011 en modgaranti til fordel for Unicredit som beskrevet i betragtning 83, som gav Unicredit mulighed for to dage senere at udstede et første comfort letter, hvorved Unicredit påtog sig at garantere de udskudte betalinger af den af CdI tilbudte købspris (dvs. 39 mio. EUR). I denne skrivelse (comfort letter) var garantiens gyldighed udtrykkeligt betinget af gyldigheden af Siciliens modgaranti.

(110) Dernæst bekræftede Sicilien den 7. oktober 2011, i en senere fase af proceduren, at regionen var rede til at udstede en modgaranti for de udskudte betalinger af den nye købspris for op til et beløb på 34,6 mio. EUR. Den 12. oktober 2011 ændrede Sicilien modgarantien af 3. august 2011, hvorved regionen garanterede betalinger på op til 36 mio. EUR. Samme dag udstedte Unicredit det andet comfort letter, der indgik i det vindende bud fra CdI, som er beskrevet i betragtning 89, uden at henvise til, at Siciliens modgaranti fortsat stod ved magt som ændret.

(111) Den 20. november 2011 blev Siciliens modgaranti erstattet af en modgaranti stillet af alle CdI's aktionærer. Den 31. januar 2012 sendte Sicilien en skrivelse til Siremar under insolvensbehandling med oplysning om, at modgarantien af 12. oktober 2011 skulle anses for at være trukket tilbage. Den 3. februar 2012 udsendte Unicredit en meddelelse, hvorved banken bekræftede, at dens garanti for de udskudte betalinger af købsprisen ikke var betinget af en modgaranti fra Sicilien.

2.3.3.6. Banca Profilo-undersøgelsen

(112) Som beskrevet ovenfor (se betragtning 78) blev Banca Profilo udpeget af ministeren for økonomisk udvikling som uafhængig ekspert, der fik til opgave at foretage en værdiansættelse af forretningsdelen Siremar i henhold til artikel 4, stk. 4c, i Marzano-loven. Den 8. marts 2011 udsendte Banca Profilo en rapport med en beskrivelse af de anvendte værdiansættelsesmetoder og -data, som omfattede Siremars egen forretningsplan for perioden 2011-2022. Denne rapport omfattede en skønnet værdiramme for forretningsdelen Siremar.

(113) Banca Profilos værdiansættelser er baseret på en række antagelser, herunder at den nye aftale om offentlig tjeneste ville finde anvendelse indtil dens udløb, og at forretningsdelen Siremar følgelig ville modtage kompensation for offentlig tjeneste for driften af de søtransportruter, der er fastsat i den pågældende aftale. I værdiansættelsesrapporten anvender Banca Profilo discounted cash flow-metoden (»DCF«) og metoden baseret på økonomisk merværdi (»EAV«) som dens primære metoder og markedsmultiplikatormetoden og den indre værdis metode som sekundære metoder, der anvendes til kontrol.

(114) Ved DCF-metoden tager Banca Profilo følgende i betragtning: i) de pengestrømme, der genereres indtil den nye aftales udløbsdato, ii) forretningsdelen Siremars likvidationsværdi på datoen for den nye aftales udløb baseret på den antagelse, at det ikke vil være muligt at fortsætte driften efter denne dato. Med EAV-metoden vurderer Banca Profilo: i) den justerede bogførte værdi, ii) forretningsdelens badwill/goodwill og iii) forretningsdelen Siremars likvidationsværdi på datoen for den nye aftales udløb. Denne vurdering bygger på data fra virksomhedens driftsplan og på Banca Profilos egne beregninger.

(115) Med hensyn til de sekundære metoder bemærkes følgende: Markedsmultiplikatoranalysen er baseret på Banca Profilos beregninger ved hjælp af Bloomberg-data for ni sammenlignelige rederier. Den indre værdis metode består af en vurdering af aktivernes nettoværdi som registreret i balancen, men med visse justeringer af aktiver og passiver og tilføjelse af den anslåede værdi af immaterielle aktiver.

(116) Banca Profilo konkluderede, at forretningsdelen Siremars værdi på vurderingstidspunktet lå på mellem 55 og 61 mio. EUR. Følgelig blev mindsteprisen for denne forretningsdel fastsat til 55 mio. EUR.

2.3.3.7. Den første Ecorys-rapport og den anden Ecorys-rapport

(117) Under undersøgelsen gav Kommissionen Ecorys til opgave at fastsætte markedsværdien af forretningsdelen Siremar. Konsulenten blev anmodet om i) at fastsætte forretningsdelen Siremars markedsværdi sammenknyttet med den nye aftale, ii) at fastsætte forretningsdelens markedsværdi uden tilknyttede betingelser og iii) at fastslå, hvorvidt betingelsen om medarbejderantal påvirkede salgsprisen negativt.

(118) For at bestemme værdien af forretningsdelen Siremar sammenknyttet med den nye aftale blev de primære metoder, der også blev anvendt af Banca Profilo, anvendt i den første Ecorys-rapport. Ecorys anvendte navnlig discounted cash flow-metoden og metoden baseret på økonomisk merværdi.

(119) For det første konkluderede Ecorys, at forretningsdelen Siremar ville være blevet solgt til likvidationsværdien (51), dvs. – 0,3 mio. EUR, hvis forretningsdelen var blevet solgt uden tilknyttede betingelser, og navnlig uden den nye aftale om driften af den offentlige tjeneste. Ecorys bemærkede, at denne likvidationsværdi er negativ, og anførte, at umiddelbar likvidation (dvs. salg af flåden) derfor ikke var et levedygtigt alternativ for en markedsøkonomisk investor. Ecorys baserede denne konklusion på den antagelse, at forretningsdelen Siremar ikke kunne fortsætte en rentabel drift uden kompensation for offentlig tjeneste. Ecorys beskrev de offentlig tjeneste-ruter, der blev drevet af både Tirrenia og Siremar, som »meget tabsgivende aktiviteter kendetegnet ved lave passagertal og total afhængighed af finansiering fra aftalerne«. Ecorys fandt videre, at »muligheden for at ændre tjenesternes kvalitet og øget fleksibilitet til at fastsætte billetpriserne ikke er tilstrækkeligt til at gøre disse ruter økonomisk levedygtige ud fra et forretningsmæssigt synspunkt«.

