RAMMEBESTEMMELSER FOR STØTTE TIL UDDANNELSE (98/C 343/07) (EØS-relevant tekst)

I. INDLEDNING

1. En forbedring af beskæftigelsessituationen er en af de største udfordringer for Fællesskabet i dag. Trods en gradvis vækst i den økonomiske aktivitet tæller Fællesskabet stadig 18 mio. arbejdsløse. Det var en af årsagerne til, at beskæftigelsen var et af hovedemnerne på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam, og at tilvejebringelsen af »et højt beskæftigelsesniveau« ifølge Amsterdam-traktaten bliver et emne af fælles interesse for medlemsstaterne. Det nye afsnit om beskæftigelse, der skal indsættes i EF-traktaten, pålægger medlemsstaterne at udvikle en samordnet strategi for beskæftigelse og for fremme af en veluddannet, velkvalificeret og smidig arbejdskraft samt arbejdsmarkeder, der reagerer hurtigt på økonomiske forandringer. Der skal også tages højde for denne målsætning om et højt beskæftigelsesniveau i forbindelse med Fællesskabets øvrige politikker og fælles aktioner.

2. Uddannelse spiller en central rolle for styrkelsen af Fællesskabets konkurrencedygtighed og for oprettelsen og bevarelsen af arbejdspladser, hvilket allerede blev understreget i 1993 i hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse. På de følgende års europæiske topmøder - og navnlig på topmøderne i Essen, Cannes og Madrid - blev medlemsstaterne tilskyndet til at øge investeringerne i uddannelse, idet netop uddannelse er en afgørende forudsætning for en styrkelse af konkurrenceevnen og tjener som katalysator for ny økonomisk vækst og for genetablering af et samfundsmæssigt acceptabelt beskæftigelsesniveau. På det ekstraordinære beskæftigelsestopmøde i Luxembourg den 20. og 21. november 1997 enedes medlemsstaterne om at gøre en særlig indsats for at føre traktatens nye bestemmelser om beskæftigelse ud i livet. Rådets resolution af 15. december 1997 om retningslinjerne for beskæftigelsespolitikken i 1998 (1), indeholder en række henstillinger, der skal gennemføres i samtlige medlemsstater med udgangspunkt i nationale handlingsplaner. På topmødet i Cardiff bekræftedes denne politik.

3. Adskillige undersøgelser viser, at adgangen til kvalificeret arbejdskraft spiller en vigtig rolle, når en virksomhed beslutter sig for, hvor den vil etablere sig. Uddannelse er derfor ikke kun vigtig for arbejdstageren, der forbedrer sin stilling på arbejdsmarkedet og mindsker sin risiko for at blive arbejdsløs, og for virksomhederne, der kan benytte uddannelse til at forbedre deres resultater, men også for hele økonomien i regioner, der er afhængige af en højt kvalificeret arbejdskraft for at kunne tiltrække investeringer.

4. Den indsats, der kræves for at forbedre den måde, som arbejdsmarkedet fungerer på, og for at mindske uddannelsesunderskuddet, fordrer et aktivt bidrag fra alle parter, dvs. medlemsstaterne, virksomhederne, arbejdsmarkedets parter og enkeltpersoner. Kommissionen selv har iværksat forskellige initiativer, enten i form af fællesskabsinitiativer eller som supplement til nationale tiltag på uddannelsesområdet. Den har også bestræbt sig på at integrere uddannelsesdimensionen og sin positive tilgang til dette emne i de øvrige fællesskabspolitikker, herunder konkurrencepolitikken. På det ekstraordinære beskæftigelsestopmøde i Luxembourg den 20. og 21. november bekræftedes det, at »Kommissionen sørger for, at kontrollen med statsstøtte ikke hæmmer de arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger, der er forenelige med traktaten«.

