KOMMISSIONENS BESLUTNING af 19. december 1990 om en procedure i henhold til EOEF-Traktatens artikel 86 (IV/33.133-C: Soda - Solvay) (Kun den franske udgave er autentisk) (91/299/EOEF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR - under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab,

under henvisning til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85 og 86 (1), senest aendret ved akten vedroerende Spaniens og Portugals tiltraedelse, saerlig artikel 3 og 15,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 19. februar 1990 om at indlede en procedure paa eget initiativ i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17,

efter at have givet den paagaeldende virksomhed lejlighed til at udtale sig vedroerende de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 17 samt Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (2),

efter hoering af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal, og ud fra foelgende betragtninger:

DEL I SAGSFREMSTILLING A. Overtraedelsen i korte traek (1) 1. Denne beslutning er en foelge af de kontrolundersoegelser, Kommissionen foretog i marts 1989 hos sodaproducenter i EF i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17. Ved disse kontrolundersoegelser og efterfoelgende begaeringer om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 er Kommissionen kommet i besiddelse af materiale der beviser, at Solvay et Cie SA i Bruxelles (Solvay) har overtraadt artikel 86.

2. Overtraedelsen kan sammenfattende beskrives saaledes:

Solvays overtraedelse af artikel 86 Solvay har formodentlig siden 1983 misbrugt sin dominerende stilling paa sodamarkedet i EF (undtagen i Det Forenede Kongerige og Irland) ved at yde sine stoerste kunder loyalitets- og meromsaetningsbonus, ved at indgaa aftaler, som sikrer Solvay eneleverancer, og ved at gennemfoere andre ordninger, der har haft til formaal og til foelge at udelukke konkurrencen ved at forpligte ovennaevnte kunder til at foretage alle deres indkoeb hos Solvay.

B. Baggrund 1. Solvays stilling pa sodamarkedet i EF (2) Med hensyn til produktet og sodamarkedet henvises der til del 1, afsnit B, i beslutning 91/297/EOEF (Solvay-ICI) (3), hvor der redegoeres udfoerligt derfor.

Solvay er langt den stoerste sodaproducent saavel paa verdensplan som i EF. I Faellesskabet har Solvay anlaeg i Belgien, Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien og Portugal, og virksomheden leverer sit produkt til forbrugere overalt i EF undtagen Det Forenede Kongerige og Irland.

(3) Paa de ni vesteuropaeiske markeder, hvor Solvay selv har en salgsorganisation (de ni Directions Nationales eller DN, der ogsaa omfatter OEstrig og Schweiz), har virksomheden haft en konstant markedsandel paa omkring 70 %. Dens fire konkurrenter i EF har hun 26 % tilsammen. I EF, bortset fra de britiske OEer (hvor ICI naesten har monopol som foelge af «hjemmemarkedsreglen«, jf. beslutning Solvay-ICI), har Solvays markedsandel traditionelt ligget paa omkring 70 %. Med Nederlandene som den eneste undtagelse (stort set overladt til NSI og derpaa Akzo som foelge af en markedsdelingsaftale i 1955, der ikke er genstand for nogen procedure) er Solvay den stoerste, og i visse tilfaelde den eneste, sodaleverandoer i de EF-lande, hvor den saelger sit produkt.

Som den stoerste saltproducent i EF befinder Solvay sig desuden i en meget gunstig situation, naar det drejer sig om leverancer af det vigtigste raamateriale til sodafremstilling.

2. Solvays konkurrenter (4) Den eneste anden producent i Europa, hvis styrke kan sammenlignes med Solvays, er ICI, der ikke konkurrerer med Solvay paa dennes markeder. Bortset fra Akzo, der i kraft af sin beliggenhed paa den nordhollandske kyst betragter ikke blot Nederlandene, men ogsaa Nordtyskland og Danmark som sit naturlige »hjemmemarked«, har de oevrige producenter en tendens til at koncentrere deres afsaetning i EF paa deres respektive nationale markeder. Rhone-Poulenc udoever saaledes 95 % af sin sodavirksomhed inden for EF i Frankrig. Chemische Fabrik Kalk (CFK) og Matthes & Weber eksporterer en del til Nederlandene, Frankrig og Luxembourg, men ogsaa disse virksomheder laegger hovedvaegten paa deres lokale marked. Sammenholdt med Solvays 70 % har de oevrige producenter markedsandele paa mellem 4 % og 11 % i EF-landene, bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland.

For Solvay er det ikke andre EF-producenter, der udgoer den stoerste fare for dens stilling paa det europaeiske marked, men amerikanske producenter af natursoda. De oesteuropaeiske producenter leverer hovedsagelig soda med lav massefylde, der normalt ikke anvendes i glasindustrien. Gennem de antidumpingsforanstaltninger, der har vaeret anvendt siden 1983, har Solvay opnaaet en vaesentlig beskyttelse mod en saadan import, jf. nr. 10.

3. Solvays kunder (5) Solvay har sit stoerste kundeunderlag i glasindustrien, der tegner sig for 66 til 68 % af sodaforbruget i Vesteuropa. Glasindustriens forbrug er igen opdelt mellem emballageglas og planglas i forholdet 2:1.

Solvay er hoved- eller eneleverandoer til praktisk talt alle glasproducenter paa det vesteuropaeiske fastland. Der findes kun ganske faa glasproducenter, som har en af de oevrige sodaproducenter som hovedleverandoer. I 1988 tegnede Solvay sig saaledes for 82 % af sodaleverancerne til planglasindustrien paa det marked i Vesteuropa, der er omfattet af de ni Directions Nationales, inden for emballageglas havde den 74 % af de samlede leverancer.