(120) For det andet antog Ecorys ved vurderingen af forretningsdelen Siremar sammenknyttet med den nye aftale, at den nye aftale ikke ville blive forlænget ved udløbsdatoen, og at Siremar derfor ville blive afviklet (52). På dette grundlag fastslog Ecorys, at markedsværdien for forretningsdelen Siremar som minimum beløb sig til 57 mio. EUR (dvs. 5 % højere end Banca Profilos værdiansættelse).

(121) For det tredje sammenlignede Ecorys personaleressourcerne i forretningsdelene Tirrenia og Siremar med ressourcerne i en række sammenlignelige færgerederier og konkluderede, at Siremars personaleantal og -omkostningsstruktur »ikke adskiller sig fra disse sammenlignelige rederier med hensyn til lønomkostningernes andel af de samlede indtægter (53) og forholdet mellem lønomkostninger og personale« (54). På dette grundlag konkluderede Ecorys, at der ikke er nogen elementer, der viser, at personalesituationen har haft en væsentlig indvirkning på forretningsdelen Siremars værdi.

(122) Som nævnt i betragtning 99 bestilte Italien også den anden Ecorys-rapport, inden salget til SNS blev afsluttet, for at undersøge, om det nye tilbud fra SNS afspejlede forretningsdelens markedsværdi efter tildeling af kontrakten om offentlige tjenesteydelser pr. 31. august 2015. I denne anden Ecorys-rapport, som blev offentliggjort den 28. oktober 2015, blev discounted cash flow-metoden anvendt som det primære vurderingsværktøj, og den indre værdis metode blev anvendt til at tjekke resultaternes soliditet. Ecorys nye vurdering var på 34,4 mio. EUR med discounted cash flow-metoden ud fra den antagelse, at den nye aftale ville være i kraft frem til den 31. juli 2024. Hvis den nye aftale blev forlænget til den 31. juli 2026, ville den anslåede værdi af forretningsdelen Siremar ligge på 35,7 mio. EUR. Med den indre værdis værdiansættelsesmetode blev værdien anslået til 39,9 mio. EUR.

(123) Endelig blev denne rapport suppleret med en sammenligning af de to forretningsplaner, som SNS havde udarbejdet, nemlig den første, som dækkede perioden 2011-2022 og blev udfærdiget i maj 2011, og den anden, som dækkede perioden 2016-2027 og blev udfærdiget i februar 2016. Ecorys konkluderede, at de to planer ikke var identiske i deres antagelser og ikke havde samme detaljeringsgrad (f.eks. indeholdt den anden forretningsplan ikke en liste over ruter og hyppigheder). De væsentligste forskelle mellem planerne var navnlig: antagelserne vedrørende flådens anvendelse, afskrivninger og personaleomkostninger og anvendelsen af tidligere data fra CdI, som ikke havde været til rådighed i den første forretningsplan. Ecorys udarbejdede desuden en sammenfattende vurdering, som over for de italienske myndigheder bekræftede den interne logiske konsekvens i SNS' anden forretningsplan for perioden 2016-2027.

2.3.4. Den nye aftale

2.3.4.1. Støttemodtageren

(124) CdI vandt oprindeligt udbuddet vedrørende forretningsdelen Siremar og underskrev den nye aftale om driften af sejlruter den 30. juli 2012. Den 11. april 2016 erstattede SNS imidlertid CdI og indledte driften af de samme ruter.

2.3.4.2. Ruterne

(125) Ifølge den nye aftale skulle CdI og senere SNS levere passager- og færgetjenester på 20 cabotageruter inddelt i fem rutekombinationer, nogle gange med forskellige afgangshyppigheder og/eller ruter i højsæsonen og lavsæsonen (55) (se tabel 3). Færgeforbindelser (kombineret) Passagerforbindelser (hurtigfærger) Kombinationen Milazzo-De Lipariske Øer-Napoli C/1: Milazzo-Vulcano-Lipari-Rinella-Panarea-Ginostra-Stromboli-Napoli og retur (hele året, to ugentlige forbindelser) C/2: Milazzo-Vulcano-Lipari-Rinella-Salina og retur (hele året, en daglig forbindelse, ingen sejlads om søndagen i lavsæsonen) C/3: Milazzo-Vulcano-Lipari-Salina-Panarea-Ginostra-Stromboli og retur (hele året, to ugentlige forbindelser) C/4: Milazzo-Vulcano-Lipari-Salina-Rinella-Filicudi-Alicudi og retur (hele året, fem ugentlige forbindelser i højsæsonen og fire i lavsæsonen) C/6: Lipari-Vulcano-Milazzo og retur (hele året, en daglig forbindelse) ALC/2: Milazzo-Vulcano-Lipari-Rinella-Salina og retur (hele året, mindst en daglig forbindelse) ALC/3: Milazzo-Vulcano-Lipari-Salina-Panarea-Ginostra-Stromboli og retur (hele året, mindst en daglig forbindelse) ALC/4: Milazzo-Vulcano-Lipari-Salina-Rinella-Filicudi-Alicudi og retur (hele året, mindst en daglig forbindelse) ALC/6: Lipari-Vulcano-Milazzo og retur (hele året, en daglig forbindelse) ALC/2 BIS: Lipari-Rinella-Salina-Lipari (hele året, fire ugentlige forbindelser i højsæsonen, tre ugentlige forbindelser og en daglig forbindelse frem til Salina i lavsæsonen) Kombinationen Palermo-Ustica D/1: Palermo-Ustica og retur (hele året, en daglig forbindelse) ALD/1: Ustica-Palermo og retur (hele året, mindst en daglig forbindelse) Kombinationen Trapani-Egadiøerne D/2: Trapani-Favignana-Levanzo-Marettimo og retur (hele året, mindst en daglig forbindelse) D/3: Trapani-Favignana-Levanzo-Trapani (hele året, to daglige forbindelser i højsæsonen, 12 ugentlige forbindelser og mindre hyppige forbindelser til Levanzo i lavsæsonen) ALD/2: Trapani-Favignana-Levanzo-Marettimo og retur (hele året, to daglige forbindelser) ALD/3: Trapani-Favignana-Levanzo-Trapani (hele året, mindst en daglig forbindelse) ALD/2 BIS: Marettimo-Levanzo-Favignana-Trapani og retur (hele året, mindst en daglig forbindelse) ALD/3 BIS: Trapani-Favignana-Levanzo-Trapani (hele året, mindst to daglige forbindelser) Kombinationen Trapani-Pantelleria D/4: Trapani-Pantelleria og retur (hele året, en daglig forbindelse i højsæsonen, seks ugentlige forbindelser i lavsæsonen) Kombinationen Porto Empedocle-Pelagieøerne D/5: Porto Empedocle-Linosa-Lampedusa og retur (hele året, seks ugentlige forbindelser) Tabel 3 — Ruter drevet af CdI og senere SNS under den nye aftale

