KOMMISSIONENS BESLUTNING af 20. maj 1998 om Frankrigs støtte til Crédit Lyonnais (meddelt under nummer K(1998) 1454) (Kun den franske udgave er autentisk) (EØS-relevant tekst) (98/490/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 92 og 93,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 61 og 62,

efter i overensstemmelse med ovennævnte artikler at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger (1), og

ud fra følgende betragtninger:

1. INDLEDNING

Crédit Lyonnais (herefter benævnt CL) er en offentlig finanskoncern, der er aktiv i banksektoren. Den har haft store vanskeligheder siden 1992, hvilket fik den franske stat til i 1994 at yde støtte til den i form af en kapitaludvidelse og indførelse af en ordning for afvikling af aktiver i ejendomssektoren til en værdi af ca. 40 mia. FRF. I 1995 blev andre aktiver til et samlet beløb på ca. 190 mia. FRF udskilt og overført til afviklingsordningen (2), og tabene på disse aktiver blev dækket af statens garanti. Disse foranstaltninger var genstand for beslutning 95/547/EF vedtaget af Kommissionen, der den 26. juli 1995 godkendte denne statsstøtte på en række nærmere betingelser, forudsat at statens nettoomkostninger herved ikke oversteg 45 mia. FRF (3). Efter en yderligere forværring af CL's finansielle situation fremlagde de franske myndigheder i september 1996 et nødhjælpsprojekt for et beløb på tæt ved 4 mia. FRF for at afværge en større krise med de deraf følgende negative konsekvenser. Den 25. september 1996 besluttede Kommissionen at godkende denne nødhjælp og samtidig indlede proceduren (4) over for de andre foranstaltninger, der planlagdes iværksat til fordel for CL for at genoprette koncernens situation, og i forbindelse hermed ville den undersøge enhver omstruktureringsforanstaltning til fordel for CL på grundlag af alle relevante elementer - herunder de elementer, der lå til grund for beslutning 95/547/EF og de forpligtelser, denne beslutning pålagde Frankrig - samt enhver ny faktisk omstændighed, herunder den manglende opfyldelse af visse betingelser, de foreslåede nye foranstaltninger og yderligere modydelser.

Samme dag sendte kommissær Van Miert en skrivelse til den franske minister Arthuis, hvori han meddelte denne, at den nye omstruktureringsplan for banken ikke kunne undgå at rejse problemer i betragtning af det overordentligt høje støttebeløb, Kommissionen allerede havde godkendt, og at det derfor var umuligt at forudse sagens endelige udfald. De franske myndigheder besvarede meddelelsen om indledningen af proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 2, med følgende skrivelser:

- skrivelse af 8. november 1996 med en analyse af den første genopretningsplan, de konsoliderede regnskaber for CL og afviklingsselskabet Consortium de Réalisations (i det følgende benævnt CDR) pr. juni 1996, et notat om CL's ledelsessystem og interne kontrolsystem samt et notat om den delvise værdipapirkonvertering af lånet til Etablissement Public de Financement et de Restructuration (herefter benævnt EPFR)

- skrivelse af 23. maj 1996, bl.a. med udkastet til CL's årsberetning for regnskabsåret 1996

- skrivelse af 31. juli 1997, hvormed de franske myndigheder fremsendte den omstruktureringsplan for banken, som Kommissionen havde udbedt sig ved indledningen af denne procedure.

Kommissær Van Miert skrev flere gange til de franske myndigheder, bl.a. den 25. juni 1997, hvor han gav udtryk for Kommissionens betænkeligheder over, at den endnu ikke havde modtaget den nye omstruktureringsplan for banken, og den 16. oktober 1997, hvor han præciserede, efter hvilke principper Kommissionens beslutning ville blive truffet. Den 31. marts 1998 skrev den franske økonomi-, finans- og industriminister, Dominique Strauss-Kahn, til kommissær Van Miert og underrettede ham om de nye foranstaltninger, den franske regering var rede til at træffe for at opnå en betinget godkendelse af støtten til Crédit Lyonnais. Den 2. april 1998 sendte kommissær Van Miert, efter at have opnået Kommissionens godkendelse heraf, et brev til minister Strauss-Kahn, hvori han redegjorde for, på hvilke betingelser den omhandlede støtte efter Kommissionens opfattelse kunne anses at være forenelig med den fælles interesse. Den 6. april fulgte Van Miert dette brev op med et nyt brev, hvori han meddelte ministeren årsagerne til, at de tilsagn, denne havde givet i sit brev af 31. marts, ikke af Kommissionen blev betragtet som tilstrækkelige til, at den kunne træffe en positiv beslutning. Den 24. april skrev Strauss-Kahn igen til Van Miert og gentog de franske myndigheders standpunkt, idet han understregede nødvendigheden af at sikre bankens overlevelse og anfægtede Kommissionens beregninger af støttebeløbet. Den 4. maj 1998 sendte Strauss-Kahn et nyt brev til kommissær Van Miert, hvori han foreslog en række yderligere modydelser, der skulle opveje støttens konkurrencefordrejende virkninger. I tre separate skrivelser af 13. maj 1998 til kommissær Van Miert fremlagde Strauss-Kahn endelig alle tilsagnene fra de franske myndigheder.

Ved evalueringen af omstruktureringsplanen for CL besluttede Kommissionen at rådføre sig med den internationalt velrenommerede forretningsbank Lehman Brothers (herefter omtalt som Kommissionens konsulentbank), som fik til opgave at undersøge, om den omstruktureringsplan, de franske myndigheder havde fremlagt, kunne bringe banken på fode igen, og foreslå de ændringer, den måtte finde nødvendige. Kommissionens konsulentbank blev desuden anmodet om at vurdere de nye modydelser, de franske myndigheder havde tilbudt, samt overveje, om der burde kræves yderligere modydelser. Efter en grundig og detaljeret analyse af den omstruktureringsplan, Kommissionen havde fået forelagt i slutningen af juli 1997, aflagde Kommissionens konsulentbank sin rapport i november 1997. Rapporten er fortrolig, men de franske myndigheder og Crédit Lyonnais har haft indsigt i den og har ikke anfægtet dens vigtigste konklusioner.

Kommissær Van Miert underrettede mundtligt Kommissionen om udviklingen i sagen på møderne den 25. november 1997, 28. januar, 25. februar, 18. marts, 31. marts og 6. maj 1998.

Kommissionen har i øvrigt rådført sig med en »vismandsgruppe« bestående af tidligere centralbankchefer og med dem drøftet de forskellige problemer i sagen og de konsekvenser, det kan få, hvis en så stor bank går konkurs.

De bemærkninger, der er indkommet fra tredjeparter, opsummeres i del 5.

Nærværende beslutning omhandler følgende foranstaltninger, som udgør en forøgelse af den støtte, Kommissionen havde godkendt i beslutning 95/547/EF og beslutningen af 25. september 1996:

- den franske stats overtagelse af de yderligere tab i CDR via EPFR's indskud af ansvarlig lånekapital CDR

- EPFR's transaktionsomkostninger og yderligere tab, herunder »neutraliseringen« af CL's lån til EPFR for 1997-2014

- opgivelsen af den nulkuponobligation, der skulle tegnes i henhold til forretningsplanen for 1995 og beslutning 95/547/EF, og som ville have givet indtægter, hvis nutidsværdi var blevet fratrukket den godkendte støtte

- en række foranstaltninger, der muligvis indebærer yderligere støtteelementer, i særdeleshed en eventuel kapitalforhøjelse.

2. TILBAGEBLIK

2.1. Støtten til Crédit Lyonnais i 1994 og 1995

Efter næsten fem år med kraftig vækst måtte CL notere et negativt resultat i 1992 (1,8 mia. FRF) og 1993 (6,9 mia. FRF). Underskuddene var meget store målt i forhold til egenkapitalen og ville have bragt bankens solvensgrad (dvs. forholdet mellem dens egenkapital og de risikovægtede aktiver) ned under det lovfæstede mindstekrav på 8 %, hvis ikke de franske myndigheder i 1994, efter opfordring fra det franske finanstilsyn, Commission Bancaire, var trådt til med støtte til banken, bl.a. i form af en kapitalforhøjelse på 4,9 mia. FRF og statens overtagelse af risikoen i forbindelse med urentable aktiver i ejendomssektoren til en værdi af ca. 42,7 mia. FRF, som blev udskilt og overført til et særligt afviklingsselskab, Omnium Immobilier de Gestion (OIG). I begyndelsen af 1995 kom det frem, at CL var på vej mod et nyt underskud, som ville bringe bankens solvens i fare, hvorefter den franske regering trådte til med en ny redningsaktion, med oprettelsen af en særlig afviklingsstruktur bestående dels af CDR, som var et afviklingskonsortium, der skulle overtage CL's nødlidende aktiver, herunder dem, der var blevet overført til OIG, og dels et holdingselskab, SPBI, som skulle stå for finansieringen af afviklingsoperationen, og som var kontrolleret af CL's hovedaktionærer (staten, Thomson-CSF og CDC). CDR er et 100 %-ejet, men ikke-konsolideret datterselskab af CL. SPBI blev senere (ved lov af 28. november 1995) omdannet til et offentligt forvaltningsselskab, EPFR, hvilket betød, at det havde en ubegrænset statsgaranti for alle risici og omkostninger i forbindelse med de engagementer, der var overført til CDR, herunder også transaktionsomkostningerne. Med indførelsen af denne mekanisme kunne CL's underskud på regnskabet for 1994 begrænses til 12,1 mia. FRF.

Ifølge den plan, som de franske myndigheder indsendte, og som blev godkendt ved beslutning 95/547/EF, overtog CDR aktiver for tæt ved 190 mia. FRF fra CL, heriblandt de aktiver, der blev udskilt i 1994, og hvortil der er knyttet en gæld på 55 mia. FRF. Nettoværdien af de udskilte aktiver udgjorde på grundlag heraf ca. 135 mia. FRF. Alle disse aktiver skulle afhændes eller afvikles. Mindst 50 % af dem skulle afhændes inden for tre år, og 80 % af aktiverne skulle være afhændet inden fem års forløb, hvis vilkårene på markedet åbnede mulighed herfor. Med hensyn til de datterbanker, som blev overført til CDR, skulle den sunde del af dem enten afhændes eller tilbagekøbes af CL inden den 31. december 1995, således at CDR ved udgangen af regnskabsåret 1995 ikke længere ville rumme nogen aktiv bankstruktur.

For at kunne købe aktiverne af CL fik CDR af EPFR indskudt 135 mia. FRF i ansvarlig lånekapital, hvilket kunne forhøjes med et yderligere beløb på 10 mia. FRF til 145 mia. FRF. Sidstnævnte beløb skulle finansieres hos CL via et (almindeligt) lån på op til 145 mia. FRF. Ved hjælp af dette lån kunne EPFR indskyde den ansvarlige lånekapital på 135 mia. FRF i CDR og skulle have kunnet købe langfristede nulkuponobligationer for ca. 10 mia. FRF. Denne obligationstransaktion skulle have givet EPFR en indtægt, der oprindeligt, i 1995, blev anslået til ca. 35 mia. FRF ved udgangen af 2014, og som kunne bruges til at dække resten af de tab, CDR da ville have.

Både CL's lån til EPFR og EPFR's lån til CDR forfalder den 31. december 2014. CL's lån skal tilbagebetales førtidigt i takt med afhændelsen af aktiverne og med de beløb, der indgår, forudsat dog, at CDR's tilbagebetalinger til EPFR overstiger den årlige rentebyrde på CL's lån. Den årlige rente var oprindeligt sat til 7 % i 1995 og til 85 % af pengemarkedsrenten fra 1996. Indskuddet af ansvarlig lånekapital i CDR tilbagebetales i rater efter udløbet af hvert regnskabsår: EPFR får tilbagebetalt et beløb svarende til de afhændelser, der har fundet sted i årets løb, og bliver det opnåede afhændelsesprovenu lavere end forventet, eftergiver EPFR (med udløsning af garantien) et beløb svarende til CDR's tab.

I kraft af dette indskud af ansvarlig lånekapital kommer CDR's tab til at påhvile EPFR, det vil i sidste instans sige staten, med et beløb på op til 135 mia. FRF. Det franske parlament lagde imidlertid ikke noget loft over statens garanti, da loven af 28. november 1995 om oprettelsen af EPFR blev vedtaget, og denne garanti er derfor reelt ubegrænset, også i det ekstreme tilfælde, hvor afhændelserne giver tab, der overstiger den indskudte lånekapital. CL har således fået statens dækning for tilbagebetalingen af sit lån til EPFR, hvilket betyder, at CDR ikke behøver at indgå i nogen hverken tilsynsmæssig eller regnskabsmæssig konsolidering med CL-gruppen. Denne konstruktion har sat CL i stand til at begrænse sine hensættelser og tab og samtidig overholde det lovfæstede solvenskrav. Grundprincipperne i den fremgår af nedenstående skematiske oversigt.

Til gengæld herfor nyder EPFR godt af en overskudsklausul, der udløses, når CL igen får overskud. EPFR har således ret til 34 % af CL-koncernens konsoliderede nettoresultat (før medregning af denne andel, før regnskabsårets hensættelser til almindelige bankrisici og før fransk selskabsskat) med tillæg af 26 % af den del af dette resultat, der overstiger 4 % af koncernens konsoliderede egenkapital.

