Kommissionens beslutning

af 23. april 2003

om Tysklands støtteordninger: delstaten Brandenburgs garantiordninger i perioden 1991-1994 - Statsstøtte C 45/98 (ex NN 45/97)

(meddelt under nummer K(2003) 1217)

(Kun den tyske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2003/706/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserende parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler, og

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFORLØB

(1) Mellem 1991 og 1994 anvendte delstaten Brandenburg en garantiordning, der var trådt i kraft den 5. september 1991 ("Bürgschaftsrichtlinien des Landes Brandenburg für die Wirtschaft und die freien Berufe sowie die Land- und Forstwirtschaft vom 5. September 1991", i det følgende "garantiordningen fra 1991"). Ordningen er i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3, aldrig blevet anmeldt til Kommissionen.

(2) Garantiordningen fra 1991 blev den 17. maj 1994 erstattet af en ændret ordning (i det følgende "garantiordningen fra 1994"), som heller ikke i første omgang blev anmeldt til Kommissionen. Den var i sin oprindelige udgave gældende indtil den 20. marts 1995. Fra denne dato blev den for sent anmeldte ordning stoppet. Kommissionen godkendte en betydeligt ændret udgave med virkning fra den 20. marts 1995 (SG(96) D/7438)(1).

(3) Ved brev af 14. juli 1998 (SG(98) D/5743) underrettede Kommissionen Tyskland om sin beslutning om at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, vedrørende garantiordningerne fra 1991 og 1994 i den udgave, der var gældende indtil den 20. marts 1995.

(4) De to ordningers anvendelse inden for produktion, forarbejdning og markedsføring af de landbrugsprodukter, der er anført i bilag I til EF-traktaten, var derimod ikke omfattet af den formelle undersøgelsesprocedure.

(5) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende(2). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til den omhandlede ordning, men har ikke modtaget bemærkninger.

(6) Tyskland udtalte sig i sagen ved brev af 11. september 1998, 2. oktober 1998 og 25. maj 1999 samt på et møde den 11. og 12. maj 1999.

(7) Den 28. januar 2003 fandt der er møde sted mellem Kommissionen og Tyskland i Berlin. På dette møde anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger om den nuværende situation i de virksomheder, som modtog støtte som led i garantiordningerne fra 1991 og 1994.

(8) Tyskland fremsendte en endelig udtalelse ved brev af 20. marts 2003.

2. BESKRIVELSE AF GARANTIORDNINGEN FRA 1991

2.1. Støttemodtagere

(9) Delstaten Brandenburg stillede garanti til kreditinstitutter som sikkerhed for lån til virksomheder (såvel små og mellemstore virksomheder som store virksomheder), liberale erhverv samt virksomhedsledere, der ønskede at erhverve kapitalinteresser i en virksomhed.

2.2. Støtteberettigede projekter

(10) Som led i garantiordningen fra 1991 var følgende projekter støtteberettigede:

- nyinvesteringer

- erhvervelse af driftskapital

- efterfinansiering af investeringer

- konsolidering

- sanering.

2.3. Betingelser for garantistillelsen

(11) Blandt betingelserne for ydelsen af lånegarantierne hører, at det tilstræbte mål under normale økonomiske vilkår skal stå i et rimeligt forhold til de dermed forbundne risici, at garantien er absolut nødvendig for virksomhedens projekt, for at virksomheden kan opnå et banklån, da virksomheden ikke selv kan stille anden form for garanti, og at låntageren fremlægger alle yderligere krævede garantier.

(12) Låntageren skal betale et engangsbeløb på 0,5 % af garantibeløbet for garantistillelsen og et årlig administrationsgebyr på 0,5 % af restbeløbet.

(13) Det garanterede lånebeløb fastsættes af finansministeren i Brandenburg i hvert enkelt tilfælde. Det er normalt begrænset til en vis del af lånet eller tabet.

(14) Der stilles kun lånegarantier til saneringsformål, hvis der foreligger en saneringsplan, hvormed virksomhedens rentabilitet kan genoprettes på længere sigt.

3. GARANTIORDNINGEN FRA 1994

(15) Ordningen er med hensyn til de vigtigste karakteristika stort set sammenfaldende med ordningen fra 1991. Det garanterede beløb blev dog begrænset til 80 % af det samlede lånebeløb, som i bestemte tilfælde kunne forhøjes til 90 %.