5. Medlemsstaterne bør ikke begrænse sig til at forbedre deres grunduddannelser, faglige uddannelser og uddannelser for arbejdsløse. Virksomhederne kan ikke tilpasse sig strukturelle og teknologiske forandringer ved blot at afskedige nogle af deres ansatte og rekruttere bedre kvalificeret arbejdskraft udefra. Det er nødvendigt at udforme en præventiv politik, der tilskynder arbejdstagerne til at forbedre deres kvalifikationer og tilpasningsevne, og som tilskynder virksomhederne til at investere i uddannelsen af deres ansatte. Denne politiske indsats bør tjene til dels at hindre, at de mindst kvalificerede arbejdstagere glider ud i arbejdsløshed, dels at sikre, at de tværtimod erhverver en ny uddannelse og nye kvalifikationer, som de kan tage med sig. Dette kræver betydelige finansielle midler, og et bidrag fra staten kan tjene som et nødvendigt incitament i hele Fællesskabets interesse. I øvrigt er der her tale om en af hovedbegrundelserne for støtte fra strukturfondene til investeringer i menneskelige ressourcer som led i bestræbelserne på at sikre økonomisk og social samhørighed.

6. Hovedparten af det offentliges finansiering på uddannelsesområdet falder ikke ind under konkurrencereglernes anvendelsesområde. Når medlemsstaterne træffer finansielle og skattemæssige foranstaltninger for at tilskynde virksomhederne til at investere i uddannelse af deres ansatte, er det imidlertid nødvendigt at sikre, at disse foranstaltninger ikke strider mod de konkurrencepolitiske målsætninger, der ligesom Fællesskabets politik på uddannelsesområdet tager sigte på at styrke virksomhedernes konkurrenceevne. Med udgangspunkt i statsstøttereglerne i traktatens artikel 92 og 93 påhviler det Kommissionen at undersøge, om uddannelsesforanstaltninger, der kan tænkes at indeholde statsstøtte efter traktatens artikel 92, stk. 1, er forenelige med fællesmarkedet.

7. Det må i denne forbindelse konstateres, at virksomhederne i stigende grad er nødsaget til at bruge penge på uddannelse for at forblive konkurrencedygtige. Den tekniske udvikling, indførelsen af ny teknologi og den hastige udvikling på forsknings- og teknologiområdet tvinger virksomhederne til løbende at efteruddanne deres ansatte. Støtte til uddannelse, der for visse virksomheders vedkommende tjener til at mindske de udgifter, som de normalt og i egen interesse skal afholde for at forbedre de ansattes kvalifikationer, giver dem en fordel i forhold til deres konkurrenter og kan derfor fordreje konkurrencen.

8. Når en foranstaltning udgør statsstøtte efter artikel 92, stk. 1, skal den anmeldes betids til Kommissionen og godkendes af denne, før den gennemføres. Denne regel giver Kommissionen mulighed for at foretage en forebyggende kontrol af støtteforanstaltninger for at hindre, at der gennemføres foranstaltninger, der forårsager konkurrencefordrejninger i strid med den fælles interesse (2). Som led i sin undersøgelse af en foranstaltnings forenelighed med fællesmarkedet tager Kommissionen hensyn til støttens positive virkninger, som kan berettige en fordrejning af konkurrencen.

9. En uddannelsesforanstaltning har nemlig normalt også en positiv afsmittende virkning for samfundet som helhed. De penge, som en given virksomhed således bruger på uddannelsen af sine ansatte, kommer også de arbejdstagere, der uddannes, til gode og forøger antallet af kvalificerede arbejdstagere, som også andre virksomheder kan udnytte. Samlet set medfører investeringer i uddannelse en styrkelse af EF-industriens konkurrenceevne, og de gør Fællesskabet mere tiltrækkende som investeringsområde. Da en virksomhed i forbindelse med sin beslutning om at investere i uddannelse ikke tager hensyn til disse sekundære virkninger, er det muligt, at virksomhedernes samlede indsats på dette område er mindre end det samfundsmæssigt optimale, ikke mindst fordi der ud fra virksomhedernes synsvinkel er risiko for, at arbejdstagerne, efter at have gennemgået en given uddannelse, forlader virksomheden til fordel for andre virksomheder. Denne risiko er normalt størst for små virksomheder, hvilket er en af grundene til, at de er tilbageholdende med at investere i uddannelse. Og risikoen er ligeledes særlig stor, når de erhvervede kvalifikationer også kan benyttes på andre arbejdspladser. Disse forhold betyder, at de fleste tilfælde af støtte til uddannelse ikke bør betragtes som simpel driftsstøtte, og at Kommissionen derfor kan se med positive øjne på denne form for støtte, forudsat at de konkurrencefordrejninger, som støtten kan afstedkomme, kan retfærdiggøres eller opvejes af støttens bidrag til realiseringen af en målsætning af fælles interesse, som markedskræfterne alene ikke kan realisere. Som led i sin statsstøttepolitik har Kommissionen derfor generelt indtaget en positiv holdning til støtte til uddannelse.