OVERSIGT OVER AFVIKLINGSSTRUKTUREN

>START GRAFIK>

Kapitalindsprøjtning STATEN Budgetbevillinger

CRÉDIT LYONNAIS Lån på 135 mia. FRF EPFR + 10 mia. FRF til nulkuponobligationerne Lån 145 mia. Tab 100 %-ejet datterselskab CDR canton Indskud nettoaktiver 135 mia. FRF AFVIKLING

>SLUT GRAFIK>

Den omstruktureringsplan for CL, som Kommissionen fik forelagt i 1995, omfattede flere foranstaltninger gående ud på en omlægning af CL's strategi, afhændelse af datterselskaber, nedskæring af omkostningerne og en bedre risikostyring. Med disse foranstaltninger skulle CL blive overskudsgivende fra 1995. Ved udgangen af 1999 skulle CL have haft en forrentning af egenkapitalen på 12,4 %. CL's bidrag til afviklingsomkostningerne via overskudsklausulen skulle have beløbet sig til i alt 6,136 mia. nominelt i perioden 1995-1999.

2.2. Beslutning 95/547/EF

Ved beslutning 95/547/EF godkendte Kommissionen på en række nærmere betingelser den støtte, den franske stat havde ydet CL i årene 1994 og 1995, og som blev fundet forenelig med fællesmarkedet efter EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), samt med Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (5). De dispositive bestemmelser i den beslutning, der var rettet til Frankrig, gengives nedenfor:

»Artikel 1

Den støtte, som saneringsplanen for Crédit Lyonnais indebærer i form af en kapitalforhøjelse på 4,9 mio. FRF, statens overtagelse af risici og omkostninger i forbindelse med de udskilte aktiver (op til 135 mia. FRF) og skattefordelene i forbindelse med overskudsklausulen, og som under hensyn til statens indtægter medfører samlede nettoomkostninger for staten, der kan anslås til højst 45 mia. FRF i alt, erklæres forenelig med fællesmarkedet og EØS-aftalen i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), og EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c).

Artikel 2

Godkendelsen af den i artikel 1 omhandlede støtte er betinget af, at Frankrig opfylder følgende betingelser og forpligtelser:

a) det skal sikres, at alle saneringsforanstaltningerne og alle bestemmelserne om den i artikel 1 omhandlede ordning gennemføres

b) betingelserne i saneringsplanen må ikke ændres, medmindre Kommissionen på forhånd godkender det. Under alle omstændigheder kan overskudsklausulen tidligst overdrages på det tidspunkt, hvor Crédit Lyonnais privatiseres, og kun til markedspris; denne pris kontrolleres ved uafhængige ekspertundersøgelser

c) i betragtning af statens betydelige omkostninger, der anslås til i alt 45 mia. FRF, skal det sikres, at Crédit Lyonnais' kommercielle kapacitet inden udgangen af 1998 nedskæres med mindst 35 % af dens kommercielle virksomhed i udlandet, herunder det europæiske banknet, i overensstemmelse med de tilsagn, som Frankrig afgav i sin skrivelse af 18. juli 1995. Hvis dette mål ikke kan nås inden for den fastsatte frist, uden at der må konstateres betydelige tab med den konsekvens, at staten som aktionær på ny skal yde finansiel støtte, især for at sikre, at det europæiske solvenskrav er opfyldt, forpligter Kommissionen sig til at undersøge, om det i givet fald er muligt at forlænge denne frist. Hvis omkostningerne, der anslås til 45 mia. FRF, overskrides, skal omfanget af reduktionen af Crédit Lyonnais' kommercielle virksomhed som accepteret i ovennævnte skrivelse tages op til revision

d) Crédit Lyonnais' mulighed for at fremføre skattemæssige underskud til efterfølgende regnskabsår afskaffes, for så vidt angår det skattemæssige tab for 1994, der er dækket ved kapitalforhøjelsen på 4,9 mia. FRF

e) Crédit Lyonnais' mulighed for at tilbagekøbe de udskilte aktiver i erhvervsvirksomheder afskaffes, medmindre tilbagekøb sker til den pris, hvortil det pågældende aktiv blev overdraget til CDR, eller til markedsprisen, hvis denne er højere, og under alle omstændigheder kun op til i alt 5 mia. FRF

f) Crédit Lyonnais skal udelukkes fra enhver udbyttedeling i forbindelse med provenuet af CDR's afhændelser

g) CDR og Crédit Lyonnais skal adskilles med hensyn til ledelse, administration samt kontrol og overvågning af forvaltningen af de udskilte aktiver

h) det skal sikres, at ledelsesorganerne i forbindelse med de udskilte aktiver er uafhængige af Crédit Lyonnais

i) Crédit Lyonnais fratages muligheden for at fremføre de resterende skattemæssige underskud for regnskabsår før 1995, hvis overskudsklausulen overdrages i forbindelse med privatiseringen

j) det skal sikres, at Crédit Lyonnais anvender salgsprovenuet til omstrukturering af aktiverne og de urentable aktiviteter

k) det skal sikres, at Crédit Lyonnais udbetaler SPBI de beløb, der inddrages i henhold til overskudsklausulen

l) SPBI skal have udbetalt provenuet af privatiseringen af Crédit Lyonnais, især salgsprovenuet af de aktier, SPBI besidder i dag, og det skal foreslås parlamentet, at SPBI får udbetalt provenuet af privatiseringen af den resterende del af aktierne.

Artikel 3

Kommissionen har taget i betragtning, at de franske myndigheder har bekræftet, at det klart er målet at privatisere Crédit Lyonnais, og at saneringen af banken skulle gøre den parat til privatisering i løbet af fem år. Hvis privatiseringen udskydes mere end fem år, skal Kommissionen have meddelelse herom.

Artikel 4

De franske myndigheder samarbejder fuldt ud med hensyn til kontrollen med denne beslutning og forelægger hver sjette måned fra den 1. marts 1995 Kommissionen følgende dokumenter:

a) en udførlig rapport om gennemførelsen af planen samt de rapporter, der forelægges for parlamentet

b) balancer og resultatopgørelser samt rapporter fra bestyrelserne i de selskaber, der deltager i afviklingsaktionen, det vil sige OIG, CDR, SPBI og CL

c) en liste over de udskilte, likviderede eller solgte aktiver med angivelse af salgspriserne, navnet på køberne og på de banker, der har fået overdraget salgsfuldmagter

d) en udførlig liste over de eftergivne fordringer på CDR med hensyn til SPBI's indskud af ansvarlig lånekapital

e) en udførlig liste over de bankaktiver, som CL har afhændet uden for afviklingsselskabet med en evaluering, baseret på objektive og verificerbare kriterier, af nedskæringen i dens kommercielle virksomhed i udlandet

f) udførlige regnskaber over CL's bidrag til afviklingsselskabet i form af inddragne beløb eller udbytte.

Kommissionen kan kræve, at der ved specialiseret revision foretages en evaluering af disse dokumenter og af planens gennemførelse.

Artikel 5

Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.«

Ud over disse bestemmelser i kommissionsbeslutningen bemærkes, at Frankrig i skrivelse af 18. juli 1995 afgav tilsagn om at sørge for, at CL inden udgangen af 1998 havde reduceret sin kommercielle virksomhed i Europa uden for Frankrig med 50 % målt efter CL's balance, på samme måde som fastsat i artikel 2, litra c), i beslutning 95/547/EF.

2.3. Nødhjælpen

I slutningen af september 1996 forelagde de franske myndigheder Kommissionen et projekt gående ud på yderligere støtte til CL på tæt ved 4 mia. FRF. De franske myndigheder fremførte, at for at afværge store tab for Crédit Lyonnais og forhindre en forværring af CL's rating, hvilket kunne få negative indvirkninger på andre pengeinstitutter, var det nødvendigt med yderligere støtte, bl.a.:

- nødhjælp i 1995 og 1996 for at bevare CL's likviditet og solvens

- omstruktureringsstøtte for at understøtte genopretningen af Crédit Lyonnais i årene efter 1996; denne støtte ville dog ikke blive ydet før Kommissionen havde truffet endelig beslutning herom.

De påtænkte foranstaltninger bestod i en ændring af de vilkår, der var knyttet til Crédit Lyonnais' lån til EPFR, for at »neutralisere den belastning, det har udgjort for CL's regnskaber«. Eftersom resultatet af de øvrige aktiviteter blev ringere end forventet, indebar forrentningen af lånet ifølge de franske myndigheder en nettoomkostning for CL på 3 mia. FRF i 1996, 2,7 mia. FRF i 1997 og 2,5 mia. FRF i 1998, beregnet på basis af forskellen mellem renten på lånet til EPFR (85 % af pengemarkedsrenten) og CL's gennemsnitlige vægtede omkostninger ved at refinansiere det.

I første omgang skulle disse foranstaltninger iværksættes pr. 25. september 1996 for årene 1995 (med tilbagevirkende kraft, ved indregning af ekstraordinære indtægter i 1996) og 1996. Derefter kunne de, med forbehold af Kommissionens endelige godkendelse, eventuelt indføres for hele løbetiden for CL's lån til EPFR, i form af en omstruktureringsstøtte.

De påtænkte ændringer tager sigte på at yde Crédit Lyonnais fuld kompensation for den byrde, dette lån indebærer. Det var således meningen, at forrentningen af lånet skulle dække CL's omkostninger ved at fremskaffe midlerne til at finansiere det. De franske myndigheder besluttede derfor at forhøje renten på lånet fra 7 % til 7,45 % i 1995 og fra 85 % af pengemarkedsrenten til 5,84 % i 1996. For 1996 betød det, at de franske myndigheder ikke nøjedes med at ophæve rentefordelen på 15 % med hensyn til rentesatsen for det oprindelige lån for at sikre CL en forrentning svarende til pengemarkedsrenten, men de påtænkte også at forhøje rentesatsen ud over pengemarkedsrenten med en procentdel, der sikrede, at CL fik kompensation for de højere omkostninger ved at refinansiere den langfristede gæld. Denne forhøjelse i forhold til pengemarkedsrenten var af størrelsesordenen 2 %. Ændringerne for 1995 og 1996 ville give CL et merbeløb på 3,56 mia. FRF, hvilket skulle være nok til at afværge alle likviditetsproblemer og tillidskriser for banken i 1996.

De franske myndigheder indrømmer, at en del af den plan, Kommissionen godkendte i 1995, aldrig er blevet gennemført. Der er bl.a. tale om de 10 mia. FRF af CL's lån på 145 mia. FRF til EPFR, som skulle sætte EPFR i stand til at tegne langfristede nulkuponobligationer, der skulle have givet et nominelt provenu på 35 mia. FRF i 2014, svarende til 7,8 mia. FRF i nutidsværdi. De franske myndigheder påtænkte derfor at ophæve denne del af planen. Ligesom ved de andre ovenfor beskrevne foranstaltninger blev denne ændring i første omgang gennemført den 25. september 1996 og for året 1996, i form af en suspension af ordningen. Dernæst agtede de franske myndigheder, hvis Kommissionen gav sin endelige godkendelse, at lade denne ændring gælde for de efterfølgende år, i form af en omstruktureringsstøtte.

Nulkuponobligationen ville have gjort CL's tab endnu større end det ovennævnte, fordi finansieringen af et lån på yderligere 10 mia. FRF ville have betydet en yderligere årlig belastning for CL, eftersom forrentningen af lånet ikke dækkede CL's omkostninger ved at refinansiere det.

De franske myndigheder anførte ved fremlæggelsen af deres anmodning angående nødhjælpen desuden, at denne støtte ikke var tilstrækkelig til at sikre en definitiv genopretning af CL, eftersom den nye plan og opgivelsen af privatkundeaktiviteterne uden for Frankrig, der indgik i de foreslåede foranstaltninger, indebar betydelige hensættelser og tab i flere ikke eller ikke tilstrækkeligt lønsomme datterselskaber (ca. 6,5 mia. FRF i indtægtstab). De franske myndigheder påtænkte derfor at foretage en kapitalindsprøjtning, sandsynligvis i forbindelse med regnskabsafslutningen for 1996, »på et beløb, der overstiger disse indtægtstab«. Kommissionen havde i 1996 anslået, at der hermed kunne blive tale om yderligere 8-10 mia. FRF.

Den 26. september 1996 besluttede Kommissionen derfor at godkende nødhjælpen og indlede proceduren over for de andre foranstaltninger til fordel for CL. Den bebudede, at den som led i denne procedure ville undersøge alle omstruktureringsforanstaltninger til fordel for CL, på grundlag af alle relevante oplysninger - herunder de oplysninger, der lå til grund for beslutning 95/547/EF, og de forpligtelser, Frankrig heri fik pålagt - samt enhver ny faktisk omstændighed, herunder den manglende opfyldelse af visse betingelser, de nye foreslåede foranstaltninger og de yderligere modydelser.

Det må i øvrigt understreges, at godkendelsen af nødhjælpen for 1995 og 1996 på ingen måde foregreb nærværende beslutning, og Frankrigs og CL's forpligtelser med hensyn til nulkuponobligationerne og finansieringen af lånet til EPFR som fastlagt i beslutning 95/547/EF gælder således uændret fra 1. januar 1997.

2.4. Grundlaget for gennemgangen af den yderligere omstruktureringsstøtte til Crédit Lyonnais

Ved gennemgangen af den yderligere støtte til CL må Kommissionen tage i betragtning, at den allerede godkendte den støtte, Frankrig ydede til CL i 1994 og 1995, som værende forenelig med fællesmarkedet på grundlag af EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), samt de rammebestemmelser, der gælder for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (6).