(6) Med sin stoerste kunde, St. Gobain-koncernen, har Solvay i de forskellige medlemsstater indgaaet »evergreen«-aftaler, der kan opsiges med et varsel paa 24 maaneder, og som vedroerer en samlet aarlig afsaetning paa over 500 000 tons i Vesteuropa. Der er ogsaa vedtaget en hemmelig »protokol« om en »koncernrabat« paa 1,5 % om aaret paa al afsaetning i Europa. Priser og andre aftalevilkaar fastsaettes dog efter forhandlinger paa nationalt plan mellem Solvays DN og St. Gobain-selskabet i den paagaeldende medlemsstat. Mange andre kunder har ogsaa en »evergreen«-aftale med Solvay med et opsigelsesvarsel paa 24 maaneder.

4. Solvays salgsorganisation (7) Solvays produktion og afsaetning af soda i Vesteuropa er organiseret paa nationalt plan, saaledes at et saerskilt organ, Direction Nationale varetager de enkelte markeder. Der er betydelige prisforskelle mellem medlemsstaterne; priserne ab fabrik i Frankrig er saaledes 10 % lavere end i Belgien. Inden for glasindustrien har der dog i den sidste halve snes aar vaeret en markant tendens til oprettelse af koncerner af europaeisk dimension. Solvay haevder ganske vist, at der foregaar prisforhandlinger paa nationalt plan (dvs. mellem Solvays DN og det lokale glasproducerende datterselskab af den paagaeldende koncern), men kunderne bliver i stadig stoerre udstraekning opmaerksomme paa prisforskellene mellem medlemsstaterne og har forsoegt at nedbringe dem. I nogle tilfaelde er det lykkedes kunderne at faa nedsat prisforskellen ved at forhandle sig frem til en ordning med Solvay (f.eks. de belgiske glasproducenter St. Roch og Glaverbel).

5. Solvays leveringsaftaler indtil 1981 (8) Indtil 1980 havde Solvays leveringsaftaler for soda i de forskellige medlemsstater en lang loebetid og indeholdt normalt en forpligtelse for kunden til at daekke sit samlede behov ved indkoeb hos Solvay.

Efter at Kommissionen var blevet gjort opmaerksom paa Solvays leveringsaftaler, droeftede den spoergsmaalet indgaaende med Solvay, som til sidst indvilgede i at aendre sine aftaler; den erstattede saaledes klausulen om »samlede behov« med en bestemmelse om en bestemt maengde, ligesom den nedsatte fristen for opsigelse af aftalen (i mange tilfaelde fem aar) til to aar.

Kommissionen sendte dog Solvay en skrivelse om, at den maengde, kunden var forpligtet til at aftage hvert aar, ikke maatte svare til eller ligge i naerheden af kundens samlede behov for soda. Selv om Kommissionen desuden bekraeftede, at det var tilladt for Solvay at yde rabatter paa listeprisen, understregede den, at Solvays rabatter hverken maatte vaere en skjult metode til at sikre den fortsatte anvendelse af de ophaevede aftaler, der indeholdt en klausul om »samlede behov«, eller ydes som loyalitetsbonus.

(9) Ved udgangen af 1980 gav Solvay Kommissionen meddelelse om, at den var i faerd med at instruere sine forskellige DN om at aendre deres leveringsaftaler, og den vedlagde en kopi af et cirkulaereudkast til sine forskellige nationale salgskontorer, hvori den - to steder - understregede, at prisaftalerne under ingen omstaendigheder maatte udgoere et incitament til at sikre kundens »loyalitet«. Kunderne skulle ogsaa frit kunne vaelge, hvilke maengder de oenskede at aftage, og det blev udtrykkeligt forbudt salgskontorerne at soege at faa kunderne til at oplyse, hvor stor en andel af deres samlede behov den paagaeldende maengde udgjorde.

Paa baggrund af Solvays skrivelse blev sagen indstillet i 1982, og der blev ikke truffet yderligere foranstaltninger, foer Kommissionen gennemfoerte kontrolundersoegelser i naervaerende sag.

6. Antidumpingforanstaltninger (10) Et vigtigt punkt i Solvays forretningspolitik paa sodaomraadet er at sikre opretholdelsen af antidumpingforanstaltningerne over for amerikanske og oesteuropaeiske producenter af henholdsvis soda med hoej massefylde og soda med lav massefylde. Med de aendringer, der er sket i valutakurspariteterne siden 1984, er Solvay udmaerket klar over, at amerikanske producenter kan saelge deres produkter i Europa til priser, der ligger langt under gennemsnitsprisen i EF, uden at goere sig skyldige i dumping, dvs. at deres eksportpris ab fabrik ikke er lavere end deres hjemmemarkedspris.

En raekke glasproducenter har udnyttet en bestemmelse i antidumpinglovgivningen, der goer det muligt for glasproducenterne at undgaa antidumpingtold paa importeret soda, naar denne soda anvendes til fremstilling af glas, der skal eksporteres til lande uden for EF (aktiv foraedling).

(11) Antidumpingtolden paa import fra USA var taget op til ny undersoegelse paa det tidspunkt, hvor naervaerende procedure blev indledt, og Solvay pressede haardt paa for at faa den fornyet og for at faa udvidet antidumpingtolden til ogsaa at omfatte materiale, der importeres til aktiv foraedling. [. . .] (1).

Det er vigtigt at bemaerke, at Solvay under antidumpingproceduren argumenterede for, at der ved toldbehandlingen ved EF's graenser af soda med hoej massefylde fra OEsteuropa og USA blev indfoert en ny mindstepris paa 163 ECU pr. ton (= en leveringspris paa ca. 170 til 180 ECU), medens Solvays egen gennemsnitlige nettoleveringspris var paa under 300 DM (= 150 ECU) i flere lande (hvad Solvay udmaerket vidste).