10. Ud fra et ønske om at gøre Fællesskabets kontrol med støtte til uddannelse mere gennemsigtig og sikre en ensartet behandling af denne form for støtte har Kommissionen fastlagt rammebestemmelser, som den vil benytte som grundlag for sin vurdering af, om uddannelsesstøtte er forenelig med fællesmarkedet. Kriterierne i disse rammebestemmelser tjener til at sikre, dels at der kun godkendes sådanne former for støtte til uddannelse, der bidrager til realiseringen af fælles målsætninger, dels at støttebeløbet ikke overskrider, hvad der er nødvendigt for at give virksomhederne det fornødne incitament, samt endelig at støtten ikke udgør en forklædt driftsstøtte.

11. Der er således flere formål med disse rammebestemmelser:

- at præcisere fortolkningen af traktatens artikel 92 og 93 for så vidt angår begrebet uddannelsesstøtte for derigennem at øge retssikkerheden og tilvejebringe større gennemsigtighed med hensyn til anmeldelsespligten ifølge traktatens artikel 93, stk. 3

- at forbedre sammenhængen mellem på den ene side konkurrencereglerne og gennemførelsen af andre fælles politikker, navnlig på uddannelses- og beskæftigelsesområdet, og på den anden side reglerne for uddannelsesstøtte og for andre former for støtte (bl.a. i andre retningslinjer og rammebestemmelser)

- at gøre Kommissionens vurdering af uddannelsesstøtteforanstaltningers forenelighed med fællesmarkedet mere gennemsigtig.

12. I afsnit II fastlægges den type af foranstaltninger, der kan udgøre statsstøtte, som henfører under traktatens konkurrenceregler. I afsnit II fastlægges dels rammebestemmelsernes anvendelsesområde. I afsnit IV redegøres der for de principper, som Kommissionen vil følge ved vurderingen af, om støtteforanstaltninger er forenelige med fællesmarkedet. Disse principper, som vil gøre det muligt at forene en aktiv beskæftigelsespolitik med rimelige regler for alle virksomheder, foranlediger Kommissionen til at fastlægge visse støtteintensitetstærskler, under hvilke de pågældende støtteforanstaltninger kan betragtes som forenelige med fællesmarkedet. Forskellene mellem tærsklerne afspejler den omstændighed, at ikke alle uddannelsesstøtteforanstaltninger har samme afsmittende virkning og er lige nødvendige, alt afhængigt af, om uddannelsen kan anvendes andetsteds, samt af virksomhedens størrelse og geografiske placering.

II. ANVENDELSESOMRÅDET FOR EF-TRAKTATENS ARTIKEL 92, STK. 1

13. Disse rammebestemmelser vedrører kun foranstaltninger, der falder ind under anvendelsesområdet for traktatens artikel 92, stk. 1, hvorefter »Statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, [er] uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«. Disse rammebestemmelser omhandler støtte, der begunstiger en eller flere virksomheder eller sektorer ved at aflaste disse for en omkostningsbyrde, som de normalt selv skulle bære, når de ønsker, at deres ansatte erhverver nye færdigheder, eller når de giver de ansatte mulighed for at erhverve sådanne færdigheder.