Som det fastslås i disse rammebestemmelser, »rejser støtte til omstrukturering særlige konkurrenceproblemer, da den kan vælte en unfair del af byrden i forbindelse med strukturtilpasningerne og de hermed forbundne sociale og industrielle problemer over på andre producenter, der klarer sig uden støtte, og på andre medlemsstater. Hovedreglen bør derfor være, at der kun kan godkendes omstruktureringsstøtte i tilfælde, hvor det kan påvises, at godkendelse af omstruktureringsstøtte er i Fællesskabets interesse«. Derfor »bør det normalt kun være nødvendigt at yde omstruktureringsstøtte én gang«.

Kommissionen må konstatere, at der ud over den betydelige støtte, der blev godkendt i 1995, nu er tale om at yde støtte af et hidtil uhørt omfang. I sin beslutning om at indlede proceduren i september 1996 anførte Kommissionen, at dette uundgåeligt fører til den konklusion, at den yderligere støtte kun kan anses at være forenelig med statsstøttereglerne i EF-traktaten under forudsætning af, at der ydes væsentlige og seriøse modydelser. Disse modydelser må ydes både i Frankrig og uden for Frankrig, og både inden for privatkundesektoren og inden for andre af CL's aktivitetsområder. Kommissionens vurdering af, om denne yderligere støtte vil kunne godkendes som værende forenelig med fællesmarkedet, vil desuden afhænge af, hvor stort et støttebeløb der er tale om ud over det beløb, der blev godkendt i 1995. Kommissionen må sørge for, at støtten ikke erklæres forenelig med fællesmarkedet, uden at CL yder et virkelig betydeligt bidrag, som må stemme overens med den kontekst, hvori de franske myndigheder fremlagde disse støtteforanstaltninger for Kommissionen, omfanget af den yderligere støtte i forhold til de 45 mia. FRF, der blev godkendt ved beslutning 95/547/EF, og den omstændighed, at det ikke er første gang, der ydes støtte. Den vil i særdeleshed sikre sig, at CL præsterer en modydelse, som står i forhold til den ekstraordinære karakter og omfanget af den støtte, CL har modtaget. En sådan modydelse bør ikke kun være begrænset til aktiviteter, som ikke længere indgår i bankens strategiske mål, men bør også omfatte de af bankens aktiviteter, hvis afhændelse vil kunne opveje den skade, støtten påfører dens konkurrenter, og alt, hvad der ikke er strengt nødvendigt for levedygtigheden af CL's kernevirksomhed.

3. CREDIT LYONNAIS' AKTIVITETER OG SENESTE RESULTATER

>TABELPOSITION>

CL er en bankkoncern, der er aktiv inden for hele finanssektoren, idet den bl.a. opererer som almindelig bank for både privat- og erhvervskunder og desuden beskæftiger sig med investeringsservice, formueforvaltning, leasing, factoring og forsikring. Crédit Lyonnais havde ved udgangen af 1997 i alt 50 789 ansatte, heraf knap to tredjedele i Frankrig. CL's balancesum udgjorde ved udgangen af 1997 1 499 mia. FRF, hvoraf 692 mia. FRF hidrørte fra aktiviteterne i Frankrig (46,2 %), medens aktiviteterne i Europa uden for Frankrig tegnede sig for 474 mia. FRF (32 %). Efter at have overtaget Thomsons andel i december 1996 havde den franske stat 78,05 % af kapitalen og 96,01 % af stemmerettighederne i CL (inklusive EPFR's aktier). Det statsejede kreditinstitut Caisse des Dépôts et Consignations havde 3,7 % af kapitalen og 3,99 % af stemmerettighederne. Resten af kapitalen (18,25 %) bestod af børsnoterede investeringsbeviser uden stemmeret. CL's aktivitetsområder og afdelinger i Frankrig og udlandet ved udgangen af 1997 samt den geografiske fordeling af en række finansielle nøgletal for Crédit Lyonnais fremgår af følgende tabel:

>TABELPOSITION>

CL er organiseret efter aktivitetsområder i en række divisioner (»directions centrales« - DC), herunder en division for de franske aktiviteter (DCAF), en division for aktiviteterne i det øvrige Europa (DCAE), en division for internationale aktiviteter uden for Europa (DCAI), samt divisioner for kapitalmarkederne (DCMC), for forvaltning og relationer med institutionelle investorer (DGRI), for finansieringsteknik og aktiv- og projektfinansiering mv. (IFAP). Den franske division, DCAF, er koncernens hoveddivision, eftersom den tegner sig for tæt ved halvdelen af CL's konsoliderede indtægter og en tredjedel af nettoresultatet (før holding- og koncernjusteringer). I nedenstående tabel 3 angives de forskellige divisioners bidrag til visse finansielle nøgletal for koncernen i 1996.

Tabel 3 viser, at de europæiske aktiviteter i 1996 gav et meget beskedent nettoresultat i forhold til de vægtede forpligtelser og den anvendte kapital, medens det modsatte var tilfældet med de andre internationale aktiviteter. De franske aktiviteter gav derimod et pænt bruttoresultat, men nettoresultatet var ikke så positivt, bl.a. på grund af generalomkostningerne, de store risici og tab på aktiver. Denne situation ændrede sig meget i 1997 (jf. nedenfor).

Siden ydelsen af den første støtte i 1994 har CL gennemført en omfattende omlægning af sin organisation og alle sine aktiviteter. Omstruktureringen omfattede strategiske, operationelle og finansielle aspekter.

CL har opgivet sine ambitioner om at blive en storbank på verdensplan. Samtidig med at CL har bevaret sine ambitioner om at være en storbank i Frankrig, hvor CL er bank for både privatkunder, små og mellemstore virksomheder, store virksomheder og institutioner, og også beskæftiger sig med forsikring og investeringsservice, har CL reduceret sin kommercielle virksomhed i resten af verden som krævet i beslutning 95/547/EF. I privatkundesektoren har CL således afhændet udenlandske datterbanker i Europa (CLBN, Credito Bergamasco, Woodchester), Latinamerika (Banco Frances e Brasileiro) og Afrika. De internationale afhændelser, der har fundet sted siden 1. januar 1995, tegner sig for 17,9 % af CL's aktiver på dette område, svarende til ca. 171,2 mia. FRF, heraf 136,1 mia. FRF i Europa og 35,2 mia. FRF i resten af verden (primært i Latinamerika). Derimod har CL bibeholdt og reorganiseret sine bankaktiviteter i erhvervskundesektoren samt kapitalmarkedsaktiviteterne i hele verden. CL har også indgået alliancer med specialiserede partnere, der spiller en fremtrædende rolle på deres egne markeder (bl.a. med Allianz inden for skadesforsikring og Cetelem i Frankrig inden for forbrugerkreditter).

>TABELPOSITION>

På det operative plan har man især sat ind på to områder. For det første er der gennemført en sanering af porteføljen, bl.a. efter at stort set urentable aktiver til en værdi af 190 mia. FRF blev overført til CDR, ligesom der er indført en mere effektiv risikostyring, -forvaltning og -kontrol samt bedre interne forvaltnings- og kontrolsystemer. Dækningen af tvivlsomme fordringer ved hjælp af hensættelser blev øget til 65 % i 1997. For det andet er der ydet en stor indsats for at skære ned på generalomkostningerne. Gennem successive personalenedskæringsplaner er det lykkedes at reducere antallet af ansatte fra 59 323 i 1995 til 50 789 i 1997, og de globale lønomkostninger er reduceret fra 20,6 mia. FRF til 19,8 mia. FRF i samme periode. Der er tale om en nedskæring af antallet af ansatte på 14,4 % (7) i forhold til 1995, hvilket - selv med konstant koncernomfang - er langt mere end de personalenedskæringer, CL's største franske konkurrenter har foretaget. I 1998 ventes en ny runde personalenedskæringer i forbindelse med afslutningen af den tredje plan, der omfatter nedskæringer på 5 000 ansatte (i årene 1996-1998). Desuden har man sat meget ind på at fastholde kunderne og nettobankindtjeningen for at dæmme op for den nedgang i nettobankindtjeningen, der kunne konstateres i 1996.

Den finansielle omstrukturering er forløbet langsommere. CL har ikke kunnet opfylde målene i den plan, som Kommissionen fik forelagt i 1995, hvilket har haft flere årsager. På passivsiden har CL fortsat måttet dække omkostningerne ved de langfristede lån, der blev optaget for adskillige år siden til en høj rente, som er blevet stadigt tungere at bære i betragtning af det gradvise rentefald på markedet. CL's kreditrating har fortsat ligget meget lavt og gør det vanskeligt for banken at gennemføre sin strategi. Til trods for den senere tids bedring i driftsresultatet ligger CL's kreditrating hos de internationale kreditratingorganisationer for øjeblikket på BBB+ (Standard & Poor's) og A3 (Moody's), hvilket er udtryk for tilstrækkelig betalingsevne, men stor sårbarhed over for konjunktursvingninger (8). Denne rating bør sammenholdes med AA/Aa3 for Société Générale og A+/Aa3 for BNP, som er de andre to franske banker, der størrelsesmæssigt bedst kan sammenlignes med CL, og med de normalt højere ratinger for de andre offentlige banker. En rating i spektret fra AAA til A- (S& P) eller fra Aaa til A3 (Moody's) anses normalt at være forudsætningen for en banks langsigtede rentabilitet og muligheder for at skaffe sig finansiering på konkurrencedygtige vilkår på markedet. CL's rating afspejler også CL's svage kapitalgrundlag i forhold til de aktivitetsområder, banken dækker, som påvirkes af den økonomiske udvikling overalt i hele verden. Solvensgraden steg fra 8,4 % i 1995 til 9,3 % i 1997, for kernevirksomheden var der tale om en stigning fra 4,4 % til 4,8 %. Selv om en sådan solvensgrad normalt er god nok for en mellemstor bank, er den lavere, end hvad markedet normalt forventer af banker, der anlægger en global strategi som CL. I januar 1998 satte Moody's CL under observation på grund af CL's engagementer i Asien og usikkerheden omkring Kommissionens godkendelse af støtteprojektet.

Til trods for disse vanskeligheder på passivsiden er det imidlertid på aktivsiden, CL's største problemer ligger, hvilket hænger sammen med forsinkelserne i tilbagebetalingen af lånet til EPFR, der vejer tungt i CL's driftsresultat, samt tilbagegangen i CL's markedsandele i 1995-1996 (som blev standset i 1997) og de lidet gunstige konjunkturer i disse år, der er årsagen til de ringe resultater, bl.a. den utilstrækkelige nettobankindtjening, som lå til grund for ydelsen af den nødhjælp, Kommissionen godkendte i 1996.

På aktivsiden bemærkes desuden, at afkastet på tilgodehavender har været faldende, ikke blot som følge af det generelle rentefald, men også på grund af den skærpede konkurrence, der skyldes en stigende tendens til at springe mellemleddet over ved handel med de mest avancerede produkter på finansmarkederne, den teknologiske udvikling og den øgede integration af markederne. Nedgangen i nettorenteindtægterne (renteindtægter minus renteudgifter) er gradvis blevet opvejet af en stigning i værdipapirprovisionerne og provisionerne for formueforvaltning. Lånet til EPFR repræsenterer et højt nominelt beløb (over 100 mia. FRF), og den omstændighed, at det forrentes til en lavere rente end markedsrenten (85 % af pengemarkedsrenten), har belastet bankens regnskaber, hvilket førte til ydelsen af nødhjælp i 1996.

Tabel 4 indeholder en oversigt over CL's finansielle og driftsmæssige situation i årene 1994-1997.

Det må understreges, at CL's regnskaber for 1995 og 1996 indeholdt en post for »neutralisering« af lånet til EPFR. Desuden blev regnskaberne for 1997 opstillet af banken ud fra den hypotese, at Kommissionen ville godkende »neutraliseringen« af lånet. Efter at være blevet underrettet herom den 19. marts 1998 tilkendegav Kommissionen ved en erklæring fra kommissær Van Miert, at det var for tidligt at postere støtten i forbindelse med neutraliseringen af lånet til EPFR i 1997 i bankens regnskaber. Posteringen var ikke godkendt på dette stadium og kunne ikke foregribe nærværende beslutning, hvorfor den ifølge gældende statsstøtteregler på indeværende stadium var ulovlig. Uden denne støtte i 1997 på over 3 mia. FRF ville banken have haft et negativt resultat. Uanset dette forbehold er resultaterne, således som de er forelagt, sammenlignelige med resultaterne for 1996 og 1995, hvori der indgik tilsvarende støtte, og giver et godt billede af udviklingen i CL's aktiviteter.