4. BAGGRUNDEN FOR INDLEDNINGEN AF DEN FORMELLE UNDERSØGELSESPROCEDURE

(16) Med hensyn til ordningernes anvendelse i forbindelse med nyinvesteringer gav Kommissionen af følgende grunde udtryk for alvorlig tvivl med hensyn til, om ordningerne var forenelige med fællesmarkedet:

a) Med hensyn til spørgsmålet, om sådanne investeringer var omfattet, var ordningerne hverken baseret på Fællesskabets definition af nyinvesteringer i punkt 5 i bilaget til Kommissionens meddelelse fra 1979 vedrørende støtteordninger med regionalt sigte(3) ("meddelelsen fra 1979") eller de støtteberettigede omkostninger. Disse ordninger var derfor ikke gennemsigtige i henhold til meddelelsen fra 1979, og det kunne ikke udelukkes, at de omfattede støtte, der ikke var knyttet til nyinvesteringer som omhandlet i denne definition, f.eks. genanskaffelsesinvesteringer, der må betragtes som driftsstøtte.

b) Hvis støtten skal betragtes som regionalstøtte, indeholdt ordningerne intet loft for kumulering med anden støtte, og overholdelsen af de kumuleringslofter, der var gældende for Brandenburg, kunne ikke efterprøves.

c) Lånegarantier ydet inden for rammerne af disse ordninger kunne i visse tilfælde dække enten hele lånebeløbet (garantiordningen fra 1991) eller indtil 90 % af lånebeløbet (garantiordningen fra 1994). For at sikre at et projekt er økonomisk sundt, skal støttemodtageren selv ifølge Kommissionens faste praksis dog uden statsstøtten kunne dække en tilstrækkelig del, der normalt udgør mindst 20 % af lånebeløbet.

d) Ordningerne udelukkede ikke følsomme sektorer, for hvilke der gælder særlige statsstøtteregler.

(17) Med hensyn til anvendelsen af ordningerne i forbindelse med erhvervelse af driftskapitel udtrykte Kommissionen alvorlig tvivl, da garantistillelse vedrørende erhvervelse af driftskapital må betragtes som driftsstøtte. I modsætning til Kommissionens faste praksis(4) for driftsstøtte, som på visse betingelser kan ydes til regioner omfattet af artikel 92, stk. 3, litra a), der lider af alvorlige strukturelle ulemper, var de omhandlede ordninger hverken tidsbegrænsede eller degressive.

(18) Med hensyn til anvendelsen af garantiordningerne i forbindelse med efterfinansiering af investeringer præciseres det ikke i ordningerne, i hvilke tilfælde der kan ydes garanti til sådanne efterfølgende investeringsprojekter. Ifølge Kommissionens faste praksis kan støtte til investeringer, der allerede er gennemført på det tidspunkt, hvor der ansøges om støtte, imidlertid ikke betragtes som forenelig med fællesmarkedet, hvis støtten ikke har været nødvendig for gennemførelsen af investeringsprojektet. Støtten må betragtes som driftsstøtte, der udelukkende er forenelig med fællesmarkedet ifølge de kriterier, der gælder for en sådan støtte (jf. projekterne vedrørende erhvervelse af driftskapital).

(19) Hvad angår anvendelsen af ordningerne i forbindelse med projekter til omstrukturering af kriseramte virksomheder, gælder nedenstående særlige betingelser for støtten(5):

a) I forbindelse med overkapacitet i den omhandlede sektor skal der forelægges en plan til nedbringelse af kapaciteten, der svarer til den ydede støtte, hvis der stilles garanti til fordel for store virksomheder og SMV'er, der har en dominerende stilling på det omhandlede marked.

b) Støttemodtageren skal selv påtage sig en del af omstruktureringsomkostningerne.

c) Princippet om, at omstruktureringsstøtte kun kan ydes én gang, bortset fra tilfælde, hvor virksomheden ikke har haft mulighed for at forudse et nyt finansieringsbehov, og behovet ikke er opstået ved en fejl fra virksomhedens side.

d) Støtten skal begrænses til det, der er strengt nødvendigt for gennemførelsen af omstruktureringsplanen.

e) Fremlæggelse af en omstruktureringsplan, der viser, at virksomheden efter omstruktureringen vil være rentabel og kunne bidrage til regionens reelle udvikling uden fortsat støtte.

f) Udelukkelse af følsomme sektorer, for hvilke der findes særlige statsstøtteregler, samt individuel anmeldelse af garantier til fordel for store virksomheder.