(126) I bilag A til den nye aftale angives det, hvordan hver af ruterne i tabel 3 skal drives (f.eks. færgetyper og afgangshyppighed alt efter sæson). Billetpriserne kan desuden ikke overstige de grænser, der er fastsat i artikel 6 i den nye aftale og udspecificeret i samme bilag A.

2.3.4.3. Varigheden

(127) De nye aftaler mellem henholdsvis Sicilien og CdI og Sicilien og SNS har en varighed på 12 år. Kontrakten med SNS trådte i kraft den 12. april 2016 og udløber den 11. april 2028.

2.3.4.4. Forpligtelserne til offentlig tjeneste

(128) De pålagte forpligtelser til offentlig tjeneste vedrører de færgeforbindelser, der skal drives (se betragtning 125), typen og kapaciteten af de fartøjer, der anvendes på de forskellige færgeruter, tilgængeligheden af reservefærger for at sikre kontinuerlig drift, afgangsfrekvensen og de maksimale billetpriser på hver rute.

2.3.4.5. Kompensationen

(129) Den årlige kompensation til det rederi, der skal udføre de forpligtelser til offentlig tjeneste, som er fastsat i den nye aftale, beløber sig til højst 55 694 895 EUR. Kompensationens størrelse fastsættes på grundlag af den metode, der er fastlagt i CIPE-forskrifterne (se betragtning 48-58). Kompensationen blev udbetalt til de to rederier som følger: Kompensation udbetalt til CdI Kompensation udbetalt til SNS 2012 23 346 079 EUR (august-december) — 2013 55 694 895 EUR — 2014 55 694 895 EUR — 2015 55 694 895 EUR — 2016 15 397 836 EUR 40 297 059 EUR 2017 — 55 694 895 EUR 2018 — 55 694 895 EUR 2019 — 55 694 895 EUR Tabel 4 — Kompensation 2012-2019

(130) I henhold til artikel 8 i den nye aftale foretages der hvert tredje år en revision af de støttede aktiviteter for at sikre, at der ikke opstår finansiel ubalance. I henhold til artikel 9 i den nye aftale kan parterne under meget specifikke omstændigheder, hvis der er tale om uventede og strukturelle ændringer af indtægterne eller omkostningerne og under alle omstændigheder først efter det første år af hver treårig periode, iværksætte en sådan revision på et tidligere tidspunkt.

2.3.5. Fortrinsretten ved allokering af kajpladser

(131) I henhold til artikel 19b, stk. 21, i lovdekret 135/2009 beholder virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern, herunder Siremar, de allerede allokerede kajpladser og fortrinsretten ved allokering af nye ankomst- og afgangstidspunkter i overensstemmelse med de procedurer, der er fastsat af de italienske søfartsmyndigheder i henhold til lov nr. 84 af 28. januar 1994 og den italienske søfartslov, med det formål at garantere den territoriale kontinuitet med øerne og i lyset af forpligtelserne til offentlig tjeneste.

2.3.6. Foranstaltningerne fastlagt i loven af 2010

(132) Loven af 2010 gav mulighed for, at virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern, herunder Siremar, kunne anvende de finansielle ressourcer, der allerede var afsat til opgradering og modernisering af flåden (56), til at dække deres presserende likviditetsbehov. Ved hjælp af to faciliteter (57) var der eksempelvis allerede blevet hensat 23 750 000 EUR til at betale for opgraderinger i hele Tirrenia-koncernen, heraf 7 215 800 EUR til Siremar. De virksomheder i den forhenværende Tirrenia-koncern, der anvendte disse midler til likviditetsformål, skulle betale dem tilbage på et senere tidspunkt, så de nødvendige opgraderinger af skibene kunne finde sted. Disse opgraderinger var nødvendige for at opfylde visse internationale sikkerhedsstandarder efter Stockholmaftalen af 1996 (58).

(133) Loven af 2010 bestemte endvidere følgende: a) De oprindelige aftaler forlænges fra den 1. oktober 2010 og indtil gennemførelsen af privatiseringen af Tirrenia og Siremar (se også betragtning 31). b) Artikel 19b i lovdekret 135/2009, omsat med ændringer til loven af 2009, ændres med tilføjelsen af stk. 24a, hvorefter alle officielle akter og handlinger i henhold til artikel 19b, stk. 1-15, i lovdekret 135/2009 er omfattet af afgiftsfritagelse. Disse bestemmelser vedrører liberaliseringen af cabotagesejladsen gennem privatiseringen af Tirrenia-koncernen. c) For at sikre kontinuiteten i den offentlige tjeneste og støtte privatiseringen af virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern kan de relevante regioner anvende ressourcerne i Fondo Aree Sottoutilizzate (»FAS«) (59) i henhold til CIPE-forskrifterne 1/2009 af 6. marts 2009 (60).