>TABELPOSITION>

Denne tabel viser, at efter en meget kraftig nedgang i 1995 blev CL's nettobankindtjening stabiliseret i 1996 og øget betydeligt i 1997. Den kraftige stigning i nettobankindtjeningen i 1997 skyldes for det første en betydelig forøgelse af provisionsindtægterne (+11,5 % med samme koncernomfang) som følge af det høje aktivitetsniveau på finansmarkederne i 1997. Disse indtægter tegner sig nu for 33,8 % af CL's samlede nettobankindtægter, og stigningen har fundet sted inden for alle de store bankaktiviteter såvel de franske (hvor provisionerne er steget fra 6,6 mia. FRF til 7,1 mia. FRF) som de internationale aktiviteter. For det andet har udlånsvirksomheden ligget på et ret højt niveau i 1997, idet der kan konstateres en stigning i udlånene både i Europa (+ 11 % med tilsvarende koncernomfang) og i resten af verden (+7,6 %). Stigningen i de europæiske udlån hænger sammen med den kraftige stigning i BfG's udlån og kursvirkningerne i relation til det britiske pund (+20 %). For resten af verden var der også en dollareffekt (+14 %). Også for kapitalmarkedstransaktionerne og de andre udenlandske datterselskaber, bl.a. i USA og Asien, var der tale om en positiv udvikling.

Ifølge CL har bankens markedsandele i Frankrig stabiliseret sig efter den tilbagegang, der måtte noteres i 1995-1996, både inden for udlåns- og indlånsvirksomheden.

>TABELPOSITION>

Inden for de franske bankaktiviteter kunne CL i 1997 notere en hurtig bedring af rentabiliteten, idet nettobankindtjeningen i Frankrig holdt sig stabil som følge af en mindre nedgang i udlånsbestanden (-2,6 % eksklusive værdipapirudstedelse) og udhulingen af rentemarginalen (forskellen mellem udlåns- og indlånsrenten), samtidig med at man opnåede en bedre styring af generalomkostningerne i Frankrig, som er faldet med 1,4 %, ligesom hensættelserne er blevet reduceret som følge af en bedre risikostyring. Hensættelserne til bankaktiviteterne i Frankrig er blevet betydeligt reduceret fra 1996 til 1997, nemlig fra 3,7 mia. FRF, svarende til ca. 1 % af de vægtede aktiver, til under 2 mia. FRF, hvilket har ført til et bedre samlet resultat (en stigning før skat på 2 mia. FRF).

Generalomkostningerne for hele koncernen er blevet betydeligt nedbragt siden 1995, bl.a. som følge af nedskæringerne i antallet af medarbejdere og i de samlede lønudgifter. Omkostningskoefficienten er således faldet fra 84,7 % til 76 %. Den er dog fortsat meget høj i Frankrig (ca. 82 %), hvilket skal sammenholdes med CL's største franske konkurrenters omkostningskoefficienter (ca. 70-72 %). Til gengæld steg generalomkostningerne meget kraftigt i 1997 inden for de internationale aktiviteter. Som helhed er omkostningskoefficienten (forholdet mellem generalomkostninger og nettobankindtægt) således kun i langsom tilbagegang til trods for de øgede nettobankindtægter. Denne udvikling er langt bedre, end hvad man havde forudset for 1997 i planen (80 %), men Crédit Lyonnais kan stadig langtfra måle sig med sine største konkurrenter og er langt fra det mål, der blev sat (en omkostningsprocent på 70 % i år 2000).

I 1997 blev der hensat over 8 mia. FRF, hvilket er dobbelt så meget som forudset. Denne stigning skyldtes hovedsagelig de ekstraordinære hensættelser på 3 mia. FRF på Asien. I forhold til 1996 er hensættelserne (når der ses bort fra Asien) faldende, idet de er faldet fra 5,7 mia. FRF til 5,1 mia. FRF. De er dog 1 mia. større, end hvad der var budgetteret med i planen, og med samme konsolideringsomfang er der tale om en stigning, bl.a. som følge af store hensættelser på risikolande på 900 mio. FRF i 1997 (ud over de 333 mio. FRF, der allerede blev hensat i 1996).

Bankens nettoresultat blev kraftigt forbedret 1997, men lader sig vanskeligt fortolke som følge af den betydning, ekstraordinære engangsposter har haft (neutralisering af lånet til EPFR, hensættelserne på Asien, merindtægter af afhændelser). Solvensnøgletallet (»Cooke«-tallet) er bedret væsentligt på grund af de bedre resultater (positiv indvirkning på tælleren efter udlodning af overskud) og den stabile udvikling i de vægtede aktiver (nævneren), idet der er tale om en stigning fra 4,6 % til 4,8 % (tier one) og fra 8,7 % til 9,3 % (solvensnøgletallet).

De hidtil kendte resultater viser, at saneringen af CL endnu er af ret skrøbelig karakter, og at CL's rentabilitet endnu ikke er tilstrækkelig til at sikre en forrentning af egenkapitalen af den størrelsesorden, som en privat aktionær normalt ville forvente at få. Uden den nødhjælp, Kommissionen godkendte i 1996, ville banken fortsat have haft underskud. Desuden erindres om, at uden neutraliseringen af lånet (foretaget for tidligt og ifølge de gældende statsstøtteregler ulovligt), ville CL også have haft underskud i 1997.

Kommissionen kan derfor ikke på dette grundlag drage den konklusion, at den seneste udvikling i bankens aktiviteter viser, at den på ny er blevet lønsom og levedygtig. Dette vil kræve en gennemgang af den omstruktureringsplan, myndighederne fremlagde i juli 1997 (jf. nedenfor).

4. ANALYSE AF GENNEMFØRELSEN AF FORANSTALTNINGERNE I BESLUTNING 95/547/EF

I beslutning 95/547/EF stillede Kommissionen en række betingelser for sin godkendelse af støtten, hvis opfyldelse gennemgås i det følgende. De vigtigste betingelser var følgende:

a) fuldstændig gennemførelse af den omstruktureringsplan, Kommissionen fik forelagt

b) mindskelse af bankens kommercielle virksomhed uden for Frankrig med 35 % målt efter balancen

c) ydelse af lånet til EPFR og tegning af nulkuponobligationen

d) opfyldelse af overskudsklausulen

e) CL's udbetaling af udbytte til den statslige aktionær

f) anvendelse af afhændelsesprovenu til omstruktureringsformål

g) afskaffelse af muligheden for at fremføre skattemæssige underskud i forbindelse med støtten.

a) Gennemførelsen af den omstruktureringsplan, der blev forelagt Kommissionen

Siden Kommissionen i juli 1995 godkendte støtteprogrammet til fordel for CL, herunder også aftaleprotokollen mellem staten og CL af 5. april 1995 angående afviklingsselskabet, har de franske myndigheder tilsendt Kommissionen flere tillæg til denne protokol, bl.a. for at efterkomme beslutning 95/547/EF (adskillelse mellem CL og CDR) og Kommissionens beslutning fra september 1996 (nødhjælpen). Opmærksomheden henledes her på tillæg nr. 9 af 6. maj 1997, der tilpassede vilkårene for CDR's tilbagebetaling af EPFR's indskud af ansvarlig lånekapital og ophævede CDR's pligt til førtidig, årlig tilbagebetaling af et beløb svarende til indtægterne af afhændelserne med fradrag af de beløb, der stilles til rådighed for kontrollerede selskaber, driftsudgifter og renter til EPFR. Siden ikrafttrædelsen af dette tillæg skal CDR hvert år forelægge EPFR en flerårig finansierings- og likviditetsplan, som danner grundlag for CDR's førtidige tilbagebetaling, pr. 30. juni hvert år, af et beløb svarende til CDR's anslåede disponible likvide midler på denne dato minus 1/6 af det afhændelsesprovenu, der er budgetteret med for det indeværende år.

Ved samme tillæg blev der indført en ordning gående ud på, at EPFR stiller garanti for CDR for at gøre det lettere for CDR at opnå ekstern finansiering, med et loft på 10 mia. FRF. Det beløb, som CDR fra 1. januar 1998 kan trække på hos EPFR, og som højst kan udgøre 10 mia. FRF, nedsættes med et beløb svarende til de garantier, der løber på det tidspunkt, hvor der trækkes på kreditten. Disse ændringer afspejler CDR's øgede likviditetsbehov, der var en medvirkende årsag til forsinkelserne i tilbagebetalingen af den ansvarlige lånekapital og dermed også CL's lån til EPFR.

Den 16. december 1997 underrettede de franske myndigheder Kommissionen om et forslag til reform af CDR's drift og kontrolforhold, som den ansvarlige minister, Dominique Strauss-Kahn, havde fremlagt i det franske parlaments finansudvalg. Ifølge de franske myndigheder var denne reform nødvendig for at rette op på de mangler, den hidtidige ordning var behæftet med, bl.a.

- det rent afviklingsbetonede formål og den stramme tidsplan

- den manglende ansvarliggørelse af CDR

- de mange kontrolinstanser og -procedurer

- politisk indblanding

- usikkerhed omkring domstolenes behandling af sagerne.

Reformen er baseret på tre principper, nemlig en uafhængig og ansvarlig ledelse, en streng og effektiv kontrol og en stat, der optræder uvildigt og retfærdighedssøgende. Det vil i praksis sige

- at aktiverne ud fra ønsket om at udnytte dem bedst muligt, således at statens finansielle resultat optimeres, ikke længere udelukkende skal administreres med afhændelse som det eneste mål

- at CDR får eneansvaret for afhændelsesprocessen, der skal gennemføres efter en strategi, som opstilles for hvert år, og desuden del i udbyttet heraf

- at den interne kontrol strammes med omdannelse af CDR til et selskab med bestyrelse og direktion, med de rådgivende kontrolfunktioner henlagt til bestyrelsen, indførelse af en risikostyringsafdeling og forenkling af det interne regnskabssystem og samarbejdsstrukturerne

- at EPFR over for CDR udøver statens rettigheder som aktionær og varetager kontrolfunktionen, eventuelt med bistand fra eksterne eksperter

- at politisk indblanding bandlyses, og at alle konflikter konsekvent indbringes for domstolene, hvis ressourcer hertil skal øges.

Kommissionen støtter princippet om, at CDR skal ledes på en sådan måde, at statens interesser som aktionær tilgodeses, hvilket bør føre til en mindskelse af den støtte, staten yder til CL via afviklingsordningen. Kommissionen bemærker, at CDR allerede i løbet af regnskabsårene 1996 og 1997 har fraveget den hidtil fulgte afviklingskurs og specielt har eftergivet fordringer eller tilført kapital og stillet nye garantier for sine datterselskaber eller de virksomheder, der har overtaget dem, på betingelser, der muligvis har indeholdt statsstøtteelementer. Kommissionen understreger, at opgivelsen af afvikling som det overordnede mål gør det endnu mindre sandsynligt, at den oprindelige (vejledende) tidsplan vil kunne overholdes, idet denne indebar, at 80 % af de udskilte aktiver skulle være afhændet inden fem års forløb (dvs. i år 2000). De fordele, som myndighederne hævder at få af en sådan ikke-afviklingsorienteret drift, bør vurderes i lyset af de øgede transaktionsomkostninger, som den forlængede udskillelse af visse aktiver vil resultere i. Myndighederne har ikke fremlagt nogen dokumentation for, at dette vil føre til en kraftig nedbringelse af statsstøtten.

Kommissionen erindrer om, at de midler, CDR arbejder med, er statslige midler efter traktatens artikel 92, ikke alene fordi CDR er et 100 %-ejet datterselskab af en offentlig virksomhed, men også fordi CDR finansieres ved hjælp af en ansvarlig lånekapital, som staten har stillet garanti for, og CDR's tab bæres af staten. Kommissionen bemærker, at disse foranstaltninger ikke kan falde ind under nogen undtagelse fra de forpligtelser, der følger af traktatens artikel 92 og 93, og i særdeleshed, at de franske myndigheder og CDR ikke kan fritages for disse forpligtelser hverken i medfør af beslutning 95/547/EF eller ved nærværende beslutning. Opmærksomheden henledes på, at CDR's transaktioner i relation til sine datterselskaber kun kan antages ikke at indeholde noget statsstøtteelement, hvis CDR i forbindelse hermed har handlet som en »normal privat investor i en markedsøkonomi«, og hvis alle kapitaltilførsler (eller eftergivelser af fordringer) stemmer overens med dette princip. I sin meddelelse (9) til medlemsstaterne om de principper, der lægges til grund ved afgørelsen af, om en statslig foranstaltning må betragtes som statsstøtte, fastslog Kommissionen, at kapitaltilførsler til offentlige virksomheder må betragtes som statsstøtte, hvis en privat investor ikke under tilsvarende omstændigheder i betragtning af den forventede forrentning af kapitalindskuddet ville have foretaget den pågældende kapitaltilførsel. I en skrivelse af 16. oktober 1997 til den franske økonomi-, finans- og industriminister erindrede kommissær Karel Van Miert om, at CDR's transaktioner i form af rekapitalisering af CDR's aktiver, salg til underskudsgivende pris eller eftergivelse af gæld kunne være forbundet med statsstøtte og skulle anmeldes til Kommissionen. På samme måde skal også de af CDR's afhændelser af aktiver, som ikke er foregået efter almindelige udbud på gennemsigtige vilkår, også anmeldes til Kommissionen. Kun transaktioner, der helt klart ikke når op over de minimis-tærsklen for statsstøtte på 100 000 ECU, behøver ikke at blive anmeldt.