14. Det skal påpeges, at der er mange uddannelsesforanstaltninger, som ikke falder ind under traktatens artikel 92, stk. 1, men udgør generelle foranstaltninger. De fleste uddannelsesforanstaltninger gennemføres nemlig som led i statens traditionelle opgaver og tilgodeser alle borgere eller arbejdstagere generelt. Statens finansiering af denne type uddannelsesforanstaltninger begunstiger ikke bestemte virksomheder eller bestemte produktioner efter artikel 92, stk. 1. De omstændigheder, hvorunder en foranstaltning kan betragtes som en »generel foranstaltning« og således ikke falder ind under anvendelsesområdet for traktatens artikel 92, stk. 1, fremgår af Kommissionens beslutningspraksis og Domstolens retspraksis. Det er navnlig tilfældet, når der er tale om:

- generelle uddannelsessystemer og faglige grunduddannelser (f.eks. lærlingeuddannelser, vekseluddannelser)

- oplæring eller omskoling af arbejdsløse, herunder praktikantophold i virksomheder osv.

- foranstaltninger, der er direkte rettet mod arbejdstagere eller endda bestemte kategorier af arbejdstagere, og som giver dem mulighed for at følge en uddannelse, der er uafhængig af deres virksomhed eller branche (f.eks. systemet med en »uddannelseskonto«)

- generelle finanspolitiske incitamenter (f.eks. skattefradrag), som der er adgang til for alle virksomheder, der investerer i uddannelsen af arbejdstagere, og som finder automatisk anvendelse.

15. Det er imidlertid vigtig i den forbindelse at præcisere, at den foranstaltning, der teoretisk set finder generel anvendelse, men i praksis kun begunstiger en eller flere virksomheder eller sektorer, er en foranstaltning af specifik karakter. Det er f.eks. tilfældet, når offentlige myndigheder som led i anvendelsen af en generel foranstaltning har en skønsbeføjelse, der giver dem mulighed for at afpasse deres finansielle intervention fra sag til sag (3). Foranstaltninger af denne art kan udgøre statsstøtte efter artikel 92, stk. 1, og skal derfor anmeldes ifølge traktatens artikel 93, stk. 3.

16. Endelig falder støtteforanstaltninger kun ind under traktatens artikel 92, stk. 1, i det omfang, de påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. Artikel 92, stk. 1, finder således ikke anvendelse på uddannelsesstøtte til virksomheder eller sektorer, hvis aktiviteter ikke er eller ikke kan være genstand for samhandel mellem medlemsstaterne (f.eks. levering af visse lokale tjenesteydelser). Det skal tilføjes, at støtteforanstaltninger, der opfylder de minimis-reglen, således som den er blevet fastlagt af Kommissionen (4), heller ikke anses at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Sådanne foranstaltninger er således ikke omfattet af traktatens artikel 92, stk. 1, og de er derfor fritaget for anmeldelsespligten ifølge artikel 93, stk. 3.

III. ANVENDELSESOMRÅDET FOR DISSE RAMMEBESTEMMELSER

A. Principper

17. Disse rammebestemmelser gælder for al støtte til uddannelse, der anmeldes eller ydes i bestemmelsernes anvendelsesperiode, dog med undtagelse af uddannelsesstøtte, der som led i redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder ydes til især omskoling af arbejdstagere. Støtte af denne art vurderes på grundlag af Kommissionens rammebestemmelser på dette område (5). Med hensyn til små og mellemstore virksomheder erstatter disse rammebestemmelser således bestemmelserne om støtte til uddannelse i de nugældende EF-rammebestemmelser for statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (6).

18. Rammebestemmelserne gælder i princippet for alle sektorer, men for de sektorer, som af Kommissionen betragtes som følsomme, og som er dækket af specielle fællesskabsstatsstøtteregler (7), finder de kun anvendelse i det omfang, de ikke strider mod de særskilte rammebestemmelser. Nærværende rammebestemmelser finder imidlertid i fuldt omfang anvendelse på lufttransportsektoren.

19. Nærværende rammebestemmelser finder anvendelse på støtte til uddannelsesforanstaltninger, hvad enten de gennemføres af virksomhederne selv eller af offentlige eller private uddannelsescentre.