5. TYSKLANDS BEMÆRKNINGER

(20) I den periode, der er omfattet af proceduren, ydede delstaten Brandenburg i alt 68 garantier, heraf seks til produktion, forarbejdning og markedsføring af landbrugsprodukter, der er anført i bilag I til EF-traktaten. Disse seks garantier er ikke omfattet af den foreliggende beslutning. Der blev ikke ydet støtte til virksomheder i andre følsomme sektorer.

(21) Ifølge Tyskland blev lånegarantierne udelukkende ydet til investeringsprojekter i overensstemmelse med Fællesskabets definition af begrebet nyinvesteringer i punkt 5 i bilaget til meddelelsen fra 1979. Dermed fandt bestemmelserne om regionalstøtte anvendelse.

(22) I tilfælde, hvor der blev ydet driftsstøtte, var denne efter Tysklands opfattelse forenelig med fællesskabsretten, da de pågældende garantier alle var tidsbegrænsede og degressive (årlig reduktion på 20 %).

(23) Der blev også foretaget en indgående undersøgelse af tilfælde, hvor støtteelementet i forbindelse med en garanti er omfattet af de minimis-bestemmelserne. For så vidt som der blev ydet støtte til økonomisk sunde virksomheder har Tyskland gjort gældende, at de minimis-bestemmelserne var opfyldt på det tidspunkt, hvor støtten blev ydet. Desuden lå de garantier, der var ydet på grundlag af ordningerne fra 1991 og 1994, med et angivet støtteelement på 0,5 % under de minimis-loftet.

(24) Tyskland har erkendt, at der i alt i tre tilfælde blev ydet garantier til projekter til omstrukturering af kriseramte virksomheder, men at ingen af disse virksomheder længere er aktive på markedet.

(25) Tyskland har endvidere erkendt, at der var ydet garantier for indtil 90 % af lånebeløbet, idet en sikkerhedsstillelse i den størrelsesorden efter Tysklands opfattelse var i overensstemmelse med 23. rammeplan til forbedring af de regionale økonomiske strukturer(6).

(26) Med hensyn til de retlige aspekter har Tyskland gjort gældende, at garantiordningen fra 1991, som var gældende fra den 5. september 1991 indtil den 16. maj 1994, ikke faldt ind under Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder(7) fra 1994, som fandt anvendelse fra den 23. december 1994. Desuden lignede ordningen en lang række andre støtteordninger, som Kommissionen havde godkendt mellem 1988 og 1992. Først i midten af 1994 havde Kommissionen ændret sin politik over for statsgarantier ved hjælp af en række passende foranstaltninger. Derfor skal garantiordningen fra 1991 vurderes ved hjælp af samme retsgrundlag som de øvrige ordninger, der på daværende tidspunkt fandtes i flere andre delstater.

6. RETLIG VURDERING

6.1. Statsstøtte

(27) Ved brev af 5. april 1989 vedrørende statsgarantier(8) og supplerende brev af 12. oktober 1989(9) meddelte Kommissionen medlemsstaterne, at alle statsgarantier er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1 (tidligere EF-traktatens artikel 92, stk. 1) og derfor skal anmeldes i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 88, stk. 3 (tidligere EF-traktatens artikel 93, stk. 3). Dermed kunne medlemsstaterne senest efter den 5. april 1989 ikke længere være i tvivl om, at enhver støtte i form af garantier skulle anmeldes.

(28) For at give medlemsstaterne en mere detaljeret redegørelse for de principper, Kommissionen havde til hensigt at lægge til grund for sin fortolkning af artikel 87 og 88 og deres anvendelse på statsgarantier, offentliggjorde Kommissionen sin meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 angående statsstøtte i form af garantier(10) (i det følgende "meddelelsen fra 2000"). Dermed har Kommissionen af hensyn til en større gennemsigtighed præciseret sin politik yderligere for at sikre, at dens beslutninger er forudsigelige, samt at ligebehandling er garanteret. Den anførte bl.a., at en garantiordning kun på følgende betingelser ikke udgør statsstøtte efter EF-traktatens artikel 87, stk. 1:

a) Ordningen tillader ikke, at der ydes garantier til låntagere, som er i finansielle vanskeligheder.