Gennemførelsen af de andre dele af den omstruktureringsplan, som Kommissionen fik forelagt i 1995, gennemgås nedenfor.

b) Mindskelse af CL's kommercielle virksomhed uden for Frankrig

I overensstemmelse med de tilsagn, Frankrig afgav i minister Madelins skrivelse af 18. juli 1995, blev det i beslutning 95/547/EF krævet, at CL's kommercielle virksomhed i udlandet, herunder det europæiske banknet, skulle reduceres med mindst 35 % inden udgangen af 1998. I denne skrivelse blev det anført, at denne mindskelse skulle måles i forhold til balancen, og at reduktionen inden for de internationale aktiviteter ifølge ovennævnte procentsats svarede til en reduktion på 50 % af det europæiske banknet. Som bekendt tegnede de internationale aktiviteter sig ved udgangen af 1994 for 960 mia. FRF på bankens balance, medens de europæiske aktiver beløb sig til 620 mia. FRF. De 35 % af de internationale aktiviteter svarer således til 336 mia. FRF, hvor 310 mia. FRF i Europa svarer til 50 % af CL's europæiske aktiver (uden for Frankrig).

Pr. 31. oktober 1997 havde CL afhændet aktiver for, hvad der svarede til en balanceværdi pr. 1. januar 1995 på 171,2 mia. FRF, hvoraf de 17,9 % var internationale aktiver. Der var tale om afhændelser for 136,1 mia. FRF i Europa og 35,2 mia. FRF i resten af verden. Den europæiske reduktion svarede til 22 % af de europæiske aktiviteter. CL skal følgelig endnu afhænde europæiske aktiver for tæt ved 174 mia. FRF inden den 31. december 1998 for at opfylde denne forpligtelse.

c) Lånet til EPFR og nulkuponobligationen

Til sin overtagelse af 135 mia. FRF i nettoaktiver overført fra CL til afviklingsselskabet fik CDR indskudt ansvarlig lånekapital på 145 mia. FRF fra EPFR (heraf 10 mia. i form af EPFR's garanti for CDR's lån hos tredjeparter). EPFR finansierede dette beløb ved hjælp af et (almindeligt) lån fra CL på 145 mia. FRF. Begge lån løber indtil den 31. december 2014. Renten på CL's lån til EPFR blev oprindeligt sat til 7 % i 1995 og derefter til 85 % af pengemarkedsrenten fra 1996 (10). Størstedelen af dette lån (135 mia. FRF) blev brugt til at finansiere aktivoverførslerne, og den resterende del (10 mia. FRF) skulle EPFR have brugt til at købe nulkuponobligationer for samme beløb, hvilket skulle have givet et nominelt provenu på 35 mia. FRF i år 2014, som af Kommissionen i beslutning 95/547/EF blev anslået at svare til ca. 8 mia. FRF i nutidsværdi.

Der er foretaget flere ændringer i denne ordning. CL's lån til EPFR blev ydet, men kun den første del på de 135 mia. FRF, hvilket betød, at EPFR ikke kunne tegne nulkuponobligationer. Eftersom de indtægter, EPFR skulle have haft af nulkuponobligationen, af Kommissionen var blevet fratrukket den samlede støtte til CL, betyder CL's manglende ydelse af lån på 10 mia. FRF til EPFR og den manglende gennemførelse af nulkupontegningen en merudgift for staten og en yderligere støtte til CL ud over den støtte, der blev godkendt i 1995, på et beløb svarende til det fratrukne beløb på ca. 8 mia. FRF, der blev beregnet i 1995. En del af denne støtte, som anslås til 400 mio. FRF, i forbindelse med den manglende tegning af nulkuponobligationen i 1995-1996, blev dog godkendt af Kommissionen, da den i september 1996 godkendte nødhjælpen til CL.

Ved samme beslutning godkendte Kommissionen anden nødhjælp på ca. 3,5 mia. FRF, der skyldtes forhøjelsen af rentesatsen for CL's lån til EPFR for årene 1995 (efterfølgende godkendelse) og 1996. Kommissionen havde i øvrigt besluttet at indlede proceduren angående videreførelsen af denne ændring i de kommende år.

Efter undertegnelsen af aftaleprotokollen af 1995 mellem staten og CL blev der vedtaget en række tillæg, som betød en ændring af andre af de bestemmelser, Kommissionen havde godkendt. Med hensyn til finansieringen af afviklingsoperationen gav EPFR's afkald på de 10 mia. FRF fra CL ikke anledning til, at EPFR's indskud af ansvarlig lånekapital i CDR blev reduceret med et tilsvarende beløb, men bevirker derimod, at CDR's yderligere trækningsmulighed blev omdannet til en garanti for samme beløb, som sætter CDR i stand til at låne direkte hos tredjeparter.

Selv om udviklingen i CDR's afhændelser stemmer overens med det oprindeligt fastsatte mål gående ud på, at 80 % af de udskilte aktiver skulle være afhændet inden for fem år og 50 % inden for tre år, har de indtægter, disse afhændelser har givet EPFR, og dermed også tilbagebetalingen af lånet til CL været lavere og er forløbet i et langsommere tempo end oprindeligt planlagt, fordi CDR selv har beholdt størstedelen af disse indtægter for at kunne dække sine drifts- og transaktionsomkostninger (bl.a. til tilbagebetaling af lån ydet af tredjeparter) samt på forskellig vis støtte visse af de udskilte aktiver (via rekapitaliseringer, lån, eftergivelse af gæld).

Den forsinkede tilbagebetaling og den uventede renteudvikling kom til at veje meget tungt på CL's regnskaber. De aktiver, der var blevet overført til CDR, var nemlig delvis finansieret ved hjælp af langfristede lån, som ikke blev udskilt og overført til afviklingsstrukturen, og som banken havde optaget i sin ekspansionsfase (1988-1993) til en rente, der var højere end afkastet på lånet til EPFR efter 1995, nemlig 85 % af pengemarkedsrenten. Det ville allerede i 1996 have givet CL transaktionsomkostninger af en størrelsesorden, som på det tidspunkt kunne anslås til 2,1 mia. FRF i 1997, 1,8 mia. FRF i 1998 og 1,4 mia. FRF i 1999. Ifølge de franske myndigheders intentioner skulle dette være CL's bidrag til omkostningerne ved denne ordning og dermed CL's bidrag til sin egen omstrukturering. Prognoserne over bankens nettobankindtjening tydede i 1995 på, at CL ville være i stand til helt at dække disse omkostninger. I realiteten blev disse omkostninger imidlertid øget som følge af den forsinkede tilbagebetaling af lånet til EPFR og den uventede renteudvikling på markedet. Denne stigning ville dog ikke have gjort det nødvendigt at træde til med nødhjælp, hvis CL var nået op på den budgetterede nettobankindtjening. Det er således sidstnævnte element, nemlig tilbagegangen i nettobankindtjeningen i forhold til, hvad man havde forudset, der er årsagen til, at der blev ydet nødhjælp. I sin beslutning fra 1996 havde Kommissionen på basis af oplysningerne fra de franske myndigheder rent faktisk vurderet, at renteeffekten kun ville øge CL's omkostninger med 1 mia. FRF over de tre år 1996-1998 (11).

d) Overskudsklausulen

Overskudsklausulen har været anvendt korrekt siden ikrafttrædelsen af beslutning 95/547/EF. CL har dog i henhold til denne klausul kun udbetalt 6 mio. FRF i 1995 og 107 mio. FRF i 1996, hvilket er langt mindre end de hhv. 339 mio. og 505 mio. FRF, der oprindeligt var forudset for de to år, og hænger sammen med, at bankens resultater ikke blev så gode som oprindeligt ventet. Ifølge den nye plan, der blev fremlagt i juli 1997, og som er baseret på en fuldstændig »neutralisering« af lånet til EPFR og de andre hypoteser i forbindelse med aktivafhændelser, vil bankens resultater blive bedret fra år 2000 set i forhold til planen fra 1995, hvilket indebærer, at klausulen skal udløses, hvis den bibeholdes.

>TABELPOSITION>

Denne bedring ventes at opveje de tidligere manglende udbetalinger, forudsat at klausulen bibeholdes. Den plan, Kommissionen fik forelagt i juli 1997 (jf. nedenfor), kaster dog tvivl over, om klausulen bliver bibeholdt eller erstattet af en anden løsning.

e) Udlodning af udbytte til den statslige aktionær

Ligesom det er tilfældet med overskudsklausulen, har det faktum, at CL's resultater blev ringere end forventet, bevirket, at CL's udlodning af udbytte til sin statslige aktionær og værdien af statens aktier blev lavere, end hvad der oprindeligt blev forudset. Kommissionen erindrer om, at den i beslutning 95/547/EF havde anslået, at CL ville give staten et udbytte på 10 mia. FRF beregnet i nutidsværdi. Nedenstående tabel viser de oprindelige overslag og de nye overslag over CL's nettoresultat efter indregning af overskudsklausulen.

>TABELPOSITION>

f) Anvendelse af afhændelsesprovenuet til omstruktureringsformål

CL har oplyst, at man af de 14,8 mia. i afhændelsesprovenu har brugt 7,5 mia. FRF til at finansiere alle omstruktureringsforanstaltningerne, medens resten er gået til at styrke likviditeten eller refinansiere gæld. Det bemærkes imidlertid, at CL også har investeret tæt ved 254 mio. FRF i udlandet. Der var tale om ret små investeringer, der kun svarede til 1,7 % af afhændelsesprovenuet siden begyndelsen af 1995.

g) Ophævelse af muligheden for fremførsel af skattemæssige underskud i forbindelse med statsstøtten

I henhold til principperne i de gældende rammebestemmelser for omstruktureringsstøtte havde Kommissionen krævet, at den franske regering ophævede CL's mulighed for at fremføre skattemæssige underskud for den del, som var omfattet af kapitalforhøjelsen på 4,9 mia. FRF i 1994. Kommissionen havde desuden anmodet de franske myndigheder om at ophæve CL's mulighed for at fremføre andre skattemæssige underskud ved privatiseringen af CL, hvis overskudsklausulen afstås.

Med hensyn til den første af disse betingelser har CL fremført, at den kun gjaldt for underskuddet i 1994 svarende til den del af kapitalforhøjelsen, som blev finansieret af staten og af Caisse des Dépôts et Consignations (3,75 mia. FRF). Kommissionen skal bemærke, at den i sin beslutning 95/547/EF havde fastslået, at alle de foranstaltninger, der blev iværksat af CL's aktionærer, heriblandt Thomson-gruppen, som staten var majoritetsaktionær i, og hvis midler følgelig er statslige midler efter EF-traktatens artikel 92, stk. 1, måtte betragtes som statsstøtte. Den må derfor fastholde, at denne betingelse gælder for hele kapitalforhøjelsen på de 4,9 mia. FRF. Kommissionen fastholder i øvrigt, at den anden betingelse også skal overholdes.

5. BEMÆRKNINGER INDKOMMET UNDER PROCEDUREN

5.1. Bemærkninger fra tredjeparter

Som led i denne procedure har Kommissionen modtaget bemærkninger fra Société Générale (i det følgende benævnt SG) og den britiske regering ved skrivelser af henholdsvis 21. januar og 23. januar 1997, som blev videregivet til de franske myndigheder, der fremsatte deres kommentarer hertil ved skrivelser af 10. og 27. februar 1997. Andre bemærkninger indkom fra British Bankers' Association den 19. maj 1997, Nederlandse Vereniging van Banken den 2. juli 1997 og Bundesverband deutscher Banken den 26. august 1997. Disse bemærkninger kan imidlertid ikke tages i betragtning i denne procedure, eftersom de først indgik efter udløbet af de svarfrister, der var angivet i den kommissionsmeddelelse, som blev offentliggjort i EF-Tidende.

SG har besluttet at anlægge sag ved Førsteinstansretten mod Kommissionens beslutning fra september 1996 om godkendelse af nødhjælpen til CL, således som banken allerede gjorde det mod beslutning 95/547/EF.

Med hensyn til den yderligere omstruktureringsstøtte, der er genstanden for denne procedure, finder SG, at støtten ikke har til formål at fremme udviklingen af en erhvervsgren efter traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), men anerkender dog, at alene den udsigt til en krise, som CL's konkurs ville fremkalde, gør det berettiget og sågar påkrævet, at staten i sin dobbelte egenskab af aktionær og ansvarlig for en sund finanssektor træder til for at skabe sikkerhed for denne storbanks indskydere og kreditorbanker.

SG mener, at Kommissionen bør kræve, at de franske myndigheder undersøger alternative løsninger gående ud på kontrolleret likvidation og frasalg i blokke. Dette så meget desto mere, som det ikke er første gang, der ydes støtte. SG fastholder, at det eneste udfald af denne sag, der stemmer overens med traktaten, vil være de ovennævnte alternative løsninger, men finder subsidiært, at Kommissionen bør sikre konkurrenterne godtgørelse for den skade, de har lidt, ved at kræve ikke blot alle CL's udenlandske aktiviteter afhændet (herunder også aktiviteterne i USA og Sydøstasien, der er de mest rentable), men også bør forlange de franske aktiviteter inden for f.eks. porteføljeforvaltning (kollektiv eller individuel), datterselskaberne for forbrugerkredit og livsforsikring samt visse dele af filialnettet frasolgt. SG anførte videre, at der med den opbakning, de franske myndigheder og Kommissionen har givet de personalenedskæringer, CL har planer om, ikke er tale om nogen modydelse for statsstøtten, men derimod om en yderligere form for støtte, som private banker ikke ville have haft adgang til, og at disse derfor var ude af stand til at opnå samme rentabilitet som deres europæiske konkurrenter.