2.4. Traktatbrudsprocedure 2007/4609

(134) Efter tidligere udvekslinger mellem Kommissionens tjenestegrene og de italienske myndigheder sendte Kommissionens generaldirektør for energi og transport den 19. december 2008 en anmodning om oplysninger til Italien. Denne anmodning vedrørte bl.a. en oversigt over offentlig tjeneste-ruterne på daværende tidspunkt og omfanget af den offentlige tjeneste, som Italien forventede udført under de foreslåede nye aftaler. Italien blev desuden anmodet om yderligere oplysninger om privatiseringsplanerne for Tirrenia-koncernen.

(135) I deres skrivelse af 28. april 2009 gav de italienske myndigheder et detaljeret svar: — Forlængelsen af de oprindelige aftaler til den 31. december 2009 var nødvendig for at opnå en liberalisering af cabotagesejladssektoren i Italien gennem privatiseringen af Tirrenia-koncernen. — Kompensationen for offentlig tjeneste til Tirrenia-koncernen var nødvendig for at sikre territorial kontinuitet med øerne gennem færgeforbindelser, som ikke tilbydes af private rederier på markedet. — En grundig rationaliseringsproces af ruterne var blevet afsluttet den 10. marts 2009. Denne proces tog hensyn til de relevante sociale, beskæftigelsesmæssige og økonomiske aspekter samt behovet for at sikre væsentlige forbindelser for territorial kontinuitet og omfattede en høring af de seks berørte regioner. Denne rationalisering ville føre til en reduktion af nettoomkostningerne ved den offentlige tjeneste på ca. 66 mio. EUR og afskedigelse af ca. 600 besætningsmedlemmer i hele Tirrenia-koncernen. Rationaliseringen i 2009 supplerede den tidligere indsats (i 2004, 2006 og 2008) for at reducere de tjenester, som Tirrenia-koncernen drev. — Formålet med rationaliseringen var i) at bevare de forbindelser, der var nødvendige for at sikre territorial kontinuitet med og mellem øer og fastlandet samt retten til sundhed, studier og mobilitet, ii) at rationalisere forbindelserne, hvor der var private rederier, som leverede de samme forbindelser i samme periode med tilsvarende garantier for kvalitet og kontinuitet, og iii) at rationalisere højsæson- og højhastighedsforbindelser, som kun befordrer personer. — Italien gav en oversigt over de ruter, der blev drevet af virksomhederne i Tirrenia-koncernen i 2008, og det reducerede antal ruter, som virksomhederne i Tirrenia-koncernen ville besejle i 2009. Ifølge de italienske myndigheder ville sidstnævnte ruter danne grundlaget for de nye aftaler, som skulle indgås med de nye ejere af virksomhederne i Tirrenia-koncernen.

(136) Den 21. december 2009 sendte Kommissionens generaldirektør for energi og transport en skrivelse til de italienske myndigheder, hvori han bl.a. bemærkede følgende: — På baggrund af den grundlæggende revision af cabotagesejladsen i Italien og på grund af de betydelige sociale konsekvenser, som privatiseringen ifølge de italienske myndigheder ville have haft, hvis udbudsprocedurerne var blevet gennemført alene på grundlag af kontrakter om offentlige tjenesteydelser, kunne udbud af rederierne med sådanne kontrakter accepteres — i princippet og som en undtagelse — med henblik på at sikre, at princippet om forbud mod forskelsbehandling af Fællesskabets rederier som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 (61) (»forordningen om cabotagesejlads«) blev overholdt. — Det var nødvendigt at begrænse kompensationen for offentlig tjeneste til de ruter, hvor andre rederiers tilstedeværelse året rundt var begrænset. I denne henseende blev der anmodet om nærmere oplysninger om markedssvigt på nogle af de ruter, som Tirrenia og Caremar besejlede. I skrivelsen blev det endvidere påpeget, at alene medtagelse af indenlandske ruter (og ikke internationale ruter) i en kontrakt om offentlige tjenesteydelser var berettiget på baggrund af formålet om territorial kontinuitet. — Tirrenia-koncernens kontrakter om offentlige tjenesteydelser udløb den 31. december 2008, og den af Italien planlagte privatisering kan tage længere tid end forventet. I skrivelsen blev muligheden for fremsendelse af en åbningsskrivelse for ukorrekt gennemførelse af forordningen om cabotagesejlads derfor nævnt.

(137) Den 22. januar 2010 besvarede de italienske myndigheder skrivelsen fra Kommissionens tjenestegrene af 21. december 2009: — De bemærkede, at Kommissionen i princippet var enig i den foreslåede tilgang til privatiseringen af Tirrenia-koncernen sammen med nye kontrakter om offentlige tjenesteydelser. — De redegjorde for de ruter, om hvilke Kommissionen havde rejst en række spørgsmål. — Indkaldelsen af interessetilkendegivelser vedrørende salget af Tirrenia (herunder Siremar) var blevet offentliggjort den 23. december 2009. Italien havde til hensigt at afslutte privatiseringen af hele Tirrenia-koncernen inden den 30. september 2010. — Italien anmodede Kommissionen om at bekræfte, om de anførte argumenter vedrørende markedssvigt var tilstrækkelige.

(138) Den 29. januar 2010 (62) sendte Kommissionen en åbningsskrivelse vedrørende overtrædelse af forordningen om cabotagesejlads. I denne skrivelse mindede Kommissionen om, at en medlemsstat, som indgår kontrakter om offentlige tjenesteydelser eller pålægger forpligtelser til offentlig tjeneste, i henhold til denne forordning skal gøre det uden forskelsbehandling af EF-redere. I henhold til artikel 4, stk. 3, i forordningen om cabotagesejlads kan eksisterende kontrakter om offentlige tjenesteydelser forblive i kraft, indtil de udløber. Kommissionen bemærkede, at virksomhederne i Tirrenia-koncernen fortsatte driften af søtransporttjenester efter udløbet af de respektive kontrakter om offentlige tjenesteydelser (de oprindelige aftaler). Disse aftaler udløb ved udgangen af 2008, men blev gentagne gange forlænget af Italien. Kommissionen opfordrede derfor de italienske myndigheder til at fremsætte deres bemærkninger.