C. Udelukkelse af konkurrencen 1. Solvays forretningspolitik siden 1982 (12) Til trods for Kommissionens skrivelse og Solvays interne cirkulaere har Solvay siden 1983 i stigende grad anvendt baade progressive rabatter samt leveringsaftaler, som forpligter de stoerste kunder til at foretage alle eller praktisk talt alle deres indkoeb af soda hos Solvay. Paa baggrund af den faldende efterspoergsel (indtil 1987) har Solvay isaer forsoegt at beskytte sin dominerende stilling paa det europaeiske marked mod utilfredshed fra de mindre producenters side og mod importtruslen fra OEsteuropa og USA. Solvay har bl.a. truffet foelgende foranstaltninger:

Forbedring af forholdet til de store kunder (glasindustrien og den kemiske industri) gennem oeget generel anvendelse af aftaler med det formaal at goere kundene loyale (navnlig St. Gobain, der modtager en superkoncernrabat paa 1,5 % i forbindelse med en aftale om yderligere leverancer (contrat chapeau)) . . . men disse aftaler er stadig forholdsvis »aabne« paa grund af EF-reglerne (opsigelsesvarsel paa hoejst to aar, aftalt maengde paa hoejst ca. 85 % af kundens samlede behov for at give sidstnaevnte mulighed for at henvende sig til en anden leverandoer).

(13) Der er udarbejdet en plan over Solvays forretnings- og prispolitik (planen er ikke dateret, men stammer formodentlig fra omkring april 1988):

»Det ligger (Solvay) meget paa sinde at bevare sin betydelige markedsstilling, navnlig i Europa (dette marked er indbringende og rentabelt).

Dette indebaerer:

- imoedekommenhed over for samtlige kunder + tilfredsstillende markedsdaekning - fordelagtige ordninger for de kunder, der accepterer langvarige aftaler = kontrakter med betydelige rabatter.« I en anden plan fra april 1988 har Solvay angivet en alternativ politik:

»Forsvarsstrategien bestaar i:

- fortsat at goere vore kunder loyale med stadig stoerre aftalerabatter.« 2. Solvays rabatsystem i Tyskland (14) Det var Solvays erklaerede maal at bevare sin samlede markedsandel paa over 50 % paa det store tyske marked ved:

- at udelukke al import fra USA og at hindre yderligere stigning i importen fra Akzo og oesteuropaeiske producenter - at bevare sin »dominerende stilling« som sodaleverandoer til planglas- og emballageglasindustrien.

Ud over at yde store kunder den saedvanlige maengderabat paa basismaengden har Solvay siden 1982 ydet to andre former for rabatter i Tyskland:

- en meromsaetningsbonus, eller Spitzenrabatt, paa 20 % i forhold til listeprisen - en saerlig aarlig checkudbetaling (paa op til 3,4 mio. DM i et enkelt tilfaelde), hvis kunden foretager stoersteparten af eller alle sine indkoeb hos Solvay.

(15) Checkrefusionen blev allerede anvendt sidst i 1982, og den procentvise meromsaetningsbonus blev indfoert i begyndelsen af 1983. Systemet er siden 1983 blevet udvidet og forbedret og danner nu grundlag for Solvays prisstruktur i Tyskland. Da Kommissionen foretog kontrolundersoegelser i marts 1989, modtog praktisk talt alle Solvays stoerste kunder i Tyskland begge former for rabat. De paagaeldende kunder blev af Solvay opfordret til at behandle rabatterne strengt fortroligt og til ikke at afsloere dem over for tredjemand.

Under rabatordningen for store kunder blev basismaengden, normalt svarende til ca. 80 % af kundens samlede aarlige behov, faktureret til listeprisen med en saedvanlige maengderabat (f.eks. 10 %). For maengder ud over kundens basisbehov (ekstramaengder) blev der ydet en rabat paa 20 % og derudover en betydelig checkrefusion.

(16) For Vegla, der indgaar i St. Gobain-koncernen og er Solvays stoerste kunde i Tyskland, blev der saaledes ydet foelgende rabatter i 1989:

1) en rabat paa 10 % paa de den aftalte basismaengde paa [. . .] tons 2) en rabat paa 20 % for ekstramaengden paa [. . .] tons 3) en check paa 3 349 000 DM paa ekstramaengden.

Solvays pris ab fabrik var i Tyskland 403 DM pr. ton. De store kunder i Tyskland har i de sidste par aar betalt en gennemsnitlig nettopris pr. ton paa ca. 340 til 360 DM. Hvad ikke er aabenlyst, er, at prisen pr. ton for ekstramaengden kan komme ned paa 250 DM pr. ton eller endnu mindre.

Lad os som eksempel igen se paa Vegla i 1989:

- listepris ab fabrik: 403 DM - basismaengde (rabat 10 %): [. . .] tons - ekstramaengde (rabat 20 %): [. . .] tons - rabatpris paa sidste tranche (listepris 20 %): 322,40 DM - saerlig checkrefusion: 3 349 000 DM = [. . .] DM/ton - nettopris pr. ton for ekstramaengden: 245,24 DM.

(17) I alle de tilfaelde, hvor der er ydet en saerlig meromsaetningsbonus/checkrefusion, har Solvay vaeret kundens hoved- eller eneleverandoer. Det fremgaar klart af dokumenterne, at Solvay noejagtigt kender de enkelte kunders samlede behov og kan beregne sit pristilbud i overensstemmelse hermed. Den ekstramaengde, som rabatterne vedroerer, svarer til den maengde, som kunden maaske ellers ville have koebt hos en konkurrerende leverandoer.