Endelig pegede SG på vilkårene for den fremtidige privatisering af CL, bl.a. med hensyn til målet om at bringe bankens solvensgrad op på 6 % i »tier one« (dvs. solvensgraden i streng forstand) før denne privatisering, hvilket vil udgøre en meget alvorlig konkurrencefordrejning i betragtning af de virkninger, det vil have for kreditratingselskabernes vurdering af CL og i forhold til den privatisering af SG, der fandt sted i 1987 med en solvensgrad på kun 3 %, som det først lykkedes at få bragt op på 6 % ti år senere.

De britiske myndigheder støtter Kommissionens tilbundsgående undersøgelser og bemærker, at gentagen ydelse af statsstøtte kan give bankens ledelse forventninger om fremtidig støtte, hvilket kan skabe konkurrencefordrejninger. De understreger nødvendigheden af seriøse og betragtelige modydelser fra CL's side omfattende alle de af bankens aktiviteter, der ikke er strengt nødvendige for kerneaktiviteternes fortsatte levedygtighed. De foreslår derfor, at al fremtidig støtte spredes tyndere over tid, og at godkendelsen af den gøres betinget af omstruktureringsforanstaltninger og modydelser.

5.2. Kommentarer fra de franske myndigheder og Crédit Lyonnais

I skrivelse af 6. december 1996 meddelte CL's bestyrelsesformand Kommissionen, at han havde forelagt regeringen prognoserne for regnskabsåret 1996 meget tidligt i samme år og igen i juli måned og anført, at det var nødvendigt med en hurtig beslutning. Han havde også anfægtet fristen for nedskæringen af CL's kommercielle virksomhed uden for Frankrig under henvisning til, at brevet fra minister Madelin af 18. juli 1995, som banken først fik flere måneder efter, at det var blevet sendt til Kommissionen, ikke nævnte noget om nogen frist, og at omstruktureringen af banken havde været i gang siden udgangen af 1993.

De franske myndigheder kommenterede den skrivelse fra SG, som Kommissionen havde videresendt til dem, og understregede, at de fuldt ud havde udfyldt den dobbelte funktion som både aktionær i CL og ansvarlig for et sundt finansmarked, som SG anerkendte, at de havde, da de anmeldte nødhjælpen. De anfægtede SG's og de britiske myndigheders opfattelse angående støttens konkurrencefordrejende karakter og nødvendigheden af modydelser, under henvisning til, at CL var blevet stærkt hæmmet under 1995-planen, og at det ifølge den nye omstruktureringsplan var hensigten, at CL igen skulle koncentrere sig om sin kernevirksomhed. De hævdede imidlertid, at det var nødvendigt at yde ikke alene omstruktureringsstøtte, navnlig i form af »neutraliseringen« af CL's lån til EPFR, men også at foretage en ny kapitaltilførsel til banken af en størrelsesorden, der kunne sikre dens levedygtighed, og som var nøje afpasset efter CL's finansielle behov, således at man kunne bane vej for en hurtig privatisering. De gjorde desuden gældende, at inden for rammerne af gennemgangen af den finansielle støtte til banken ville de tage hensyn til nødvendigheden af at afpasse tilførslerne fra staten efter bankens opfyldelse af målene i dens strategiske plan.

5.3. Kommissionens kommentarer til de indkomne bemærkninger

Bemærkningerne fra tredjeparter gennemgås i de følgende afsnit af denne beslutning.

CL's bemærkninger giver anledning til følgende kommentarer fra Kommissionen. Med hensyn til spørgsmålet om, hvornår CL underrettede de franske myndigheder om forværringen af bankens økonomiske situation og nødvendigheden af, at staten trådte hjælpende til, kan Kommissionen kun beklage, at de franske myndigheder over for Kommissionen har tilsløret bankens virkelige situation, selv om de havde pligt til jævnligt at rapportere til Kommissionen om udviklingen i gennemførelsen af den plan, den havde godkendt i juli 1995. Selv om det ikke betyder, at den støtte, Kommissionen godkendte i september 1996, ikke var nødvendig, specielt fordi Kommissionen ikke helt kunne udelukke, at det kunne få drastiske konsekvenser for CL, hvis støtten ikke blev ydet, er det klart, at de franske myndigheder burde have anmeldt støtten på et langt tidligere tidspunkt.

Hvad angår referencetidspunktet for vurderingen af nedskæringen af CL's kommercielle virksomhed i udlandet, kan Kommissionen af retlige grunde ikke acceptere den dato, Crédit Lyonnais anfører, nemlig den 1. januar 1994. Det skal bemærkes, at de franske myndigheder ikke i 1994 havde underrettet Kommissionen om den første statslige foranstaltning til fordel for CL, men at omstruktureringsplanen først blev forelagt Kommissionen i 1995, efter at den havde anmodet herom, og efter at et nyt støtteprojekt var udarbejdet. At CL først meget sent fik officiel underretning om indholdet af minister Madelins skrivelse af 18. juli 1995, er heller ikke en omstændighed, der kan gøres gældende over for Kommissionen. Der erindres i øvrigt om, at det mest korrekte retsgrundlag for afgørelsen af, på hvilken dato denne forpligtelse skulle være opfyldt, fortsat er skrivelsen af 18. juli 1995 fra minister Madelin, hvor ordene »inden udgangen af 1998« ikke er til at misforstå.

Ved vurderingen af nedskæringen af CL's kommercielle virksomhed i udlandet baserer Kommissionen sig derfor på, hvilken andel de forskellige geografiske områder pr. 31. december 1994 tegnede sig for af bankens samlede aktiver som angivet i Crédit Lyonnais årsberetning, eftersom balancen pr. ultimo 1994 under disse omstændigheder er det eneste og seneste offentligt tilgængelige og objektive grundlag, man kan basere sig på.

6. DEN AF DE FRANSKE MYNDIGHEDER I JULI 1997 FREMSENDTE OMSTRUKTURERINGSPLAN

6.1. Planens hovedpunkter

Den plan, der blev forelagt Kommissionen i juli 1997, er udarbejdet med henblik på en gradvis åbning af Crédit Lyonnais' kapital. Principperne blev allerede fastlagt af staten i forbindelse med den foregående plan, som Kommissionen godkendte i 1995. Planen tager udgangspunkt i en makroøkonomisk situation med en gennemsnitlig vækst i det franske bruttonationalprodukt på 2,3 % og en årlig inflation på ca. 2 %. Strategien bygger på to hovedaktiviteter, dels bankvirksomhed for privatpersoner, erhvervsliv og små og mellemstore virksomheder i Frankrig, dels »engros«-bankvirksomhed i de vigtigste internationale regioner, herunder Frankrig og Europa, der skal betjene de store virksomheder og de institutionelle kunder. Disse to hovedaktiviteter vil fortsat kunne støtte sig på CL's kompetence inden for investering, finansiering og formueforvaltning, som banken agter at fortsætte med.

Planen bygger endvidere på følgende hypoteser:

- fuldstændig »neutralisering« af nettotransaktionsomkostningerne i forbindelse med CL's lån til EPFR

- afhændelse af en væsentlig del af privatkundeforretningerne i Europa

- geninvestering af salgsprovenuet i likvider.

Den strategi, som de franske myndigheder forelagde, var baseret på en forholdsvis moderat vækst, og tog især sigte på at genoprette CL's rentabilitet. Der forventedes en nominel stagnation i det konsoliderede nettobankprovenu i forhold til 1996 (på grund af afhændelserne), og generalomkostningerne skulle falde med knap 4 mia. FRF, således at bankens omkostningskoefficient (forholdet mellem generalomkostningerne og nettobankprovenuet) skulle falde fra 79 % i 1996 til ca. 70 % i 2000, dvs. stort set samme niveau som hos CL's største franske konkurrenter, Société Générale og BNP. Faktisk indebar omstruktureringsplanen en genopretning af nettobankprovenuet, der efter et kraftigt fald i 1997 (-7 % i løbende priser, og næsten -9 % i faste priser) skulle være stabiliseret i 1998 og stige i 1998 og 1999. Denne stigning forventes at blive mærkbar allerede i 1998 hvad angår bankens indenlandske aktiviteter, men først i slutningen af ovennævnte periode på koncernniveau på grund af de planlagte afhændelser i det europæiske net.

>TABELPOSITION>

En bedre risikostyring, der betyder et fald i hensættelsesgraden (12) fra 0,78 % til 0,55 %, skulle i den omhandlede periode give en mærkbar forbedring af resultaterne. Der er imidlertid især grund til at nævne to hovedvariabler for genoprettelse af bankens fortjenstmargen og rentabilitet.

i) Stærkt faldende driftsomkostninger i det franske net

For en forretningsbank som CL er det af afgørende betydning at have et nationalt referencemarked. Bankens nationale marked skal sikre et forholdsvist stabilt aktivitetsniveau. Det er helt afgørende, at banken er blandt de bedste på det franske marked, således at den dér har en indtjening, der sikrer, at det indenlandske marked fortsat kan udgøre den strategiske base. Det vil sige, at når planen er gennemført, skulle bankens utilstrækkelige indtjening i Frankrig være rettet op, således at CL igen kan få en betydelig indenlandsk indtjening, især på privatkundeområdet, og hente størstedelen af sit cash flow der.

>TABELPOSITION>

I planen indgår der en række foranstaltninger, der skal genoprette CL's situation på det franske marked. Et »re-engineering«-projekt for alle beslutningsprocesser (projekter kaldet »udfordring«) skal gøre det muligt at foretage en meget kraftig omstrukturering af bankens kommercielle aktiviteter og informationsbehandlingskæden. Der vil blive indført nye risikovurderingsværktøjer for udlån til små og mellemstore virksomheder. En aftale med Cetelem, der er specialiseret i forbrugslån, skal give CL mulighed for at styrke sin position på dette markedssegment, der hidtil har været domineret af specialiserede virksomheder. Endelig vil CL indføre en telefonbank, der skal sikre en tættere kontakt til privatkunderne.

De franske myndigheders plan indeholder et vigtigt kapitel om personalesituationen. Personalenedskæringerne inden for rammerne af den tredje personaleplan, der blev iværksat i midten af 1996, og som løber frem til ultimo 1998, bliver på 5 000 personer, væsentligst ved nedskæringer i det indenlandske banknet. Disse nedskæringer vedrører banknettet (3 140 personer) og bankens driftsenheder (1 860 personer). Ifølge den plan, der er forelagt Kommissionen, var det ikke hensigten at foretage store nedskæringer af CL's kommercielle kapacitet; hensigten var væsentligst at nedbringe omkostningerne og forbedre omkostningsprocenten.

>TABELPOSITION>

Efter 1998 forventes der yderligere nedskæringer i 1999 og 2000 på ca. [ . . . ] personer, hvoraf [ . . . ] i filialnettet og [ . . . ] i bankens driftsenheder. Antallet af ansatte vil i alt i forhold til ultimo 1996 falde med [ . . . ] i Frankrig (og [ . . . ] på konsolideret niveau på grund af afhændelse af datterselskaber). Personalenedskæringerne vil give besparelser på personalekontoen på omkring 9 % i det franske net i den omhandlede periode, og disse besparelser vil således bidrage væsentligt til at nedbringe omkostningerne og genoprette CL's indtjening.

>TABELPOSITION>

Planen indebærer en rationalisering af salgsnettet i Frankrig, således at 243 underskudsgivende filialer lukkes i 1997 og 1998 (ud af i alt 1 954 filialer for privatkunder i 1996), og en omstrukturering af forretningscentrene og erhvervskundeafdelingerne (jf. tabel 12 nedenfor). I perioden 1996-2000 vil moderselskabets filialer i Frankrig falde fra 2 100 til 1 750, dvs. et fald på næsten 17 %. På basis af de oplysninger, CL har fremsendt til Kommissionens konsulentbank, ser det imidlertid ud til, at CL's samlede antal salgssteder i det indenlandske net vil falde fra 2 298 ultimo 1996 til 2 146 ultimo 2000, dvs. et fald på kun 6,6 %. Denne forskel mellem de oplysninger, der i juli blev fremsendt til Kommissionen, og de oplysninger, CL har fremsendt, ser ud til at kunne tilskrives omfanget af disse engagementer, der i CL's fremlæggelse omfatter samtlige CL's salgssteder i Frankrig, både moderselskab og datterselskaber.

Alle disse foranstaltninger skulle gøre det muligt at genoprette fortjenstmargenen i det franske net. Bankens målsætning er at sikre en stigning i DCAF's (direction centrale des activités France) nettoresultat fra 1 til 4,3 mia. FRF i 2000. Hvis det lykkes, vil CL have opnået mere end blot at genoprette det indenlandske filialnets bidrag til resultatet i forhold til nettets omsætning, således at aktiviteterne i Frankrig vil være blandt koncernens mest rentable.

>TABELPOSITION>

En følsomhedsanalyse udført af CL har vist, at hvis stigningen i forbrugslån sker halvt så hurtigt som forventet, og hvis nye projekters bidrag til finansieringen af CL's nettobankprovenu (for DCAF) bliver halvt så stort som forventet, og faldet i hensættelsesgraden bliver mindre end forventet, vil det indenlandske filialnets bidrag til resultatet blive halveret, men dog forblive positivt.

ii) »Neutralisering« af lånet til EPFR

I CL's redningsplan fra 1995 var det forudset, at CL skulle finansiere afviklingsstrukturen ved et lån på 145 mia. FRF til EPFR til en favorabel rente, der lå under markedsrenten. På den måde kunne staten, der til syvende og sidst skal betale for saneringen af CDR's tab via EPFR, takket være dette lån til favorabel rente nedbringe transaktionsomkostningerne i forbindelse med overførslen af aktiver fra CL til CDR.