b) Låntagerne vil i princippet være i stand til at opnå lån på finansmarkederne uden statens intervention.

c) Garantierne er knyttet til en specifik finansiel transaktion, lyder på et fast maksimalt beløb, dækker ikke mere end 80 % af hvert udestående lån eller en anden finansiel forpligtelse og er ikke åbne.

d) Ordningens vilkår er baseret på en realistisk vurdering af risikoen, således at de præmier, der betales af de støttemodtagende virksomheder, efter al sandsynlighed gør den selvfinansierende.

e) Ifølge ordningen skal de vilkår, hvorpå fremtidige garantier ydes, og den samlede finansiering af ordningen tages op til revision mindst en gang om året.

f) Præmierne dækker både de normale risici, der er forbundet med ydelse af garantien, og de administrative omkostninger i forbindelse med ordningen, herunder et normalt afkast af kapitalen i de tilfælde, hvor det er staten, der tilvejebringer den startkapital, der er nødvendig for ordningens iværksættelse.

Da garantiordningerne fra 1991 og 1994 ikke udelukker låntagere, som er i finansielle vanskeligheder, og som ikke vil være i stand til at opnå et lån på markedsvilkår uden statsgarantien, og heller ikke foreskriver, at der skal foretages en vurdering af risikoen, eller at en bank skal påtage sig en risiko på mindst 20 %, opfylder de ikke disse betingelser.

(29) I meddelelsen fra 2000 anførte Kommissionen endvidere, at subventionsækvivalenten for en lånegaranti i et givet år kan:

a) beregnes på samme måde som subventionsækvivalenten for et lån på bedre vilkår end markedsvilkårene, idet rentetilskuddet repræsenterer forskellen mellem markedsrenten og den rente, der er opnået takket være statsgarantien, efter at eventuelle præmier er blevet fratrukket, eller

b) anses for at være forskellen mellem a) det udestående garanterede beløb ganget med risikofaktoren (sandsynligheden for misligholdelse) og b) en eventuel betalt præmie, dvs. (garanteret beløb x risiko) - præmie, eller

c) beregnes efter enhver anden objektivt berettiget og almindeligt anerkendt metode.

(30) Som anført i meddelelsen fra 2000 bør den anden metode i princippet være den normale beregningsmetode for garantiordninger.

(31) I denne forbindelse har Kommissionen undersøgt, om garantiordningerne udgør de minimis-ordninger, dvs. foranstaltninger, hvor det ikke er tilladt at yde støtte, der overstiger de minimis-loftet i Kommissionens forordning (EF) nr. 69/2001 af 12. januar 2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte(11) og dermed ikke opfylder alle betingelser i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

(32) Da forordning (EF) nr. 69/2001 først trådte i kraft den 2. februar 2001 - mens garantiordningerne var gældende i perioden fra den 5. september 1991 indtil den 16. maj 1994 og fra den 17. maj 1994 indtil den 20. marts 1995 - skal det undersøges, om forordning (EF) nr. 69/2001 eller de minimis-reglen i SMV-rammebestemmelserne fra 1992(12) og Kommissionens meddelelse om de minimis-støtteordninger fra 1996(13) finder anvendelse på de minimis-støtte, der er ydet, inden denne forordning trådte i kraft.