Dette rabatsystem bevirker, at en konkurrent, der forsoeger at afsaette sine produkter ved at overtage en del af leverancerne til den paagaeldende kunde fra Solvay (dvs. ekstramaengden), maa tilbyde kunden en pris, der i hvert fald svarer til og helst er lavere end Solvays, og det vil i ovennaevnte eksempel sige 245 DM. Medens konkurrenten skal tilbyde denne urentabelt lave pris paa hele den tilbudte maengde, skal Solvay kun goere dette paa den sidste tranche. Selv om ekstramaengden leveres til 245 DM pr. ton, opnaar Solvay dog en gennemsnitspris paa 320 DM pr. ton for hele sin leverance.

Hvis med andre ord den konkurrerende leverandoer skal goere sig haab om at overtage nogen leverancer fra Solvay, skal han yde kompensation til kunden for den finansielle fordel, han mister ved ikke at koebe hos Solvay. I ovenstaaende eksempel drejer det sig om ca. 6 850 000 DM. Den anden leverandoer skal kun fordele omkostningerne ved at yde denne rabat over [. . .] tons, medens Solvay kan fordele rabatomkostningerne over tre gange saa stor en maengde.

Kunden foeler derfor ikke noget incitament til at henvende sig til en anden leverandoer i betragtning af den favorable pris, som Solvay tilbyder for ekstramaengden. For den anden leverandoer er det heller ikke tillokkende at levere til kunden i betragtning af den urentable pris, han er noedt til at tilbyde.

(18) I de fleste tilfaelde, som f.eks. i forbindelse med Vegla, sikrer rabatordningen Solvays stilling som eneleverandoer. Den sikrer ogsaa, at Solvay bevarer sin dominerende andel i det tilfaelde, hvor kunderne opdeler deres indkoeb paa to leverandoerer. Flachglas, der er Solvays naeststoerste kunde i Tyksland, deler sine indkoeb mellem Solvay og Matthes & Weber i forholdet 70:30. Siden 1983 har Solvay ydet Flachglas en maengderabat paa 8,5 % for maengder paa op til [. . .] kiloton, 20 % paa ekstramaengder samt en check paa 500 000 til 750 000 DM. Den supplerende «checkrefusion« betoed, at den faktiske pris for maengder ud over [. . .] kiloton var paa 250 til 260 DM pr. ton (afhaengigt af maengden). Det er saerdeles vanskeligt for en anden leverandoer at traenge ind paa Solvays domaene, der (som Solvays egne dokumenter beviser) er beskyttet af rabatordningerne. Selv om en anden leverandoer maaske kunne tilbyde den samme fakturapris paa 322,40 DM (listeprisen -20 %), er det hoejst usandsynligt, at kunden vil risikere at miste den betydelige checkrefusion, der jo klart er betinget af, at han aftager en rimelig maengde hos Solvay ud over den aftalte basismaengde. Dokumenter fra Matthes & Weber bekraefter, at det var umuligt for dette firma at goere indhug i Solvays leverancer til Flachglas.

(19) Af Solvays interne dokumenter fremgaar det helt klart, af formaalet med rabatordningen i Tyskland var at sikre kundernes loyalitet over for Solvay.

Ogsaa dette kan belyses med Vegla-eksemplet. Vegla havde en aftale af laengere varighed med Deutsche Solvay Werke (DSW) om at foretage sine samlede indkoeb hos Solvay. Sidst i 1987 anmodede Vegla, tilsyneladende under pres fra St. Gobains hovedkontor i Paris, Solvay om at tillade, at de koebte 15 kiloton i USA. DSW modsatte sig kraftigt dette koeb og gjorde det klart for Solvay i Bruxelles, at rabatordningen havde til formaal at styrke DSW's stilling som eneleverandoer til Vegla. Hvis Vegla fik tilladelse at koebe i USA, ville dette »unoedigt svaekke vor staerke stilling (Veglas samlede behov), der er beskyttet af en »vandtaet« rabatordning«.

Af andre af DSW's dokumenter fra begyndelsen af 1988 fremgik det klart, at Vegla maatte goeres opmaerksom paa, at det var en forudsaetning for den fortrinsstilling, Solvay gav den, at den foretog alle sine indkoeb hos DSW. I modsat fald ville Vegla ikke modtage nogen checkrefusion. Dokumenterne understreger ogsaa, at Solvays todelte prissystem omfatter et betydeligt tilskud til ekstramaengderne for at udelukke konkurrencen. Dette fremgaar saerlig klart af et notat af 1. februar 1988:

»2. At den hidtidige prispolitik, som blev stoettet paa den todelte prisstruktur, gav en ekstra subvention til ekstramaengderne og dermed sikrede mod, at konkurrenterne gik ind og tog en tilsvarende del.

3. Det maa vaere en konsekvens for DSW at koncentrere sig om at sikre sig ekstramaengderne i de videre forhandlinger for 1988 (eventuelt ved at forhoeje checken, dog med den uomgaengelige betingelse at stryge enhver ekstra ydelse (check), hvis ekstramaengderne skulle bortfalde.« Paa davaerende tidspunkt blev det aftalt, at DSW skulle daekke Veglas samlede behov for 1988 og 1989 (bortset fra mindre maengder fra en enkelt fabrik) og yde rabat paa 20 % ved koeb over [. . .] tons samt udbetale en check, som omfattede en loyalitetsbonus paa 1 500 000 DM samt andre rabatter.

3. Solvays rabatordning i Frankrig (20) I Frankrig anvender Solvay en rabatordning i forbindelse med ekstramaengder svarende til ordningen i Tyskland.

BSN-koncernen er Solvays stoerste kunde i Frankrig og aftager aarligt ca. [. . .] tons. Solvay er stort set BSN's eneleverandoer i Frankrig. Som det var tilfaeldet med St. Gobain, var Solvay ogsaa meget ivrig efter at forhindre BSN i at finde en anden leverandoer blandt USA's producenter af natursoda.