Som nævnt ovenfor indebar den valgte ordning, at CL skulle yde et lån til EPFR med en rente på 7 % i 1995, der fra 1996 skulle nedbringes til 85 % af pengemarkedsrenten. Det var fordelagtigt for staten; for EPFR kan den årlige fordel beregnes på grundlag af forskellen mellem den kortfristede rente på CL's lån og den langfristede rente, som EPFR i modsat fald skulle have betalt for denne refinansiering, hvilket på nuværende tidspunkt svarer til ca. 2,5-3 %. I betragtning af lånebeløbet udgjorde denne af staten besluttede rentefordel for afviklingsstrukturen i 1997 ca. 2,8-3,3 mia. FRF. For CL er lånet, der delvis hviler på en refinansiering til en højere rentesats, og som går forud for oprettelsen af afviklingsselskabet i 1995, derimod en ulempe, og det bidrager negativt til bankens driftsresultat, nemlig med forskellen mellem kreditrentesatsen for refinansieringen og debetrentesatsen for lånet. Som følge af den måde, hvorpå renten på lånet til EPFR er fastsat, og da en betydelig del af CL's refinansiering er sket til fast rente, vil ethvert rentefald betyde øgede nettotransaktionsomkostninger i forbindelse med lånet.

Ifølge CL blev der i september 1995 og indtil ultimo 1996 indført nogle værktøjer til delvis dækning af den renterisiko, banken løb på grund af refinansieringens struktur. Disse afledte dækningsværktøjer af »swaps«-typen skulle i 1995-1996 have gjort det muligt at begrænse transaktionsomkostningerne med ca. 670 mio. FRF (dvs. en meget begrænset renterisikodækning, som det fremgår af den neutralisering, der efterfølgende var nødvendig), som banken har taget højde for ved beregningen af renten for nødhjælpen (i relation til lånet til EPFR) for 1996, nemlig 5,84 %. I betragtning af disse elementer og den meget beskedne renterisikodækning, der blev indført i 1995, viser det sig imidlertid, at CL har taget udgangspunkt i en anden renteudvikling, der ville have givet banken en lavere rentebyrde. Det betyder, at CL's stigende tab på lånet til afviklingsstrukturen i nogen grad kan tilskrives banken selv, nemlig som den renterisiko, den har påtaget sig. De franske myndigheder lod ultimo 1997 et uafhængigt konsulentfirma gennemføre en analyse af transaktionerne i forbindelse med lånet til EPFR, hvis resultater de ikke har meddelt Kommissionen.

Ifølge Kommissionens oplysninger har banken ikke siden 1996 anvendt renterisikodækning for lånet til EPFR, der i øvrigt for længst er bortfaldet, da der siden beslutning 95/547/EF har været et rentefald på over to procentpoint.

I september 1996 anmodede de franske myndigheder i forbindelse med anmeldelsen af nødhjælpen om en fuldstændig »neutralisering« af virkningerne af CL's lån til EPFR indtil 2014, ved at den planlagte rente på 85 % af pengemarkedsrenten blev hævet til en sats svarende til CL's refinansieringsomkostninger (det er efterfølgende af Kommissionens konsulentbank blevet fastslået, at denne rente vil bevæge sig fra pengemarkedsrenten +2,5 % i begyndelsen af perioden og pengemarkedsrenten +0,2 % i slutningen af perioden). Denne anmodning blev bekræftet i den plan, der blev forelagt Kommissionen i juli 1997. Foranstaltningen skulle ifølge de franske myndigheder gøre det muligt at slå en streg over fortiden, således at CL ikke længere skulle døje med de finansielle følger af den ekspansionsstrategi, der førte til krisen i 1993-1995.

Ifølge Kommissionen er der i realiteten tale om en »over-neutralisering«, da den foreslåede renteforhøjelse ligger over markedsrenten og også opvejer de oprindelige renterisikodækningsfejl i forbindelse med CL's lån til EPFR. Hvis man tager udgangspunkt i et scenarie med tilbagebetaling af lånet samt de oplysninger om »rentespredning« (forskellen mellem renten på lånet til EPFR og et vægtet gennemsnit af refinansieringsrenterne), som CL har fremsendt til Kommissionens konsulentbank, må denne del af støtten anslås til 20,2 mia. FRF i perioden 1997-2014 (ved at beregne nutidsværdien af de fremtidige pengestrømme ved hjælp af den pengemarkedsrente, rentespredningerne er baseret på i dette scenarie, nemlig 3,19 %). Det skal bemærkes, at CL og de franske myndigheder på basis af en langfristet sats for beregning af nutidsværdien når frem til forskellige tal for nutidsværdien af støtten til neutraliseringen, som de vurderer til ca. 17,2 mia. FRF (for perioden 1997-2014), ved bortset fra nutidsværdisatsen at anvende den samme metode, som den af Kommissionens konsulentbank godkendte. Det skal ligeledes understreges, at hvis de gængse hypoteser, der ligger til grund for en sådan beregning, herunder afdragsplanen for CL's lån til EPFR, blev ændret grundliggende, ville beregningen af neutraliseringsstøtten være forkert, og det ville nødvendigt at foretage en ny beregning på et nyt grundlag. Kommissionen har på nuværende tidspunkt ikke kendskab til ændringer, der kunne begrunde en sådan nyvurdering, og den kan konstatere, at de franske myndigheder har fastholdt den vurdering, de har foretaget på basis af lignende hypoteser.

CL har på foranledning af Kommissionens konsulentbank foretaget en følsomhedsanalyse af »neutraliseringsværdien« af CL's lån til EPFR over for rentestigninger. Denne analyse viser alt andet lige, at hvis den kortfristede rente stiger med 1 % (ledsaget af en stigning på 0,5 % for den lange rente), vil neutraliseringsomkostningerne afvige med 500 mio. FRF i forhold til de 17,2 mia. FRF, som banken når frem til. På baggrund af stigningen i pengemarkedsrenten på ca. 0,3 % fra midten af 1997 og frem til nærværende beslutning konkluderer Kommissionen derfor, at de gængse betingelser, på basis af hvilke Kommissionen har vurderet lånets »neutraliseringsomkostninger« til 20,2 mia. FRF ultimo 1997, stadig er gyldige.

De franske myndigheder foreslår i deres skrivelse af 31. marts 1998 at ændre mekanismen i form af en fuldstændig »neutralisering« af lånet indtil 2000 (som i den foregående anmeldelse), og fra 2001 til 2014 en »neutralisering« til en kortfristet rente (der ikke præciseres, men som kunne være Paris-interbankrenten (PIBOR), og som afhængig af markedssituationen ligger mellem pengemarkedsrenten og pengemarkedsrenten +0,2 %). Kommissionen har vurderet de økonomiske følger af de franske myndigheders nye forslag. Forskellen er lille, nemlig 2,3 mia. FRF (nutidsværdi pr. 31. december 1997), idet støtten falder fra 20,2 til 17,9 mia. FRF. Denne lille forskel kan forklares derved, at lånet til EPFR medfører transaktionsomkostninger for CL for den del, der ligger over pengemarkedsrenten, der væsentligst vedrører perioden 1997-2001.

>TABELPOSITION>

De franske myndigheder er i deres forslag gået ud fra, at hvis der ikke sker en neutralisering af transaktionsomkostningerne for lånet til EPFR, vil bankens overlevelse være truet på grund af de potentielle reaktioner hos kunderne, modydelserne og kreditvurderingsselskaberne, der kunne give banken en lavere kreditrating. De franske myndigheder har endvidere over for Kommissionen begrundet foranstaltningen med, at den skulle gøre det lettere at åbne bankens kapital.

I den plan, som de franske myndigheder fremsendte til Kommissionen i juli 1997, var der nævnt en anden mulighed; i stedet for en årlig neutralisering af transaktionsomkostningerne i forbindelse med EPFR-lånet, skulle der ske en fremskyndet tilbagebetaling, og CL skulle have et udligningsbeløb svarende til den tilbagediskonterede forskel mellem omkostningerne i forbindelse med de passiver, der er anvendt til refinansieringen af EPFR (13), indtil deres afvikling, og omkostningerne i forbindelse med refinansieringen af de kortfristede passiver. I de efterfølgende drøftelser mellem Kommissionen og de franske myndigheder gav myndighederne imidlertid ikke udtryk for at ville anvende den mulighed. Det skal i den forbindelse bemærkes, at den valgte mekanisme som nævnt ovenfor var relativ fordelagtig for staten, idet den i hele lånets løbetid (potentielt indtil 2014) finansierede langfristede kapitalanbringelser (EPFR's transaktionsomkostninger i forbindelse med indskud af ansvarlig lånekapital i CDR) via lavere forrentet kapital, dvs. til en kortfristet rente. Fordelen ved neutraliseringsløsningen er, at den er billigere for EPFR end en fremskyndet tilbagebetaling af lånet ledsaget af et langfristet lån; det forholder sig nemlig sådan, at i betragtning af den progressive omlægning af den del af CL's passiver, som lånet hviler på, vil rentesatsen for lånet efter »neutralisering« gradvist falde til PIBOR-niveau fra 2004 eller 2005. Da referencesatsen for lånemekanismen fortsat vil være pengemarkedsrenten, vil staten på den måde - dog på mindre gunstige vilkår - fortsat kunne holde afviklingsstrukturens transaktionsomkostninger på et niveau tæt på den korte rente.

6.2 Foranstaltninger foreslået af de franske myndigheder som modydelse for støtte til banken

Ud over en omstrukturering af det indenlandske net med de filiallukninger, de franske myndigheder har foreslået som modydelse for statsstøtten til CL, indebærer planen fra juli 1997 en afhændelse af størstedelen af privatkundeområdet i Europa, herunder CL's største filial, Bank für Gemeinwirtschaft (Tyskland, i det følgende benævnt BfG, hvor CL ejer 50 % plus én aktie). Planen foreskriver betydelige hensættelser (4,4 mia. FRF) for regnskabsårene 1998 og 1999 for at opveje den negative virkning af det tabsgivende salg af BfG, som ifølge 1997-planen er sat til omkring år 2000. Det fremgår dog af planen, at datoen for afhændelsen af BfG kan ændres. De franske myndigheder har ligeledes foreslået, at tidsfristerne i planen fra 1995 for modydelserne i forbindelse med den første støtteplan (dvs. afhændelse af 50 % af CL's aktiver i Europa inden den 31. december 1998) udskydes, for at undgå at CL tvinges til at anmode sin aktionær om at finansiere opløsningen af egenkapitalen som følge af afhændelserne. De strategiske desinvesteringer spredes frem til år 2000, således at afhændelserne vil ske, når de finansielle betingelser er til stede.

>TABELPOSITION>

De franske myndigheder mente, at hvis datterselskaberne blev afhændet før indførelsen af euroen, ville CL blive afskåret fra de muligheder, der følger af et bedre integreret bankmarked for privatkunder i Europa, og at der derfor var tale om en betydelig indsats, der ville frigive markedsandele til bankens europæiske konkurrenter.

Uden for Frankrig vil bankens strategi efter afhændelsen af privatkundevirksomheden i Europa blive koncentreret om udlån til store virksomheder, strukturerede finansieringer og finansiering af projekter, kapitalmarkederne, aktivforvaltning, formueforvaltning og international handel. Disse forretningsområder vil fremover blive organiseret i »internationale linjer« for bedre at kunne bistå bankens kunder i deres internationale transaktioner. Denne nyorientering betyder, at bankens »universelle« strategi uden for Frankrig opgives.

7. VURDERING AF DEN YDERLIGERE STØTTE I FORHOLD TIL DEN STØTTE, KOMMISSIONEN GODKENDTE I 1995

7.1. Usikkerhed om det samlede støttebeløb

Da Kommissionen satte et loft på 45 mia. FRF for den i 1995 godkendte støtte, er det nødvendigt at bestemme størrelsen af den nye støtte, før det vurderes, om den er forenelig med traktaten. Der skal mindes om, at ud over støtten på 45 mia. FRF, som Kommissionen godkendte i 1995, godkendte den ligeledes en nødhjælp på 4 mia. FRF i september 1996.

Det skal endvidere nævnes, at statens samlede udgifter til støtte til CL er følgende:

- kapitaltilførsel til CL i 1994 (4,9 mia. FRF), som de franske myndigheder ifølge den plan, der blev fremsendt til Kommissionen i juli 1997, havde påtænkt eventuelt at supplere med en ny kapitaltilførsel på et ikke fastsat beløb

- EPFR's overtagelse af CDR's tilbagediskonterede tab i form af gældseftergivelse (ved garantiudløsning) af den indskudte ansvarlige lånekapital på 145 mia. FRF (hvoraf 10 mia. FRF er konverteret til garanti for CDR's lån hos tredjemand)

- de tilbagediskonterede transaktionsomkostninger for EPFR's lån på 135 mia. FRF hos CL; disse omkostninger kan stige, hvis »neutraliseringen« af CL-lånet gennemføres i perioden 1997-2014, hvilket udgør en tilbagediskonteret omkostning på ca. 20 mia. FRF

- de yderligere konstaterede tilbagediskonterede transaktionsomkostninger, hvis EPFR anvender sin trækningsret på yderligere 10 mia. FRF, som CL forpligtede sig til at yde fra den 1. januar 1998

- yderligere aktualiserede transaktionsomkostninger, som EPFR eventuelt vil få, hvis selskabet på grund af likviditetsproblemer må optage lån på markedet ud over sit lån hos CL.