B. Forholdet mellem uddannelsesstøtte og beskæftigelsesstøtte

20. Der må sondres mellem uddannelsesstøtte, der er omfattet af disse rammebestemmelser, og beskæftigelsesstøtte, hvis forenelighed med fællesmarkedet skal vurderes på grundlag af de på beskæftigelsesområdet gældende retningslinjer (8). Det er korrekt, at visse former for beskæftigelsesstøtte er berettigede, fordi modtagervirksomheden pådrager sig ekstra omkostninger til uddannelse ved ansættelsen af bestemte arbejdstagere. Det er især tilfældet, når støtten skal tilskynde til ansættelse af bestemte grupper arbejdsløse, der har særlige problemer med at trænge ind på arbejdsmarkedet. I det omfang støttens formål og direkte virkning er at stimulere beskæftigelsen ved finansielt at tilskynde arbejdsgiveren til at foretage ansættelser, som han ikke ville have foretaget uden støtten, må støtten imidlertid betragtes som ren beskæftigelsesstøtte. I den forbindelse indtager uddannelsesspørgsmålet en sekundær placering i den beskæftigelsesfremmende foranstaltning, som støtten er rettet mod. I øvrigt er det i sådanne tilfælde ofte umuligt at identificere den del af støtten, der tjener et uddannelsesmæssigt formål, og at udskille den fra det overordnede projekt. Selv om der til en beskæftigelsesstøtte måtte være knyttet et uddannelsesaspekt, vil støtten derfor blive behandlet som beskæftigelsesstøtte. Hvis det drejer sig om en støtteordning, kan medlemsstaterne fortsætte med at benytte den standardiserede anmeldelsesformular for beskæftigelsesstøtte, som også indeholder en rubrik vedrørende uddannelsesstøtte (9).

21. Det skal bemærkes, at det udelukkende er støtte, der ikke er forbundet med en investering, der falder ind under anvendelsesområdet for retningslinjerne for beskæftigelsesstøtte. Når der til en beskæftigelsesstøtte, der er forbundet med en investering, er knyttet et uddannelsesaspekt, vil dette aspekt derfor blive undersøgt særskilt på grundlag af nærværende rammebestemmelser.

IV. KRITERIER FOR VURDERINGEN AF STØTTE TIL UDDANNELSE

A. Generelle principper

22. Under visse omstændigheder kan uddannelsesstøtte, der rammes af forbuddet i artikel 92, stk. 1, henføres under en af undtagelsesbestemmelserne i samme artikels stk. 3.

23. Den vigtigste undtagelsesbestemmelse i den henseende er artikel 92, stk. 3, litra c), ifølge hvilken Kommissionen kan godkende støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene, når støtten ikke ændrer ved samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. Foranstaltninger, der tager sigte på at forbedre de ansattes færdigheder i en virksomhed, bidrager til at styrke virksomhedens konkurrenceevne og er således med til at fremme udviklingen af visse erhvervsgrene. Desuden spiller uddannelse en central rolle i forbindelse med indførelse af ny teknologi og stimulering af innovations- og investeringsfremmende foranstaltninger. Uddannelse kan også bidrage til at skabe og bevare arbejdspladser. Af disse årsager kan støtte til uddannelse henføres under undtagelsesbestemmelsen i artikel 92, stk. 3, litra c).

24. Hovedargumentet til fordel for uddannelsesstøtte er, at støtten bidrager til at rette op på visse skævheder på markedet. Dette gælder især for erhvervsuddannelse, da den har en afsmittende virkning på mange områder. En uddannelsesforanstaltnings afsmittende virkning afhænger især af, hvilke muligheder der er for at overføre den kompetence og de kvalifikationer, som uddannelsen fører med sig. Kommissionen mener derfor, at det er berettiget at indtage en mere positiv holdning over for erhvervsuddannelsesprojekter, der for en væsentlig dels vedkommende reelt kommer arbejdstagerne til gode, og som dels går ud over, hvad der er strengt nødvendigt for en given funktion, dels ikke blot opfylder de specifikke behov i en given virksomhed.