(33) Forordning (EF) nr. 69/2001 indeholder ingen bestemmelser herom. Ordlyden udelukker imidlertid ikke, at den kan anvendes på tidligere tilfælde, idet kontrollen i forordningens artikel 3 dog skal tilpasses. Kommissionen er nået til den opfattelse, at da der ikke udtrykkeligt er fastsat andet i forordning (EF) nr. 69/2001, bør de minimis-støtte, der blev ydet, inden forordningen trådte i kraft, vurderes på grundlag af denne forordning. For så vidt som forordning (EF) nr. 69/2001 fritager en bestemt kategori af foranstaltninger fra anmeldelsespligten, udgør den på den ene side en procedureregel og bør derfor straks finde anvendelse på igangværende procedurer. På den anden side er det i overensstemmelse med den målsætning om procedureforenkling og decentralisering, der ligger til grund for forordning (EF) nr. 69/2001, at den straks finder anvendelse. Kun med hensyn til støtte, der ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 og derfor ikke kan fritages på dette grundlag, vil Kommissionen anvende de bestemmelser, der var i kraft på tidspunktet for støttens tildeling. Da forordning (EF) nr. 69/2001 principielt er mindre streng end de tidligere de minimis-ordninger, og da disse bestemmelser under alle omstændigheder finder anvendelse, såfremt støtten ikke er fritaget på grundlag af forordning (EF) nr. 69/2001, tages der på passende vis højde for det generelle retsprincip om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet. Set fra et økonomisk synspunkt er Kommissionen af den opfattelse, at støtteforanstaltninger, som på grundlag af den nugældende forordning (EF) nr. 69/2001 på et integreret marked ikke kan betragtes som "støtte" som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, tidligere slet ikke kan have udgjort støtte på et mindre integreret marked. Kommissionen vil således lægge forordning (EF) nr. 69/2001 til grund i forbindelse med sin videre undersøgelse af garantiordningerne fra 1991 og 1994, hvilket ikke udelukker muligheden for at anvende de bestemmelser, der var i kraft på det tidspunkt, hvor foranstaltningerne blev gennemført, såfremt disse foranstaltninger ikke fritages på grundlag af forordning (EF) nr. 69/2001.

(34) Procedurens indledning omfatter dermed både garantiordningerne og de konkrete tilfælde, hvor de er anvendt, og som ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller andre de minimis-ordninger, samt de tilfælde, der ganske vist falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001 eller andre relevante de minimis-ordninger, men hvor det fastsatte de minimis-loft overskrides.

(35) Kommissionen er af den opfattelse, at det støtteelement, der er indeholdt i garantien, afhænger af kreditrisikoen og således af alle omstændigheder omkring garantien og lånet. Det kan ikke antages, at administrationsgebyret på 0,5 % og engangsbeløbet på 0,5 % af garantibeløbet, som er fastsat i delstaten Brandenburgs støtteordninger, i alle tilfælde kan ligestilles med markedspræmien for garantien. Tyskland har ikke påvist, at disse gebyrer i tilstrækkelig grad opvejer den betydelige risiko for misligholdelse, der er forbundet med garantierne. Tyskland har endog erkendt, at en stor del af de virksomheder, der modtog støtte som led i ordningen, i mellemtiden er blevet insolvente.

(36) Kommissionen er ikke enig med Tyskland i, at støtteelementet i forbindelse med garantierne principielt skal fastsættes til 0,5 %. Tyskland har ikke påvist, at denne procentdel blev beregnet på grundlag af en af de nævnte metoder til beregning af støtteelementet i forbindelse med en garantiordning. Støttebeløbet kan derimod endog nå op på det beløb, der rent faktisk dækkes af garantien, såfremt der på det tidspunkt, hvor lånet blev ydet, helt klart var stor sandsynlighed for, at låntageren ville misligholde lånet.

(37) Kommissionen når dermed frem til, at støtteelementet i forbindelse med garantierne som led i de to ordninger i delstaten Brandenburg kunne overskride anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001 og dermed gjorde det muligt, at der blev ydet garantier, som udgjorde en fordel for virksomheden i forhold til andre virksomheder, og dermed fordrejede eller i det mindste truede med at fordreje konkurrencevilkårene.

6.2. Støttens lovlighed

(38) Kommissionen konstaterer, at der ikke fandtes en bestemmelse vedrørende de minimis-støtte i 1991, hvor garantiordningen fra 1991 trådte i kraft. Ordningen fra 1991 var derfor ikke fritaget for anmeldelsespligten i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Kommissionen beklager, at Tyskland har ydet støtten i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3.