Alle afviklingsstrukturens omkostninger skal afholdes af staten i form af kapitalindskud i EPFR gennem budgetallokeringer, hvis beløb og tidsplan endnu ikke er kendt, og som vil kunne fordele sig over hele løbetiden for CL's lån til EPFR, dvs. indtil 2014, samt gennem indtægter i relation til overskudsklausulen (14) og privatiseringen af CL.

Som det fremgår af støtteberegningen (jf. nedenfor) skal det indledningsvis bemærkes, at nogle af de støtteforanstaltninger, der undersøges, herunder bl.a. »neutraliseringen« af CL's lån til EPFR for 1995-1996 (godkendt af Kommissionen i september 1996 i forbindelse med nødhjælpen til Crédit Lyonnais) samt »neutraliseringen« af det af de franske myndigheder planlagte lån fra 1997, er en integrerende del af transaktionsomkostningerne ved CL's lån til EPFR. Kommissionen betragter ikke desto mindre »neutraliseringen« af lånet som en særlig støtte, der skal lægges oven i den plan, der blev godkendt i 1995, og dens gennemførelse vil betyde, at CL bliver fritaget for en omkostning svarende til en nutidsværdi på ca. 20 mia. FRF for perioden 1997 (inkluderet) til 2014. Ifølge de franske myndigheder betyder »neutraliseringen«, at CL fritages for nettoomkostningerne i forbindelse med lånet til EPFR, og at bankens nutidsværdi umiddelbart ved denne korrektion stiger med et beløb svarende til nutidsværdien af denne »neutralisering« (15). Banken vil på den måde straks kunne drage fordel af de fremtidige virkninger af neutraliseringen. Kommissionen mener derfor, at nutidsværdien af »neutraliseringen« for hele perioden 1997-2014 med det samme må anses fuldt ud som en ny støtte til banken. Kommissionen bemærker, at de franske myndigheder i en skrivelse til Kommissionen af 3. april 1998 ser ud til at være enige i denne opfattelse, idet de inddrager den samlede værdi af »neutraliseringen« i deres skøn over størrelsen af støtten til CL.

Vurderingen af støtten til CL er i øvrigt vanskelig i flere henseender på grund af de særlige forhold omkring den afviklingsstruktur, som de franske myndigheder har indført, og på grund af en række usikre forhold i den plan, som de franske myndigheder fremsendte til Kommissionen i juli 1997.

Det tab, der i sidste instans vil skulle afholdes af afviklingsstrukturen, og dermed af staten, kendes ikke på nuværende tidspunkt. De potentielle tab omfatter for det første CDR's tab, der pr. 31. december 1996 blev vurderet til 100,2 mia. FRF. Det skal understreges, at det beløb på 100,2 mia. FRF, der den 1. juli 1997 blev forelagt i en rapport fra EPFR til økonomi-, finans- og industriministeren og det franske parlament er et tal, som CDR's revisorer ikke har godkendt. Kommissionen har adspurgt de franske myndigheder i den henseende, og de har svaret, at de på grund af den særlige afviklingsstruktur ikke var i stand til at forelægge godkendte regnskaber for CDR. Kun de tab, CDR allerede har lidt, og som er overført til EPFR ved udløsning af garantien i forbindelse med den ansvarlige lånekapital, dvs. ca. 45 mia. FRF ultimo 1996, kunne i begyndelsen af 1998 før afslutningen af CDR's regnskab for 1997 betragtes som sikre på baggrund af de foreliggende oplysninger. På møder i begyndelsen af maj 1998 meddelte de franske myndigheder Kommissionen, at CDRs anslåede tab i 1997 beløb sig til yderligere 3 mia. FRF, dvs. et samlet tab ultimo 1997 på 48 mia. FRF. I betragtning af de resterende aktiver (ca. 80 mia. FRF, da 110 mia. FRF allerede er afhændet eller realiseret) konkluderer de franske myndigheder, at tabet højst skulle kunne blive på 128 mia. FRF. Kommissionen er enig i, at en del af den tilbageværende risiko for EPFR i forbindelse med CDR (der vedrører aktiverne) falder, efterhånden som aktieafhændelsen skrider frem; denne var ultimo 1997 nået op på 58 % af bruttoaktivoverførslen til CDR pr. 1. januar 1995.

De franske myndigheder har imidlertid ikke været i stand til at forpligte sig til et maksimumsbeløb for CDR's tab. Den nominelle risiko for EPFR, der har indskudt ansvarlig lånekapital på 145 mia. FRF i CDR (hvoraf CDR har anvendt 123,5 mia. FRF, hvortil kommer 10 mia. FRF, der er taget fra lånebeløbet og omdannet til garanti), har parlamentet ikke sat loft over, og den vedrører CDR's samlede tab, selv om det skulle nå op på eller endda overskride den ansvarlige lånekapital på 145 mia. FRF.

EPFR' risiko i forbindelse med CDR er af flere grunde større end risikoen for de aktiver, der oprindelig blev overført til afviklingsstrukturen. For det første øger de såkaldte »rednings«-kapitalinvesteringer inden for de udbetalte aktiver, hvis berettigelse Kommissionen ikke udtaler sig om på nuværende tidspunkt, CDR's risiko på de rekapitaliserede aktiver og dermed EPFR's risiko på CDR samt afviklingsstrukturens risiko for tab (16). På trods af gentagne henvendelser til de franske myndigheder har Kommissionen på indeværende tidspunkt kun et meget ufuldstændigt kendskab til disse transaktioner (17). Selv om disse investeringer, således som de franske myndigheder påstår, skulle nedbringe afviklingen, betyder de på nuværende tidspunkt en forøgelse af risikoen for statens garanti. Endvidere er en række risici uden for balancen overført fra CL til CDR i form af garantier på datterselskaberne eller aktiver, der ikke blev overført til CDR, da selskabet blev oprettet. Endvidere blev omfanget af CDR's konsolidering udvidet i 1996, og Kommissionen er på nuværende tidspunkt ikke i stand til at vurdere, om denne udvidelse medfører en stærkt øget risiko for CDR og EPFR; det forholder sig nemlig sådan, at denne udvidelse af konsolideringens omfang skal undersøges under hensyntagen til de risici for CDR, der allerede var knyttet til de pågældende nye aktiver, før de blev inddraget som aktiver i afviklingsstrukturen. Der er i øvrigt opstået yderligere tab, og denne udvikling kan fortsætte bl.a. på grund af det stigende antal retssager. I midten af 1997 var der tale om 75 retssager, hvoraf 52 i Frankrig og 23 i udlandet. Nogle af disse retssager kan medføre erstatninger til CDR og en deraf følgende lettelse af omkostningerne i forbindelse med afviklingen. Andre retssager vil imidlertid være ugunstige for CDR på grund af betydelige risici uden for balancen, der er vanskelige at vurdere, og som kan udvikle sig betydeligt i tidens løb. Endvidere har retssager en negativ virkning, da de vanskeliggør likvidation eller afhændelse af de omtvistede aktiver, der sættes i stå eller afbrydes.

Afvigelser i tidsplanen for afhændelser af CDR's aktiver i forhold til den oprindeligt planlagte tidsplan for udskillelse inden for afviklingsstrukturen (salg af 50 % af aktiverne på tre år og 80 % på fem år) vil øge CDR's administrationsomkostninger og driftstab. Endvidere er CDR's tilbagebetalinger til EPFR blevet forsinket, da visse tredjepartspassiver (ud af de ca. 60 mia. FRF, der er blevet tilført i CDR ud over EPFR's ansvarlige lånekapital) er blevet hurtigere tilbagebetalt af CDR end de planlagte fem år, fordi nogle af disse passiver forfaldt i forbindelse med tilbagekaldelsen af CDR's datterselskabers godkendelse. Hertil kommer sagernes stigende kompleksitet (de aktiver, der er lettest at realisere, er allerede blevet det), der vil forsinke de fremtidige afviklingstransaktioner og øge risikoen for tab. Endvidere kan opgivelsen af afviklingsperspektivet i forbindelse med reformen af CDR i december 1997 ligeledes betyde, at afviklingsselskabets administrationsomkostninger øges og dermed statens tab via EPFR. Det forsinkede salg af CDR's aktiver har ikke direkte følger for selskabets tab (ud over en forøgelse af CDR's driftsomkostninger, der regnskabsføres som tab), men vil derimod forlænge usikkerheden og øge EPFR's nominelle transaktionsomkostninger i forbindelse med afviklingen. Erfaringen med den form for afvikling viser, at det er de dårligste aktiver, der bliver tilbage, og at det bliver stadig vanskeligere at afhænde dem. Endvidere kan udskilte selskaber opleve store tab, der overføres som tab for afviklingsstrukturen uanset deres aktivværdi.

På trods af to skrivelser til de franske myndigheder (af 1. december 1997 og 5. februar 1998) har Kommissionen ikke modtaget oplysninger om en eventuel tidsplan for statens kapitalindskud i EPFR, der giver anledning til at forvente en formindskelse af CL's samlede lån til EPFR. Det skal i den forbindelse understreges, at ifølge en forfaldsplan baseret på forsigtige hypoteser, som CL har forelagt Kommissionens konsulentbank vil lånebeløbet fortsat ligge på omkring 100 mia. FRF indtil udløbet af låneperioden, dvs. indtil 2014.

Transaktionsomkostningerne indgår ikke beregningen af CDR's tab. De vil ligeledes skulle afholdes af EPFR og dermed i sidste instans over statens budget. EPFR's transaktionsomkostninger i forbindelse med afviklingen vil stige i takt med forsinkelser i CDR's tilbagebetalinger til EPFR. Hvis der bliver tale om transaktionsomkostninger for lånet i hele låneperioden i overensstemmelse med den tidsplan, som CL har forelagt Kommissionens konsulentbank (og hvis der ses bort fra yderligere hypoteser om EPFR's lån), samt hvis der tages højde for den neutralisering af lånet, som de franske myndigheder har planlagt, vil de nominelle transaktionsomkostninger (18) i hele mekanismens periode (1995-2014) nå op på nominelt næsten 100 mia. FRF, hvoraf 78 mia. FRF fra 1. januar 1997. Disse nominelle omkostninger vil i sidste instans skulle dækkes over statens budget og af skatteyderne på samme måde som tabene i forbindelse med afviklingen. De nominelle transaktionsomkostninger er også følsomme over for renteudviklingen; således vil en stigning på 1 % i pengemarkedsrenten betyde en stigning på 13 mia. FRF nominelt. Denne nominelle følsomhed over for renteudviklingen ville have været gunstig for EPFR siden 1995 på grund af faldet i den korte rente, hvis CL's lån ikke var blevet »neutraliseret« i 1995-1996. Denne følsomhed kan få den modsatte virkning, hvis renten går op (medmindre lånet neutraliseres). Usikkerheden om transaktionsomkostningerne kan delvis fjernes ved en beregning af nutidsværdien, der omfatter nutidsværdien af transaktionsomkostningerne og tabene (jf. nedenfor).

Det skal ligeledes nævnes, at transaktionsomkostningerne allerede er steget i forhold til de oprindelige skøn fra 1995 på grund af følgende to faktorer: for det første har CDR kun tilbagebetalt en lille del af EPFR's indskud af ansvarlig lånekapital, hvilket betyder, at EPFR ikke har været i stand til at afdrage sit lån til CL så hurtigt som planlagt, og renterne er derfor blevet større end beregnet. For det andet har statens kapitalindskud i EPFR været utilstrækkelige, hvilket har resulteret i, at selskabet over for CL har akkumuleret renterestancer, der giver anledning til en frigivelse af de nominelle transaktionsomkostninger. Dvs. at EPFR ikke blot er ude at stand til at tilbagebetale CL-lånets hovedstol i en række år, men selskabets gæld vil tværtimod stige, hvis morarenterne, som det har været tilfældet i de to foregående år, akkumuleres på grund af statens forsinkede eller utilstrækkelige kapitalindskud. I EPFR's beretning fra 1997 (19) slås der alarm, og EPFR understreger, at hvis selskabet kun modtager tilbagebetalinger af den indskudte ansvarlige lånekapital i CDR og betalinger fra staten, der udelukkende dækker morarenterne, vil selskabet være nødt til at stifte gæld for at betale renterne på CL-lånet (fordi renterne ikke kapitaliseres med låneoptagelsen). Ifølge EPFR forholder det sig sådan, at lånemulighederne med henblik på rentebetaling, der ifølge lov af 28. november 1995 er begrænset til 50 mia. FRF, kan være helt opbrugt inden 2002-2004. EPFR konkluderer (20), at det under alle omstændigheder er ønskeligt at undgå at finansiere uigenkaldelige tab ved en gældsætning, der kun vil forværre de definitive udgifter.

Ovenstående viser, at man kan forestille sig en meget alvorlig udvikling med hensyn til afviklingsomkostningerne, ikke kun for CDR med tab på aktiver og risici uden for balancen, men også for EPFR ved en forøgelse af transaktionsomkostningerne. EPFR kalder i sin 1997-beretning denne virkning for »snebold«-virkningen, der kan betyde, at staten ud over de »primære« renter (renterne af CL's lån til EPFR) også må betale renter af disse yderligere lån, der skal tjene til at betale renterne af det oprindelige lån. Hvis E