25. Kommissionen vil på dette punkt skelne mellem specifikke uddannelsesforanstaltninger og generelle uddannelsesforanstaltninger:

- En specifik uddannelse består i erhvervelse af teoretisk og praktisk viden, som arbejdstageren primært og direkte kan benytte til udførelse af sine nuværende eller fremtidige arbejdsopgaver i den støttemodtagende virksomhed. Den er relevant for virksomhedens specifikke aktiviteter. En del af denne uddannelse foregår normalt på den ansattes eget arbejdssted. De erhvervede kvalifikationer og færdigheder vil kun i meget begrænset omfang kunne benyttes i andre virksomheder eller på andre arbejdsområder.

- En generel uddannelse består i erhvervelse af viden, som arbejdstageren ikke kun eller primært kan benytte til udførelse af sine nuværende eller fremtidige arbejdsopgaver i den støttemodtagende virksomhed. Den er relevant for virksomhedens generelle drift og bibringer til kvalifikationer og færdigheder, der i vidt omfang kan benyttes i andre virksomheder eller på andre arbejdsområder.

De generelle uddannelsesforanstaltninger bibringer arbejdstagerne supplerende kvalifikationer, som kan overføres direkte til andre virksomheder. De forbedrer således reelt arbejdstagernes kvalifikationsniveau, beskæftigelsesevne og tilpasningsevne og yder dermed et større bidrag til opfyldelsen af Fællesskabets målsætninger på beskæftigelsesområdet og inden for udviklingen af menneskelige ressourcer.

26. Blandt kriterierne til afgørelse af, om de færdigheder, der erhverves gennem uddannelse, kan bruges inden for forskellige områder, kan eksempelvis nævnes følgende:

- kvalifikationerne og færdighederne anerkendes, certificeres eller valideres af offentlige myndigheder eller organer eller af andre organer eller institutioner, som staten eller Fællesskabet har tillagt beføjelser på området, en uddannelse, der afsluttes med et eksamens- eller kvalifikationsbevis, der anerkendes af staten eller som led i et system med certificering og validering af erhvervserfaring, antages for at være af generel karakter

- uddannelsen er åben for arbejdstagere fra forskellige virksomheder, eller tilrettelægges som led i et samarbejde mellem flere selvstændige virksomheder.

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at intern uddannelse i en virksomhed kan have en generel karakter, samtidig med at den direkte opfylder virksomhedens aktuelle behov, såfremt de færdigheder, som uddannelsen giver, i vid udstrækning kan bruges inden for andre områder.

27. For at godkende en støtte efter traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), skal Kommissionen sikre sig, at den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. For at nyde godt af denne undtagelse skal en statsstøtte altså have en tilskyndende karakter og stå i et rimeligt forhold til de målsætninger af fælles interesse, den sigter på at realisere. Sidstnævnte betingelse anses for at være opfyldt, når støtteintensiteten ikke overskrider de i punkt 32 anførte tærskler.

28. For at bestemme støttens tilskyndende virkning vil Kommissionens undersøge, om støtten tilskynder virksomhederne til at gøre en ekstra indsats på uddannelsesområdet, som ligger ud over virksomhedernes normale aktiviteter på området, eller som kræver flere ressourcer end dem, der normalt afsættes til uddannelse. Støtte, der ydes til en virksomheds almindelige driftsomkostninger (normale introduktionskurser for nyansatte osv.), og som udelukkende tjener til løbende eller periodevis at mindske de omkostninger, som virksomheden normalt skal bære, har ingen tilskyndende virkning og kan normalt ikke godkendes. For støtte til specifik uddannelse, der ydes til store virksomheder uden for de områder, der støttes efter artikel 92, stk. 3, litra a) eller c), skal den tilskyndende virkning bevises. I alle andre tilfælde formodes der at være en tilskyndende virkning af de i punkt 29 anførte grunde.

29. Statistikkerne viser, at der eksisterer en direkte sammenhæng mellem virksomhedens størrelse og sandsynligheden for uddannelsestilbud til arbejdstagerne (10). Generelt set stiger procentsatsen af arbejdstagere, der deltager i et uddannelseskursus, parallelt med virksomhedens størrelse. I betragtning af denne betydelige underinvestering med hensyn til uddannelse inden for små og mellemstore virksomheder (11) mener Kommissionen, at støtte til uddannelse altid har en tilskyndende virkning, når det drejer sig om netop små og mellemstore virksomheder, og at højere intensiteter derfor er tilladelige. I områder, hvor levestandarden er usædvanlig lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskæftigelse (artikel 92, stk. 3, litra a)), formodes der i øvrigt ligeledes at være en tilskyndende virkning - selv for de store virksomheder - på grund af de relativt større afsmittende virkninger, som uddannelsen kan have i disse områder.