(139) Den 29. januar 2010 besvarede Kommissionens generaldirektør for energi og transport også de italienske myndigheders skrivelse af 22. januar 2010. Generaldirektøren oplyste, at de anførte begrundelser vedrørende de ruter, der blev drevet af Tirrenia, var tilstrækkelige til at afbøde den tidligere udtrykte tvivl. Generaldirektøren noterede sig med tilfredshed, at Italien efter hans tidligere anmodning havde fjernet en international forbindelse fra udkastet til en ny aftale for Tirrenia. Med hensyn til de spørgsmål, der var rejst vedrørende de ruter, der blev drevet af Caremar, blev begrundelserne kun anset for tilstrækkelige for nogle af disse ruter. Italien blev derfor anmodet om yderligere oplysninger om nogle af Caremars ruter. Generaldirektøren mindede om, at kontrakter om offentlige tjenesteydelser kun kan dække ruter, hvor der er tale om markedssvigt. Generaldirektøren understregede, at hans svar kun vedrørte overholdelsen af forordningen om cabotagesejlads og ikke spørgsmålene om statsstøtte.

(140) Den 29. marts 2010 besvarede de italienske myndigheder Kommissionens åbningsskrivelse af 29. januar 2010: — Kommissionens tjenestegrene accepterede ved deres skrivelse af 21. december 2009 (se betragtning 136) i princippet privatiseringen af Tirrenia-koncernen ved at sammenknytte virksomhederne med nye kontrakter om offentlige tjenesteydelser. — Forlængelsen af de oprindelige aftaler var alene begrundet i behovet for at sikre kontinuitet i de offentlige søtransporttjenester indtil afslutningen af de forskellige privatiseringsprocesser. — De bekræftede planen om at afslutte privatiseringsprocessen inden den 30. september 2010 med henblik på at liberalisere cabotagesejladsen inden denne dato. — De gav en oversigt over privatiseringsprocessen for Tirrenia (herunder Siremar). Italien oplyste navnlig, at der efter offentliggørelsen af indkaldelsen af interessetilkendegivelser var blevet indgivet 16 interessetilkendegivelser fra 19 enheder den 19. februar 2010. Som en del af due diligence-fasen blev der åbnet et datarum den 22. marts 2010, som ville være åbent indtil udgangen af maj 2010. På daværende tidspunkt forventede Italien, at købsaftalen ville blive undertegnet i midten af juli 2010, og at ejerskabet ville blive overdraget inden september 2010. — I udbudsproceduren vedrørende Toremar ønskede 11 interesserede parter at deltage i de næste faser af den pågældende procedure. — Den fortsatte uvished som følge af den verserende traktatbrudsprocedure kunne ifølge de italienske myndigheder bringe privatiseringsprocesserne i fare og forringe de udbudte virksomheders værdi. — De erklærede sig villige til fuldt ud at samarbejde med Kommissionen for at afklare eventuelle tilbageværende spørgsmål vedrørende både traktatbrudsproceduren og den eventuelle statsstøtte.

(141) På et ad hoc-møde den 10. september 2010 meddelte de italienske myndigheder Kommissionen, at proceduren for privatisering af Tirrenia og Siremar var blevet annulleret i sidste fase, og at fristen den 30. september derfor ikke ville blive overholdt. De italienske myndigheder oplyste desuden, at udbudsprocedurerne vedrørende Caremar, Saremar, Siremar og Toremar også var blevet forsinket. Efterfølgende blev de oprindelige aftaler yderligere forlænget indtil afslutningen af privatiseringen af Tirrenia og Siremar ved loven af 2010.

(142) I forlængelse af denne udvikling sendte Kommissionen en supplerende åbningsskrivelse den 24. november 2010. I denne skrivelse anførte Kommissionen følgende: — De oprindelige aftaler vedrørende Tirrenia, Siremar, Caremar, Saremar og Toremar var blevet forlænget automatisk og uden udbudsprocedure. — De pågældende kontrakter om offentlige tjenesteydelser blev fortsat anvendt, men der var ikke blevet gennemført nogen udbudsprocedure. — Kommissionen forbeholdt sig ret til om nødvendigt at fremsætte en begrundet udtalelse (under hensyntagen til eventuelle bemærkninger fra Italien).

(143) Den 21. juni 2012 vedtog Kommissionen en begrundet udtalelse vedrørende den forsinkede privatisering af tre virksomheder (Caremar, Laziomar og Saremar) i den forhenværende Tirrenia-koncern. Da udbudsprocedurerne vedrørende de tre øvrige virksomheder (Tirrenia, Toremar og Siremar) var blevet gennemført i løbet af 2011 (63), var disse virksomheder ikke omfattet af den begrundede udtalelse. Kommissionen bemærkede, at Italien ikke havde gennemført udbudsprocedurer i forbindelse med tildelingen af kontrakter om offentlige tjenesteydelser vedrørende cabotagesejlads, der blev udført af virksomhederne Caremar, Laziomar og Saremar, mere end tre år efter de respektive oprindelige aftalers normale udløb. Disse aftaler var derimod blevet forlænget automatisk og på ubestemt tid, hvorved andre EF-redere var blevet forhindret i at konkurrere om tildelingen af disse aftaler.

(144) Den 8. august 2012 besvarede de italienske myndigheder den begrundede udtalelse og anførte, at udbudsbekendtgørelserne om tildeling af de nye kontrakter om offentlige tjenesteydelser var blevet eller snarest ville blive offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende. Bekendtgørelsen vedrørende Caremar blev f.eks. offentliggjort den 20. juli 2012, og bekendtgørelsen vedrørende Laziomar blev fremsendt til offentliggørelse den 1. august 2012. Endelig blev der for Saremars vedkommende vedtaget en lov den 2. august 2012, hvorefter en sådan bekendtgørelse skulle offentliggøres senest den 2. oktober 2012.