Ved udgangen af 1987 indgik Solvay en aftale med BSN for 1988 om at yde ikke blot den normale maengderabat paa 8,5 %, men ogsaa en yderligere rabat paa ekstramaengderne. Der ville hvert kvartal blive udbetalt en saerlig rabat paa 135 ffr. pr. ton ved koeb af over [. . .] tons. Aftalen med BSN blev forlaenget med et aar den 11. januar 1989.

(21) Durand (Cristalleries d'Arques) aftager aarligt [. . .] tons. Indtil 1987 modtog Durand en rabat paa 5 % for maengder over [. . .] tons. For 1988 omfattede ordningen ikke blot et prisnedslag paa 5 %, men ogsaa en yderligere rabat paa 100 ffr. pr. ton ved koeb af over [. . .] tons. For 1989 havde Solvay fastslaaet, at Durands samlede behov for soda ville ligge paa [. . .] tons, og forhoejede sin rabat paa maengder mellem [. . .] og [. . .] tons til 140 ffr. pr. ton og 175 ffr. for resten, dvs. maengder over [. . .] tons.

(22) Perrier bruger ca. [. . .] tons soda om aaret og aftager hele denne maengde fra Solvay. I henhold til virksomhedens »evergreen«-leveringsaftale fra 1981 er den forpligtet til at aftage [. . .] tons ± 10 % fra Solvay. Fra 1987 modtog Perrier en rabat paa 4 % paa basismaengden, men hvis dens indkoeb oversteg [. . .] tons, blev rabatten forhoejet til 4,75 % for hele den indkoebte maengde. Hvis Perrier saaledes henvender sig til en anden leverandoer, naar det drejer sig om ekstramaengden, dvs. maender over [. . .] tons, skal den anden leverandoer yde Perrier kompensation for den yderligere rabat paa 0,75 %, som Perrier mister paa alle de [. . .] tons, den allerede har koebt hos Solvay.

Perrier-aftalen er det eneste eksempel, Kommissionen har fundet paa en loyalitetsbonus, hvor kunden rent faktisk mister et beloeb paa basismaengden, medmindre den ogsaa aftager ekstramaengden. De oevrige meromsaetningspraemier udelukker andre leverandoerers muligheder paa samme maade som beskrevet under Durand ovenfor.

(23) Over for Solvays supplerende rabat paa 175 ffr. pr. ton for maengder over [. . .] tons ville enhver anden leverandoer, der oensker at levere de sidste [. . .] tons til Durand, skulle yde de samme fordele som Solvay eller endog stoerre fordele, dvs. en aftalt rabat paa mindst 5 % plus en ekstrarabat paa 175 ffr.

Den faktiske pris pr. ton for de sidste [. . .] tons leveret fra Solvay ser saaledes ud:

- listepris ab fabrik pr. ton: 1 125 ffr.

- prisen pr. ton leveret: 1 223 ffr.

- minus 5 %: 56,25 - yderligere rabat: 175,00 231,25 ffr.

- nettoprisleveringspris pr. ton: 991,75 ffr.

(=893,75 ffr. ab fabrik) Solvays gennemsnitlige leveringspris pr. ton er meget hoejere, hvis den leverer alle [. . .] tons, nemlig 1 136 ffr. En konkurrent, der oensker at levere de sidste [. . .] tons, skal dog tilbyde en leveringspris pa 991,75 ffr. eller mindre. En leverandoer, som forsoeger at faa kunden til at flytte sin handel, maa yde kompensation ved at tilbyde en rabat paa [. . .] ffr. ([. . .] × 231,25 ffr.). Hvis vi antager, at den anden leverandoers listepris ab fabrik er den samme som Solvays (1 125 ffr.), ville alle [. . .] mio. ffr. skulle fordeles paa leverancer til en listepris paa kun [. . .] ffr., dvs. at der skulle ydes en rabat paa over 20 %.

4. St. Gobain (24) St. Gobain-koncernen, der driver omkring 30 glasvaerker i Europa - i Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien, Belgien og Portugal - er Solvays stoerste kunde og aftog i 1988 over [. . .] tons soda.

St. Gobain fremstiller baade planglas og emballageglas. Af dens samlede sodaforbrug paa [. . .] tons i Vesteuropa (1988) leverede Solvay [. . .] % (1987: [. . .] %).

Solvay er St. Gobains eneleverandoer paa alle store nationale markeder uden for Frankrig, medens den er St. Gobains naeststoerste leverandoer med 75 % i Frankrig, hvor leverandoeren traditionelt har vaeret Rhone-Poulenc. Priser og andre vilkaar forhandles paa nationalt plan mellem det lokale St. Gobain-datterselskab og Solvay DN i det paagaeldende land. I de fleste tilfaelde er leveringsaftalerne af ubestemt varighed (de saakaldte »evergreen«-aftaler) og kan opsiges med en frist paa to aar. (I Italien findes der dog ingen formel aftale, og i Frankrig opsagde St. Gobain aftalen den 10. marts 1987 med 24 maaneders varsel. Man var i gang med at forhandle nye betingelser paa det tidspunkt, hvor Kommissionen foretog kontrolundersoegelser).

Der er betydelige prisforskelle mellem de forskellige medlemsstater, men St. Gobain udnytter sin tilstedevaerelse i flere lande til at mindske forskellene i Solvays priser (tilsyneladende til Solvays utilfredshed).

(25) I november 1982 blev der udarbejdet en hemmelig protokol (med virkning fra 1. januar 1983) om det saerlige forhold mellem Solvay og St. Gobain-koncernen, der skulle give hinanden status som »mest begunstiget partner«.