Det er nemlig i disse områder, at udgifterne til uddannelse og kvalifikationsniveauet er lavest (12), og det er derfor i disse områder, at Fællesskabet har størst interesse i at rette op på denne situation for at øge beskæftigelsen og tiltrække nye investeringer. En forhøjelse af de tilladte intensiteter er derfor også berettiget. Da uddannelse og omskoling af arbejdstagere også spiller en vigtig rolle i forbindelse med den industrielle omstilling, er den samme holdning berettiget i regioner, som er omfattet af artikel 92, stk. 3, litra c)). Endelig kan der for så vidt angår den generelle uddannelse altid formodes at være en tilskyndende virkning i betragtning af de betydelige afsmittende virkninger, denne type uddannelse har.

B. Støtteberettigede omkostninger

30. Som led i et uddannelsesprojekt kan der ydes støtte til dækning af følgende omkostninger (13):

1) personaleomkostninger forbundet med undervisere

2) undervisernes og deltagernes rejseomkostninger

3) andre løbende udgifter (undervisningsmateriale, udstyr m.v.)

4) afskrivninger af instrumenter og udstyr i forhold til den eksklusive anvendelse heraf til det pågældende uddannelsesprojekt

5) udgifter til konsulentbistand i forbindelse med uddannelsesforanstaltningen

6) personaleomkostninger for deltagerne i uddannelsesprojekter, dog højst et beløb svarende til det sammenlagte beløb for de øvrige i nr. 1-5 nævnte støtteberettigede omkostninger.

De støtteberettigede omkostninger skal være dokumenteret, gennemsigtige og fordelt på de enkelte poster. For så vidt de i nr. 6 nævnte angår personaleomkostninger for deltagerne, må der kun tages hensyn til de timer, i hvilke de ansatte reelt har deltaget i uddannelsen, således at produktive timer eller tilsvarende ikke medregnes.

C. Tilladt støtteintensitet

31. Støtte til uddannelse kan godkendes på grundlag af traktatens artikel 92, stk. 3, hvis støtten overholder følgende tilladte støtteintensiteter målt i forhold til de i punkt 30 nævnte støtteberettigede omkostninger.

32. Den maksimalt tilladte støtteintensitet udgør 50 % for generelle uddannelsesprojekter og 25 % for specifikke uddannelsesprojekter. Den forøges med 10 procentpoint (specifik uddannelse) eller 20 procentpoint (generel uddannelse) for små og mellemstore virksomheder og med henholdsvis 5 procentpoint for støtteberettigede områder efter artikel 92, stk. 3, litra c), og 10 procentpoint for støtteberettigede områder efter artikel 92, stk. 3, litra a). Dette giver følgende resultat:

>TABELPOSITION>

>TABELPOSITION>

33. De i punkt 32 nævnte satser kan forhøjes med 10 procentpoint, hvis modtagerne af uddannelsen er kategorier af ugunstigt stillede arbejdstagere (dårligt kvalificerede arbejdstagere, handicappede, ældre arbejdstagere, kvinder, som vender tilbage til arbejdsmarkedet).

34. Der kan kun foretages en kumulering af uddannelsesstøtte inden for de i punkt 32 og 33 nævnte intensitetsgrænser.

V. ANMELDELSE OG EKSISTERENDE ORDNINGER

35. De foranstaltninger, der i dette dokument ikke betegnes som statsstøtte efter traktatens artikel 92, stk. 1, skal ikke anmeldes til Kommissionen. Derimod skal alle uddannelsesstøtteordninger og alle tilfælde af ad hoc-støtte til uddannelse uden for godkendte ordninger, som ikke opfylder de minimis-reglen, anmeldes så betids til Kommissionen i overensstemmelse med traktatens artikel 93, stk. 3, at den kan tage stilling til, om uddannelsesstøtten er forenelig med fællesmarkedet.