6.3. Støttens forenelighed med fællesmarkedet, for så vidt som anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001 eller en af de andre relevante de minimis-ordninger overskrides

6.3.1. Forenelighed med bestemmelserne om regionalstøtte

(39) Principperne for bestemmelserne om regionalstøtte blev fastlagt i meddelelsen fra 1979. Disse blev efterfølgende præciseret i meddelelsen fra 1988 gennem specifikke regler om kriterierne for, hvornår et område kan betragtes som støtteberettiget, og hvornår der kan ydes driftsstøtte. I 1998 sammenfattede Kommissionen alle principper, der havde været gældende indtil da, i retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte(14) (i det følgende "retningslinjerne for regionalstøtte"). Ifølge punkt 6 finder disse retningslinjer anvendelse på støtte, der blev anmeldt eller ydet, efter at disse retningslinjer blev vedtaget. Støtte, der blev anmeldt eller ydet tidligere, skal vurderes på grundlag af de ældre bestemmelser(15). I betragtning af de to garantiordningers varighed anvendes meddelelsen fra 1979 som ændret ved meddelelsen fra 1988. En vurdering på grundlag af retningslinjerne for regionalstøtte fra 1998 ville i øvrigt principielt ikke have givet et mere fordelagtigt resultat. Med hensyn til SMV-støtte, som ikke udgør driftsstøtte, anvender Kommissionen først forordning (EF) nr. 70/2001, som ændret.

(40) EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a) og c), giver Kommissionen to forskellige muligheder for at betragte regionalstøtte som forenelig med fællesmarkedet. De garantiordninger, der skal undersøges, gælder i delstaten Brandenburg, som i den periode, hvor ordningerne fandt anvendelse, var et støtteberettiget område som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a)(16).

(41) I forbindelse med regionalstøtte sondrer Kommissionen mellem støtte i forbindelse med nyinvesteringer og driftsstøtte.

(42) Både nyinvesteringer og genanskaffelsesinvesteringer var omfattet af garantiordningerne. Genanskaffelsesinvesteringer falder ikke ind under begrebet nyinvestering i meddelelsen fra 1979 og skal derfor betragtes som driftsstøtte. Endvidere tillod ordningerne støtte til driftskapital og efterfinansiering af investeringer. Ifølge Kommissionens faste praksis skal sidstnævnte som støtte til investeringer, der allerede var foretaget på tidspunktet for ansøgningen, ligeledes betragtes som driftsstøtte. Det samme gælder for støtte til driftskapital.

6.3.1.1. Støtte i forbindelse med nyinvesteringer

(43) I meddelelsen fra 1979 var støtte i forbindelse med nyinvesteringer defineret som støtte til investering i anlægsaktiver i forbindelse med oprettelse af en ny virksomhed, udvidelse af en bestående virksomhed eller igangsættelse af en aktivitet, der medfører en gennemgribende ændring i en bestående virksomheds produkt eller produktionsproces (i form af rationalisering, omstrukturering eller modernisering).

(44) Med hensyn til investeringsstøtte bekræftede Kommissionen i 1991(17) over for Tyskland, at de regionale lofter under GA-rammeplanen for de nye tyske delstater blev hævet. På grundlag heraf kunne der ydes støtte i forbindelse med nyinvesteringer med et bruttostøtteelement på indtil 23 %, udvidelser indtil 20 % og rationaliseringer og omstrukturering indtil 15 %. Gennem kumulering med yderligere offentlige midler var der derudover mulighed for en støtte på indtil 35 % (brutto). I 1994 bekræftede Kommissionen sin opfattelse og tillod en bruttostøtteintensitet på 35 % for store virksomheder og 50 % for SMV'er(18).

(45) I den omhandlede periode og med forbehold af de specifikke bestemmelser for investeringsstøtte til virksomheder i følsomme sektorer var støtteordninger vedrørende nyinvesteringer i det støtteberettigede område, delstaten Brandenburg, forenelige med fællesmarkedet, såfremt de i tilfælde af en kombination med andre former for regionalstøtte ikke overskred støttelofterne. Dette gjaldt også for støtte i forbindelse med nyinvesteringer til kriseramte virksomheder. Indtil 1999 var det Kommissionens faste politik også at tillade regionalstøtte i forbindelse med nyinvesteringer på grundlag af regionalstøtteordninger til fordel for kriseramte virksomheder uden at kræve individuel anmeldelse(19).