I protokollens punkt 2 er der fastsat foelgende:

»Paa de europaeiske markeder, undtagen Frankrig, skal St. Gobain fortsat give Solvay en fortinsstilling til sodaleverancer paa mindst [. . .] tons om aaret, beregnet paa grundlag af St. Gobains glasproduktion i 1981; i Frankrig skal St. Gobain gradvis foroege sine indkoeb hos Solvay, saaledes at de naar op paa mellem [. . .] og [. . .] tons om aaret.« For soda til de samme anvendelsesformaal i glasproduktionen skal St. Gobain ifoelge en raekke bestemmelser betale de laveste priser, som Solvay tilbyder i hvert enkelt land, og desuden indeholder punkt 4 en bestemmelse om en saerlig koncernrabat paa St. Gobains samlede indkoeb hos Solvay:

»Som led i denne protokol yder Solvay desuden St. Gobain en supplerende rabat paa 1,5 % paa St. Gobains samlede indkoeb af soda hos Solvay i Europa.« Protokollen indeholder desuden foelgende konkurrenceklausul:

»Hvis St. Gobain modtager konkurrerende tilbud, der er lavere end Solvays priser, og som gaelder varige leverancer, skal de undersoeges af parterne i faellesskab i begges interesse. Hvis ikke der findes en loesning, som er acceptabel for begge parter, betragtes denne protokol som ugyldig. Tilbud paa spot- eller dumpingleverancer tages ikke i betragtning.« (26) Den »superrabat«, der ydes St. Gobain, andrager ca. [. . .]-[. . .] mio. bfr. aarligt.

Solvays interne dokumenter efterlader ringe tvivl om formaalet med denne saeraftale med St. Gobain:

»- Det skal bemaerkes, at »superrabatten« paa 1,5 % til St. Gobain, som bidrager til at sikre denne koncerns loyalitet, ikke kan vaere et »absolut« vaaben (det er vanskeligt af haeve satsen paa grund af EF-reglerne). Den forpligter isaer St. Gobain til at afsloere eventuelle stoerre indkoeb hos konkurrenter.« DSW meddelte ved to lejligheder en repraesentant for St. Gobains tyske datterselskab Vegla, at den protokol, der var indgaaet mellem St. Gobain og Solvay i Bruxelles i praksis var en eksklusivaftale, selv om parterne af indlysende aarsager ikke kunne fastslaa dette skriftligt. Formaalet med aftalen skulle vaere at opretholde status quo, hvilket klart var en hentydning til Solvays stilling som eneleverandoer. Den eneste meningsforskel mellem DSW og Solvays hovedkontor med hensyn til fortolkningen af aftalen var, at Solvay i Bruxelles tilsyneladende ikke mente, at St. Gobain i princippet var udelukket fra at handle paa spotmarkedet.

5. Eksklusivaftaler i Tyskland (27) Bortset fra den hemmelige protokol med St. Gobain-koncernen har DSW ogsaa en varig, om end uofficiel, aftale (den saakaldte »gentlemen's agreement«) med St. Gobains tyske datterselskab Vegla, om at denne kunde daekker hele sit behov for soda ved indkoeb hos Solvay. Vegla-aftalen blev dog formelt benaevnt »maengde«-aftale, formodentlig fordi man har skelet til EF's konkurrenceregler. Ligesom de fleste af Solvays andre store kunder i Tyskland har Vegla en »evergreen«-aftale fra 1981, dvs. en aftale af ubestemt varighed, der kan opsiges med 24 maaneders varsel. De noejagtige maengder fastsaettes ved aarlige forhandlinger.

Da en repraesentant for Vegla mindede DSW om, at Kommissionen i 1981 havde kraevet, at Solvay aendrede sine eksklusive leveringsaftaler, reagerede DSW saaledes:

»Vi - Vegla og DSW - var dog hele tiden enige om, at aftalen vedroerte virksomhedens samlede behov (uden Bergisch-Gladbach).« (28) Eksklusivaftalerne gaar tilsyneladende helt tilbage til det tidspunkt, hvor protokollen med St. Gobain blev undertegnet, og Vegla (ifoelge et DSW-dokument) gav tilsagn om »loyalitet«. Det fremgaar af dokumenter, Kommissionen fandt hos DSW, at de supplerende rabatter og andre prisnedslag afhang af, om Vegla daekkede sit samlede behov ved koeb hos Solvay.

Der er ogsaa meget, der tyder paa, at DSW paa et tidspunkt havde meddelt Vegla, at alle leverancer ville blive standset, medmindre virksomheden daekkede sit samlede behov ved koeb hos Solvay. Et Solvay-notat fra et moede i Paris med ledere fra St. Gobain lyder saaledes:

». . . meddeler, at DSW ifoelge SG/D (St. Gobain, Tyskland) skulle have fastsat en uacceptabel betingelse, nemlig at DSW skulle levere 100 % til SG/D eller intet!«.

I margenen af dette notat stod der »so plump wurde das nicht gesagt« (det blev ikke sagt saa direkte); men uanset hvordan det blev sagt, var meningen den samme.

Mindst en af de oevrige store kunder i Tyskland (Oberlandglas) fik fra DSW en utvetydig meddelelse om, at de »saerlige betingelser« (20 % ekstra rabat, check paa 1 mio. DM) afhang af, at virksomheden fra 1987 daekkede sit samlede behov ved koeb hos Solvay. Oberlandglas har altid koebt al den soda, virksomheden havde brug for, hos Solvay.

6. Eksklusivaftaler i Frankrig (29) Ud over loyalitetsbonus til en raekke store kunder i Frankrig blev Solvays stilling som eneleverandoer styrket ved indgaaelse af langtidsleveringsaftaler, som ganske vist blev benaevnt maengdeaftaler, men som i praksis omfatter en maengde, der ligger taet op ad kundens samlede behov. Kommissionen havde advaret Solvay mod en saadan praksis i december 1980.