36. Nærværende rammebestemmelser berører ikke ordninger, som Kommissionen allerede har godkendt - herunder foranstaltninger samfinansieret af strukturfondene - på tidspunktet for rammebestemmelsernes offentliggørelse. Kommissionen vil imidlertid foretage en fornyet undersøgelse af de pågældende ordninger på grundlag af traktatens artikel 93, stk. 1. Som passende foranstaltninger i henhold til traktatens artikel 93, stk. 1, foreslår Kommissionen i den forbindelse medlemsstaterne:

- at de fra den 1. januar 1999 anmelder alle støtteprojekter, der påtænkes iværksat i henhold til en godkendt ordning, når støttebeløbet til en og samme virksomhed overskrider 2,5 mio. ECU i bruttosubventionsækvivalent over en periode på tre år

- at de anmelder alle eksisterende ordninger, som ikke vil være udløbet inden den 31. december 1999.

37. Såfremt medlemsstaterne ikke accepterer de foreslåede foranstaltninger, vil Kommissionen se sig nødsaget til at indlede en procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2.

VI. ANVENDELSESPERIODE OG REVISION

38. Ved vurdering af støtte til uddannelse vil Kommissionen tage udgangspunkt i nærværende rammebestemmelser i fem år regnet fra datoen for deres offentliggørelse. Inden udløbet af denne periode vil rammebestemmelserne blive taget op til ny vurdering og eventuelt revideret.

(1) EFT C 30 af 28.1.1998, s. 1.

(2) Der erindres om, at Rådet den 7. maj 1998 vedtog forordning (EF) nr. 994/98 (EFT L 142 af 14.5.1998, s. 1) på grundlag af traktatens artikel 94, der bemyndiger Kommissionen til at undtage visse former for støtte, der opfylder kriterierne for forenelighed med fællesmarkedet, fra anmeldelsespligten. De pågældende former for støtte omfatter bl.a. støtte til uddannelse.

(3) Se også Domstolens dom af 26. september 1996 i sag C-241/94, Frankrig mod Kommissionen (»Kimberly Clark«), Sml. 1996, s. I-4551.

(4) EFT C 68 af 6.3.1996, s. 9.

(5) EF-rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EFT C 368 af 23.12.1994, s. 12. For landbrug og fiskeri: EFT C 283 af 19.9.1997, s. 2).

(6) EFT C 213 af 23.7.1996, s. 4.

(7) Det drejer sig p.t. om skibsbygningsindustrien, kunstfiberindustrien, motorkøretøjsindustrien, fiskerisektoren, stålindustrien og transportsektoren. For landbrugssektorens vedkommende finder rammebestemmelserne ikke anvendelse på produktion, forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter (bilag II til EF-traktaten). Kul- og stålindustrien, der falder ind under EKSF-traktaten, er ikke omfattet af nærværende rammebestemmelser. Det skal imidlertid bemærkes, at Kommissionens afgørelse af 24. juni 1994 om suspendering af finansiering af visse EKSF-støtteordninger på det sociale område fortsat gælder til EKSF-traktatens udløb (EFT C 178 af 30.6.1994, s. 21).

(8) I øjeblikket: Retningslinjer for beskæftigelsesstøtte (EFT C 334 af 12.12.1995, s. 4).

(9) EFT C 218 af 27.7.1996, s. 4.

(10) Eurostat, Statistics in Focus, population and social conditions, 1996, nr. 7, tabel 2.

(11) Se Kommissionens henstilling af 3. april 1996 vedrørende definitionen af små og mellemstore virksomheder (EFT L 107 af 30.4.1996, s. 4).

(12) Eurostat, Statistics in Focus, population and social conditions, 1996, nr. 7, tabel 1.

(13) Kommissionen vil i praksis sikre sig, at definitionen af støtteberettigede omkostninger er i overensstemmelse med de regler for udgiftsdækning i strukturfondssammenhæng, der er fastsat i Kommissionens beslutninger af 23. april 1997 (EFT L 146 af 5.6.1997).