(145) Den 13. januar 2014 blev Compagnia Laziale di Navigazione den nye ejer af Laziomar og underskrev en tiårig kontrakt om offentlige tjenesteydelser vedrørende forbindelserne til Pontino-øhavet. Den 16. juli 2015 overtog ATI SNAV-Rifim ejerskabet til Caremar og fik tildelt en niårig kontrakt om offentlige tjenesteydelser. Efter afgørelsen fra 2014 blev afviklingen af Saremar igangsat, og kontrakten om offentlige tjenesteydelser for ruterne mellem Sardinien og de små øer blev tildelt Delcomar i marts 2016.

(146) Ved skrivelse af 15. juli 2016 meddelte de italienske myndigheder Kommissionen, at privatiseringen af alle virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern var afsluttet. Den 8. december 2016 besluttede Kommissionen at afslutte traktatbrudsproceduren.

3. BEGRUNDELSE FOR INDLEDNING OG FORLÆNGELSE AF PROCEDUREN

3.1. Forlængelsen af den oprindelige aftale mellem staten og Siremar

3.1.1. Opfyldelse af Altmark-kriterierne og eksistensen af støtte

(147) I sin afgørelse fra 2011 fandt Kommissionen foreløbigt, at definitionen af forpligtelserne til offentlig tjeneste ikke havde været tilstrækkelig klar og derfor ikke gav Kommissionen mulighed for endeligt at konkludere, om den var behæftet med en åbenlys fejl. Selv om de italienske myndigheder fastholdt, at Siremars konkurrenter på de ruter, der faldt ind under opgaven vedrørende tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, var rederier, der ligeledes leverede søtransporttjenester med offentlig kompensation, kunne Kommissionen ikke uden en forudgående definition af tjenesternes påkrævede niveau slå fast, om der var et reelt behov for en offentlig tjeneste på disse ruter.

(148) Kommissionen fandt foreløbigt, at det andet kriterium i Altmark-dommen (64) var opfyldt, idet de parametre, der lå til grund for beregningen af kompensationen, var blevet fastlagt på forhånd og overholdt kravene om gennemsigtighed. Kommissionen bemærkede navnlig, at disse parametre er anført i den oprindelige aftale (for kompensation vedrørende 2009) og i CIPE-forskrifterne (for kompensation fra og med 2010).

(149) Kommissionen fandt imidlertid, at det tredje kriterium i Altmark-dommen ikke umiddelbart var opfyldt, og at rederierne muligvis var blevet overkompenseret for udførelsen af de offentlige tjenester. Kommissionen udtrykte navnlig tvivl om, hvorvidt risikopræmien på 6,5 %, som har fundet anvendelse siden 2010, afspejler et passende risikoniveau, da Siremar ud fra et umiddelbart synspunkt ikke syntes at påtage sig de risici, der normalt var forbundet med driften af sådanne tjenester.

(150) Derudover fandt Kommissionen også foreløbigt, at det fjerde Altmark-kriterium ikke var opfyldt, idet forlængelsen af de oprindelige aftaler ikke havde været genstand for en udbudsprocedure. Kommissionen bemærkede endvidere, at den ikke havde modtaget dokumentation, der underbyggede argumentet om, at Siremar i realiteten leverede de pågældende tjenester til de laveste omkostninger for samfundet.

(151) Kommissionen konkluderede derfor foreløbigt, at den kompensation for offentlig tjeneste, der var blevet udbetalt til Siremar i perioden 2009-2011, udgør statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF. Kommissionen fandt desuden, at denne støtte skulle betragtes som ny støtte.

(152) I afgørelsen fra 2012 fandt Kommissionen, at den kompensation, der var blevet ydet til Siremar siden den 1. januar 2012 under den yderligere forlængelse af den oprindelige aftale, også udgør statsstøtte, for så vidt som alle betingelserne var forblevet uændrede fra 2012 og indtil den nye aftales ikrafttræden.

3.1.2. Forenelighed

(153) I afgørelsen fra 2011 fandt Kommissionen foreløbigt, at kompensationen for offentlig tjeneste for årene 2009-2011 falder uden for anvendelsesområdet for både beslutningen fra 2005 om tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (65) og rammebestemmelserne for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse fra 2005 (66). Kommissionen vurderede derfor denne foranstaltning direkte i henhold til artikel 106, stk. 2, i TEUF og fandt, at den tvivlede på, at de gældende betingelser for forenelighed var opfyldt.

(154) I afgørelsen fra 2012 bemærkede Kommissionen, at en ny pakke vedrørende tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse bestående af afgørelsen fra 2011 (67) og rammebestemmelserne fra 2011 var trådt i kraft den 31. januar 2012. Kommissionen fandt imidlertid foreløbigt, at kompensationen for offentlig tjeneste under forlængelsen af den oprindelige aftale ikke kunne anses for forenelig med det indre marked og fritaget for anmeldelseskravet i afgørelsen fra 2011.

(155) I henhold til loven af 2010 blev den oprindelige aftale forlænget fra den 30. september 2010 og indtil afslutningen af privatiseringsprocessen. Siremar var kriseramt, da loven af 2010 blev vedtaget (se betragtning 67). Følgelig kunne den kompensation, som virksomheden modtog pr. 1. oktober 2010 og indtil dens privatisering, ikke vurderes på grundlag af rammebestemmelserne for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse fra 2011. På grundlag af punkt 9 i disse rammebestemmelser fandt Kommissionen i stedet foreløbigt, at denne støtte skulle vurderes på grundlag af rammebestemmelserne for statsstøtte til redning og omstrukturering fra 2004.

(156) Kommissionen bemærkede, at de forenelighedskriterier, der er fastsat i rammebestemmelserne for redning og omstrukturering fra 2004, ikke var opfyldt i dette tilfælde, og fandt derfor foreløbigt, at den kompensation, der var blevet udbetalt til kriseramte Siremar, udgjorde uforenelig omstruktureringsstøtte.