»Evergreen«-leveringsaftalen med BSN af 18. juni 1981 forpligter BSN til aarligt at aftage [. . .] tons ± 15 % til sine glasfabrikker i Frankrig. BSN's samlede sodabehov fra 1982 til 1984 var i realiteten paa ca. [. . .] tons og faldt fra 1985 til ca. [. . .] tons aarligt. Den mindstemaengde, som BSN er forpligtet til at aftage fra Solvay i henhold til 1981-aftalen, er paa [. . .] tons, dvs. naesten det samme som virksomhedens samlede behov. Aftalen er af ubestemt varighed og gaelder fortsat i en periode paa to aar efter opsigelse fra en af parterne. Solvay har i praksis vaeret eneleverandoer af soda til BSN siden 1982 og har aarligt leveret ca. 98 % af BSN's behov.

(30) Leveringsaftalerne med en raekke andre stoerre glasproducenter i Frankrig - f.eks. Perrier, Verrerie D'Albi - forpligter ligeledes kunden til at aftage en maengde, der ligger taet op ad dens faktiske behov:

Perrier: aftalt maengde [. . .] tons ± 10 %: aarligt behov siden 1982 ± [. . .] tons - hele maengden leveret af Solvay.

Verrerie D'Albi: aftalt maengde: [. . .] tons ± 5 000 tons; aarligt behov siden 1982: [. . .] tons - hele maengden leveret af Solvay.

Ogsaa disse to aftaler har en opsigelsesfrist paa to aar.

7. Aftalerne med de belgiske glasproducenter (31) Et andet eksempel paa »maengdeaftaler« svarende til kundens forventede samlede behov er »Contrats Verriers Belges« mellem Solvay og de tre stoerste belgiske glasproducenter, St. Roch (St. Gobain-koncernen), Glaverbel og Verlipack. Som Solvay anfoerer i et internt notat af 11. februar 1986, fastsaettes den belgiske pris i praksis paa grundlag af den pris, disse tre kunder betaler. Indtil 1978 havde disse kunder allerede daekket naesten hele deres behov ved koeb hos Solvay. I januar samme aar greb den belgiske regering ind og forhindrede de tre glasproducenter i at indgaa en aftale med FMC om at koebe betydelige maengder soda fra USA.

Den 7. februar 1978 blev der indgaaet aftale mellem de belgiske producenter og Solvay om, at de i en femaars periode skulle daekke deres samlede behov ved koeb hos Solvay. Under droeftelser med Solvay i 1980 og 1981 insisterede Kommissionen paa, at ogsaa disse aftaler blev aendret.

(32) Ifoelge nye aftaler, der blev indgaaet med de tre glasproducenter med virkning fra 1. januar 1983, skulle kunden aftage en bestemt maengde ± 15 %. Der blev fastsat foelgende maengder:

St. Roch:[. . .] ± 15 % Glaverbel:[. . .] ± 15 % Verlipack:[. . .] ± 15 %.

(Siden Verlipack kom i vanskeligheder og blev rekonstrueret i 1985, er virksomhedens forbrug blevet halveret, og den foretager nu sine indkoeb i henhold til en aarlig aftale).

Aftalerne blev indgaaet med ubegraenset varighed og med en opsigelsesfrist paa 24 maaneder.

Kunderne skal inden 1. november hvert aar underrette Solvay om, hvor store maengder de paataenker at aftage det foelgende aar, og der findes saerlige bestemmelser for det tilfaelde, hvor kunden aftager mere eller mindre end den aftalte maengde.

(33) I praksis laa de aftalte basismaengder rimelig taet paa kundernes samlede aarsforbrug paa det paagaeldende tidspunkt. Siden 1983 har de tre kunder aftaget praktisk talt alt, hvad de skulle bruge hos Solvay (1). En undtagelse var dog de [. . .] tons, som St. Roch importerede i begyndelsen af 1988 i henhold til ordningen for aktiv foraedling. Der blev forhandlet indgaaende mellem Solvay og St. Gobain om disse maengder, der igen for 1989 blev leveret af Solvay.

Uanset hvilke formelle instrukser Solvay gav DN i sin skrivelse af 19. februar 1981, er det klart, at der, i hvert fald hvad angaar St. Roch, blev foert indgaaende droeftelser med kunden om dennes noejagtige samlede behov, og hvorefter der fulgte et vellykket forsoeg paa at sikre kundens udtrykkelige tilsagn om a) at begraense sine indkoeb hos konkurrenten til 8 000 tons i 1988 og b) at bruge Solvay som eneleverandoer i 1989.

8. Andre eksklusivaftaler i Belgien (34) En raekke aftaler med mindre kunder indeholder ligeledes bestemmelser med det formaal at binde kunderne til Solvay.

Durobur i Soignies har siden 1983 aftaget ca. [. . .] tons aarligt fra Solvay i henhold til aarlige eller halvaarlige leveringsaftaler.

De aftaler, der blev indgaaet, indeholdt hver gang en klausul, som effektivt sikrede, at Durobur ikke skiftede leverandoer ved aftaleperiodens udloeb. Ifoelge aftalerne skal Solvay og Durobur holde moede ved periodens udloeb for at forhandle om betingelserne i den naeste aftale, ligesom aftalerne indeholder foelgende bestemmelse:

»Foer disse forhandlinger har fundet sted, giver Durobur ikke noget tilsagn med hensyn til sine sodaleverancer for (det foelgende aar).« Der findes tilsvarende bestemmelser i Solvays aftale med Pittsburg Corning (ca. [. . .] tons aarligt).