6.3.1.2. Driftsstøtte

(46) Garantier til fordel for rentable virksomheder, der ikke har til formål at finansiere nyinvesteringer, kan betragtes som driftsstøtte. På grund af de alvorlige ulemper i mindre økonomisk stærke områder kan driftsstøtte omfattes af undtagelsesbestemmelsen i EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), såfremt den er berettiget som bidrag til udviklingen af det pågældende område. Desuden stod hele økonomien i delstaten Brandenburg, et støtteberettiget område i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), over for betydelige problemer som følge af et svagt kapitalmarked i den periode, hvor de omhandlede ordninger var gældende. Driftsstøtte fremmede dermed udviklingen og mindskede de eksisterende ulemper i perioden 1991-1994. Kommissionen konstaterer endvidere, at Tyskland har bekræftet, at ingen virksomhed i en følsom sektor (stålindustrien, skibsbygningsindustrien, kunstfiberindustrien, tekstilindustrien) er omfattet af denne procedure. Kommissionen når derfor til det resultat, at garantiordningerne er forenelige med fællesskabet, for så vidt som de gav mulighed for ydelse af driftsstøtte til sunde virksomheder.

6.3.2. Forenelighed med bestemmelserne om omstruktureringsstøtte

(47) Støtte til fordel for kriseramte virksomheder, som ikke kan betragtes som regionalstøtte i forbindelse med nyinvesteringer, skal betragtes som omstruktureringsstøtte. Kommissionen vil imidlertid undlade at undersøge, om garantierne var forenelige med bestemmelserne om omstruktureringsstøtte, da de tre kriseramte virksomheder, som har modtaget støtte på grundlag af de to garantiordninger, ikke længere er aktive på markedet; en undersøgelse af støtten er dermed ikke længere relevant.

6.3.3. Forenelighed med fællesmarkedet på grundlag af andre undtagelsesbestemmelser

(48) EF-traktatens artikel 87, stk. 2, og navnlig litra c) heri, finder ikke anvendelse på de to ordninger. De tager sigte på de generelle regionale økonomiske svage sider, der gør sig gældende hos virksomhederne i delstaten Brandenburg og ikke bestemte ulemper, som Tysklands deling har forårsaget. Tyskland er heller ikke af den opfattelse, at denne bestemmelse er relevant. Den støtte, der skal undersøges, har endvidere hverken til formål at fremme virkeliggørelsen af vigtige projekter af fælleseuropæisk interesse eller at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra b), og dens formål er heller ikke fremme af kulturen og bevarelse af kulturarven som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra d).

7. KONKLUSIONER

(49) Garantiordningerne fra 1991 og 1994 blev ikke anmeldt og er derfor ulovlig støtte i henhold til EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Støtte, der blev ydet uden for anvendelsesområdet for forordning (EF) nr. 69/2001, er ydet ulovligt.

(50) Tyskland har bekræftet, at virksomheder i de følsomme sektorer ikke er omfattet af denne procedure.

(51) Støtte i forbindelse med nyinvesteringer, der er ydet på grundlag af ordningerne, er forenelig med fællesmarkedet, for så vidt som den i alt (sammen med anden støtte) ikke overskrider de gældende regionale støttelofter.

(52) Driftsstøtte til sunde virksomheder, der er ydet på grundlag af ordningerne, er forenelig med fællesmarkedet.

(53) I henhold til Kommissionens mangeårige praksis i forbindelse med EF-traktatens artikel 87 skal statsstøtte, der er ydet ulovligt og er uforenelig med fællesmarkedet, tilbagesøges. Denne praksis blev bekræftet ved artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93(20). Ifølge artikel 14 i forordning (EF) nr. 659/1999 skal den pågældende medlemsstat træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren. Med henblik på at afklare spørgsmålet om, i hvor mange tilfælde der skal ske tilbagesøgning, bør det pålægges Tyskland at udarbejde en liste over den støtte, der hverken opfylder betingelserne i forordning (EF) nr. 69/2001 eller de de minimis-ordninger, der var gældende på det tidspunkt, hvor den pågældende foranstaltning blev gennemført -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

1. Med forbehold af stk. 2 og 3 udgør delstaten Brandenburgs garantiordning "Bürgschaftsrichtlinie des Landes Brandenburg für die Wirtschaft und die freien Berufe sowie die Land- und Forstwirtschaft" for perioden fra den 5. september 1991 indtil den 16. maj 1994 (i det følgende "garantiordningen fra 1991") og delstaten Brandenburgs garantiordning for perioden fra den 17. maj 1994 indtil den 20. marts 1995 (i det følgende "garantiordningen fra 1994") statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

2. Garantiordningerne udgør ikke statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som de fordele, der er forbundet med dem, opfylder betingelserne i forordning (EF) nr. 69/2001 eller er omfattet af de de minimis-ordninger, der var gældende på det tidspunkt, for den pågældende foranstaltning blev gennemført, og de kumuleret med anden de minimis-støtte ikke overskrider de minimis-loftet i forordning (EF) nr. 69/2001 eller de de minimis-ordninger, der finder anvendelse.