3.2. Ulovlig forlængelse af redningsstøtte til Siremar

(157) I afgørelsen fra 2012 fandt Kommissionen foreløbigt, at redningsstøtten var blevet ulovligt forlænget fra den 28. august 2011 og indtil den 18. september 2012, og at forlængelsen af redningsstøtten i denne periode udgjorde uforenelig støtte til Tirrenia og Siremar og eventuelt også til deres respektive købere. Kommissionen bemærkede navnlig, at Italien ikke havde forelagt en omstrukturerings- eller likvidationsplan inden for seks måneder efter udbetalingen af den første rate af redningsstøtten til disse virksomheder som krævet i rammebestemmelserne for redning og omstrukturering fra 2004. Kommissionen fandt, at betingelserne for en forlængelse af redningsstøtten som fastsat i rammebestemmelserne for redning og omstrukturering fra 2004 ikke var opfyldt.

3.3. Siremars privatisering, modgarantien og forhøjelsen af CdI's kapital

3.3.1. Siremars privatisering

(158) I afgørelsen fra 2011 udtrykte Kommissionen tvivl om, hvorvidt udbudsproceduren vedrørende salget af forretningsdelen Siremar havde været tilstrækkelig gennemsigtig og ubetinget med henblik på at sikre, at transaktionen fandt sted til markedspris.

(159) Kommissionen bemærkede først, at udbuddet, selv om indkaldelsen af interessetilkendegivelser var blevet offentliggjort i flere aviser og på en række websteder, ikke havde indeholdt en detaljeret beskrivelse af omfanget af salget og ikke gav tilbudsgiverne klare instrukser med hensyn til procedurens efterfølgende faser. Udbuddet indeholdt heller ingen prækvalifikations- eller udvælgelseskriterier eller andre betingelser, som tilbudsgiverne skulle opfylde, bortset fra den obligatoriske betingelse om fortsat levering af den offentlige tjeneste. Alle relevante oplysninger om de aktiver, der var genstand for salgsproceduren, var desuden kun tilgængelige for tilbudsgiverne i due diligence-fasen.

(160) Kommissionen fandt dernæst, at visse krav, der blev fremsat under privatiseringen, kan have begrænset antallet af tilbudsgivere og/eller påvirket salgsprisen. Kommissionen gentog sin faste praksis i forbindelse med salg af statsejede aktiver, der foretages af staten eller kan tilregnes staten: Ikke-økonomiske hensyn, som en privat sælger ikke ville tage, f.eks. hensyn til offentlig politik, beskæftigelse eller regional udvikling, er tegn på, at der er tale om statsstøtte, hvis de pålægger den potentielle køber bekostelige forpligtelser og dermed med sandsynlighed nedsætter salgsprisen.

(161) Salgsprocedurerne i forbindelse med forretningsdelene Tirrenia og Siremar var baseret på den procedure, der er fastsat ved Marzano-loven (se betragtning 70). Kommissionen vurderede derfor de to procedurer under ét. Kommissionen fandt, at salget af de forretningsdele, der var omfattet af de nye aftaler, medførte en forpligtelse for køberne til at levere den offentlige tjeneste efter de krav til kvalitet, frekvens og billetpriser, der var fastsat i de nye aftaler. Ved at pålægge sådanne forpligtelser forsøgte staten efter Kommissionens opfattelse ikke at opnå den højeste pris, men forfulgte i stedet mål af almindelig interesse. Kommissionen fandt, at det var meget usandsynligt, at en privat sælger ville have tillagt uafbrudt drift af den offentlige tjeneste samme betydning.

(162) Kommissionen fandt ligeledes, at en privat sælger, der drev virksomhed på normale markedsvilkår, ikke ville have pålagt en forpligtelse til at opretholde medarbejderantallet i to år.

(163) Af ovennævnte grunde konkluderede Kommissionen foreløbigt, at proceduren for privatisering af forretningsdelen Siremar ikke havde været tilstrækkelig gennemsigtig og ubetinget med henblik på at sikre, at transaktionen fandt sted til markedspris. Kommissionen kunne derfor ikke udelukke, at der blev indrømmet en økonomisk fordel til enten den solgte økonomiske aktivitet eller køberen.

(164) På grundlag af de foreliggende oplysninger fandt Kommissionen også, at støtte, der eventuelt blev ydet i løbet af privatiseringen, var uforenelig.

3.3.2. Modgarantien

(165) I afgørelsen fra 2012 fandt Kommissionen foreløbigt, at Siciliens modgaranti for de udskudte betalinger af købsprisen for forretningsdelen Siremar eventuelt kunne have udgjort støtte til CdI som låntager og til Unicredit som garant af første grad.

(166) Modgarantien syntes ganske rigtigt at have givet CdI mulighed for at nyde godt af en garanti, som virksomheden ellers ikke ville have opnået eller ville have opnået på andre, mindre fordelagtige vilkår. Kommissionen bemærkede, at det ud fra de foreliggende oplysninger så ud til, at modgarantien var ydet uden modydelse.

(167) Derudover bemærkede Kommissionen, at generalrevisoren øjensynlig havde en stilling, som gav ham indflydelse på beslutningstagningsprocessen på Sicilien. I lyset af hans deltagelse i den daglige ledelse af Mediterranea og sidstnævntes betydelige andel i CdI's kapital fandt Kommissionen, at det var sandsynligt, at modgarantien var blevet ydet for at tilgodese CdI i salgsprocessen og ikke på markedsvilkår.

(168) Kommissionen bemærkede endvidere, at de dokumenter, som Italien havde indgivet for at bevise, at modgarantien ikke havde haft nogen virkninger, ikke var udarbejdet, inden kontrakten blev tildelt CdI. Tværtimod var begge dokumenter udfærdiget, efter at SNS havde indgivet en klage til Kommissionen.

(169) Endelig fandt Kommissionen, at modgarantien også kunne have givet Unicredit som garant af første grad en økonomisk fordel ved at mindske de risici, der var forbundet med Unicredits egen garanti, medmindre modgarantien blev udstedt mod en passende præmie.