3. Garantiordningerne udgør ikke statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for så vidt som støtten blev ydet til fordel for virksomheder, som producerer varer eller udfører tjenesteydelser, hvor der ikke er samhandel inden for Fællesskabet.

4. For så vidt som garantiordningerne er omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1, udgør de ulovlig støtte.

Artikel 2

Støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, i forbindelse med virksomheders nyinvesteringer er forenelig med fællesmarkedet, for så vidt som Tyskland har begrænset det kumulerede støttebeløb i forbindelse med nyinvesteringer til 35 % brutto for store virksomheder og til 50 % for SMV'er. Enhver støtte, der overstiger det fastsatte loft, er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 3

Driftsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, til fordel for sunde virksomheder er forenelig med fællesmarkedet.

Artikel 4

Denne beslutning vedrører ikke de tilfælde i forbindelse med garantiordningerne, der allerede har været genstand for en anden formel undersøgelsesprocedure eller en formel beslutning fra Kommissionens side.

Tyskland udarbejder som led i gennemførelsen af beslutningen en liste over de berørte virksomheder.

Artikel 5

Tyskland træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 2 omhandlede støtte, som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne.

Tilbagesøgningen skal ske i overensstemmelse med national lovgivning. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt. Renterne beregnes på basis af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtte.

Artikel 6

Som led i gennemførelsen af denne beslutning udarbejder Tyskland en liste over de virksomheder, der ikke falder ind under forordning (EF) nr. 69/2001, eller som under hensyntagen til støtteelementet i forbindelse med lånegarantien eller anden de minimis-støtte, der blev ydet på det relevante tidspunkt, overskrider loftet i forordning (EF) nr. 69/2001.

Tyskland udvikler i denne forbindelse en metode til identificering af støtteelementet i forbindelse med lånegarantien på grundlag af meddelelsen fra Kommissionen om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 angående statsstøtte i form af garantier.

Artikel 7

Tyskland underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen.

Artikel 8

Denne beslutning er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland.

Udfærdiget i Bruxelles, den 23. april 2003.

På Kommissionens vegne

Mario Monti

Medlem af Kommissionen

(1) EFT C 291 af 4.10.1996.

(2) EFT C 369 af 28.11.1998, s. 4.

(3) EFT C 31 af 3.2.1979, s. 9.

(4) Se punkt 6 i Kommissionens meddelelse vedrørende metoden for anvendelse af EØF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra a) og c), på regionalstøtte (EFT C 212 af 12.8.1988, s. 2).

(5) Se f.eks. Kommissionens Ottende Beretning om Konkurrencepolitikken 1979, nr. 227-229, Bruxelles, Luxembourg, 1979.

(6) Gældende fra 1.1.1994 indtil 17.3.1995.

(7) EFT C 368 af 23.12.1994, s. 12.

(8) SG(89) D/4328 af 5.4.1989.

(9) SG(89) D/12772 af 12.10.1989.

(10) EFT C 71 af 11.3.2000, s. 14.

(11) EFT L 10 af 13.1.2001, s. 30.

(12) EFT C 213 af 19.8.1992, s. 2.

(13) EFT C 68 af 6.3.1996, s. 9.

(14) EFT C 74 af 10.3.1998, s. 9.

(15) EFT C 119 af 22.5.2002, s. 22.

(16) For perioden 1991-1994 se N 153/91, for perioden 1994-1996 se N 464/93.

(17) N 153/91 - SG(91) D/6968 af 11.4.1991.

(18) SG(94) D/1551 af 4.2.1994, N 464/93/nye delstater - sammenholdt med N 531/1995 (EFT C 291 af 4.10.1996, s. 4).

(19) Med vedtagelsen af rammebestemmelserne fra 1999 og foranstaltninger på grundlag af EF-traktatens artikel 88, stk. 1, ændrede Kommissionen sin politik og fastsatte, at støtte i forbindelse med nyinvesteringer til fordel for store kriseramte virksomheder skal anmeldes individuelt.

(20) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.