(170) På grundlag af ovenstående betragtninger fandt Kommissionen foreløbigt, at modgarantien kan have udgjort støtte til Unicredit og CdI.

3.3.3. Forhøjelsen af CdI's kapital

(171) I afgørelsen fra 2012 fandt Kommissionen, at Mediterraneas kapitalforhøjelse kunne have givet CdI en fordel, for så vidt som Sicilien ikke havde handlet som en privat markedsinvestor. Desuden fandt Kommissionen, at Mediterraneas kapitalforhøjelse blev finansieret med statsmidler og kunne tilregnes staten.

(172) Kommissionen fandt derfor foreløbigt, at kapitalforhøjelsen kan have udgjort støtte til CdI.

3.3.4. Forenelighed

(173) I afgørelsen fra 2011 fandt Kommissionen på grundlag af de foreliggende oplysninger, at støtte, der eventuelt blev ydet i løbet af privatiseringen, var uforenelig.

(174) I afgørelsen fra 2012 fandt Kommissionen på grundlag af de foreliggende oplysninger, at såvel modgarantien som forhøjelsen af CdI's kapital kan udgøre driftsstøtte, hvilket principielt er uforeneligt med det indre marked.

3.4. Den nye aftale mellem den italienske stat og CdI

(175) I afgørelsen fra 2012 fandt Kommissionen foreløbigt, at kompensationen til køberen af forretningsdelen Siremar (dengang CdI) ikke opfyldte kriterierne i Altmark-dommen og derfor udgjorde støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, i TEUF.

(176) Kommissionen nåede frem til denne konklusion på baggrund af følgende betragtninger: a) De konkurrenter, der forekom at tilbyde lignende tjenester, var til stede på i det mindste nogle af de ruter, der blev drevet af CdI. b) Beregningen af kompensationen efter CIPE-forskrifterne betød tilsyneladende, at rederiet blev overkompenseret for leveringen af den offentlige tjeneste af de samme grunde som anført i afgørelsen fra 2011. c) Det fjerde kriterium i Altmark-dommen (68) var tilsyneladende ikke opfyldt, idet forretningsdelen Siremar, der var omfattet af en ny aftale og ikke selve kontrakten om offentlige tjenesteydelser, var blevet udbudt, og det ikke var godtgjort, at dette gjorde det muligt at udvælge den tilbudsgiver, der kunne levere tjenesterne til de laveste omkostninger for samfundet.

(177) Kommissionen vurderede først foreneligheden af kompensationen til CdI på grundlag af afgørelsen fra 2011 om tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Da kontrakten tilsyneladende havde en varighed på over ti år, og Kommissionen nærede tvivl med hensyn til kompensationens proportionalitet, fandt den foreløbigt, at kompensationen ikke kunne anses for forenelig på grundlag af afgørelsen fra 2011 om tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse. Kommissionen vurderede derefter støttens forenelighed på grundlag af rammebestemmelserne for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse fra 2011 og fandt, at den var i tvivl om, hvorvidt disse rammebestemmelsers forenelighedsbetingelser var opfyldt i deres helhed.

3.5. Fortrinsretten ved allokering af kajpladser

(178) I afgørelsen fra 2011 fandt Kommissionen foreløbigt, at denne foranstaltning, i det omfang der ikke betales for fortrinsretten ved allokering af kajpladser, er en lovgivningsmæssig fordel, som ikke omfatter overførsel af statsmidler og derfor ikke udgør statsstøtte. Hvis der betales for fortrinsretten, vil dette, for så vidt som Siremar leverer en ægte tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, og for så vidt som denne fortrinsret kun tildeles i forbindelse med ruter, der er omfattet af den pågældende tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, efter Kommissionens opfattelse ikke medføre en yderligere økonomisk fordel, da dette ville være en integreret del af leveringen af tjenesteydelsen af almindelig økonomisk interesse.

(179) Eftersom Kommissionen var i tvivl om legitimiteten af opgaven vedrørende tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, kunne den ikke drage en konklusion om foranstaltningens forenelighed, hvis den udgjorde støtte.

3.6. Foranstaltningerne fastlagt i loven af 2010

(180) I afgørelsen fra 2011 fandt Kommissionen foreløbigt, at de foranstaltninger, der var fastlagt i loven af 2010, udgjorde statsstøtte til fordel for virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern, herunder Siremar. Disse foranstaltninger omfattede 1) den mulige brug af midler, som var blevet øremærket til opgradering af skibe, til likviditetsformål, 2) skattelempelserne i forbindelse med privatiseringen og 3) den mulige brug af FAS-ressourcer. Kommissionen bemærkede, at alle disse foranstaltninger gjorde det muligt for virksomhederne i den forhenværende Tirrenia-koncern at undgå omkostninger, som de ellers selv skulle have afholdt med egne midler. Virksomhederne var derfor i stand til at forbedre deres generelle finansielle situation.

(181) Kommissionen fandt foreløbigt, at disse foranstaltninger sandsynligvis udgjorde driftsstøtte med det formål at nedbringe de omkostninger, som Siremar og de øvrige virksomheder i den forhenværende Tirrenia-koncern ellers selv skulle bære, og at disse foranstaltninger derfor burde anses for uforenelige med det indre marked.

4. BEMÆRKNINGER FRA ITALIEN

(182) Efter afgørelserne fra 2011 og 2012 fremsendte Italien adskillige skrivelser og dokumenter vedrørende alle de foranstaltninger, der vurderes i denne afgørelse. Dette afsnit opsummerer de væsentligste argumenter og bidrag (69).

4.1. Forpligtelserne til offentlig tjeneste og konkurrencesituationen

(183) Italien har fremlagt en liste over de ruter, der blev drevet af Siremar, og som var omfattet af forpligtelser til offentlig tjeneste, herunder sæson- og fartplaner, konkurrencevilkår og begrundelser for pålæggelse af forpligtelser til offentlig tjeneste.

(184) Med hensyn til eksistensen af en ægte tjenesteydelse af almindelig økonomisk