Der er ogsaa mindst ét eksempel paa, at aftalerne indeholder en bestemmelse om, at kunden skal aftage maengder, der svarer til hans samlede behov, samt om en saerlig loyalitetsbonus. Fra midten af 1986 har aftalerne med Owens-Corning ([. . .] tons aarligt) indeholdt en udtrykkelig bestemmelse om en »ekstraordinaer« rabat i forbindelse med aftaler om det samlede behov:

»Som led i en aftale om leverancer svarende til Deres samlede behov, anslaaet til ca. [. . .] tons i andet halvaar, yder vi Dem en ekstraordinaer rabat paa 150 bfr. pr. ton paa de leverede maengder.« 9. Konkurrenceklausuler (35) En raekke leveringsaftaler indeholder saerlige former for konkurrenceklausuler, som binder kunden staerkere til Solvay og goer det vanskeligt eller endog umuligt for en konkurrent at overtage en del af Solvays leverancer.

a) Konkurrenceklausuler Mange af Solvays »evergreen«-aftaler med stoerre kunder indeholder varianter af konkurrenceklausulen eller den engelske klausul (jf. sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen (1), praemis 102 til 108. Disse klausuler gaar ud paa, at konkurrerende tilbud, der fremsaettes i aftaleperioden, skal meddeles Solvay, som - hvis den oensker det - kan tilpasse sine priser derefter. Konkurrenceklausuler findes i mange forskellige former.

I Tyskland indeholder leveringsaftalerne (hvoraf de fleste har en opsigelsesfrist paa 24 maaneder) en bestemmelse om, at kunden skal aftage en mindstemaengde hos Solvay, og at de noejagtige maengder skal fastsaettes ved aarets begyndelse. Kunden er dermed aftalemaessigt forpligtet over for Solvay til at aftage en bestemt mindstemaengde i en lang periode, og denne maengde kan i realiteten svare til kundens samlede behov (jf. f.eks. Vegla og Oberlandglas).

De fleste af leveringsaftalerne indeholder en konkurrenceklausul med foelgende (eller tilsvarende) ordlyd:

Konkurrenceklausul »Saafremt virksomheden X godtgoer, at den i denne aftales loebetid faar tilbudt soda fra en anden leverandoer til lavere priser, men paa samme vilkaar, og saafremt produktet stammer fra et land med markedsoekonomi, staar det virksomheden frit for at koebe sodamaengderne hos den paagaeldende leverandoer, hvis ikke DSW afpasser sine priser derefter inden fire uger. I saa fald kan DSW ophaeve aftalen omgaaende.« Medens denne klausul teoretisk set giver kunden mulighed for at koebe en del af sit aarlige forbrug hos en anden (billigere) leverandoer, giver den Solvay mulighed for i et saadant tilfaelde at opsige aftalen omgaaende og naegte alle yderligere leverancer. Aftalen tillader kun i ganske faa tilfaelde (f.eks. Granus) kunden at modregne leverancer fra konkurrenten i sine aftalemaessige forpligtelser over for Solvay.

(36) Det nyttige ved denne form for konkurrenceklausul er, at den giver Solvay mulighed for at faa oplyst den noejagtige pris paa eventuelle konkurrerende produkter og selv at afgoere, om den vil afpasse sine priser efter dette tilbud eller ej. Paa den anden side er det hoejst usandsynligt, at kunden vil risikere at miste sin forsyningssikkerhed ved blot at koebe en begraenset maengde hos en konkurrent, idet dette vil give Solvay lejlighed til at ophaeve »evergreen«-aftalen og naegte alle yderligere forsyninger.

I aftalen med Vegla blev den standardbestemmelse, der giver Solvay ret til at opsige hele aftalen, saafremt Vegla faar leverancer hos en konkurrent, fjernet fra konkurrenceklausulen. I praksis er det dog aftalt mellem DSW og Vegla, at kunden faar alle sine leverancer hos Solvay.

I 1983 forelagde Vegla saaledes Solvay et konkurrerende tilbud og spurgte, om den maatte acceptere det, men Solvay afslog. Det egentlige formaal med konkurrenceklausulen kommer tydeligt frem, naar man betaenker, at DSW med en vis tilsfredhed har bemaerket, at denne store kunde underrettede den udfoerligt om det konkurrerende tilbud.

(37) Aftalen med Verrerie d'Abli indeholder en drakonisk form for konkurrenceklausul. Konkurrenceklausulen i Albi-aftalen (artikel 4) giver Solvay mulighed for at opsige aftalen, saa snart den faar meddelelse om et konkurrerende tilbud, uanset om kunden rent faktisk accepterer tilbuddet eller ej.

Ifoelge St. Gobain-protokollen skal Solvay og St. Gobain i faellesskab undersoege ethvert konkurrerende tilbud for at loese problemet paa en maade, der er acceptabel for begge parter. I dette tilfaelde er der ikke engang tale om begraenset anonymitet, som det er tilfaeldet i de tyske aftaler. Bestemmelsen giver Solvay mulighed for at holde sig velunderrettet om sine konkurrenters og potentielle konkurrenters forretningspolitik, saaledes at den om noedvendigt kan foere forhandlinger med St. Gobain om aendringer i priser og betingelser og dermed opretholde den gensidige eksklusivitet.

Som Solvay selv bemaerker, er det hovedformaalet med hele aftalen at goere St. Gobain forpligtet til at afsloere sig i tilfaelde af stoerre indkoeb hos en konkurrent.

De konkrete eksempler paa, at Vegla oenskede at koebe [. . .] kiloton soda i USA, og at St. Roch i 1988 oenskede at koebe [. . .] kiloton, viser noejagtigt, hvorledes Solvay var i stand til enten at forhindre konkurrenterne i at komme ind paa markedet eller at begraense de maengder, de leverede.

BSN's leveringsaftale blev aendret den 30. december 1983, saaledes at kunden skulle underrette Solvay om konkurrerende tilbud (selv om konkurrentens identitet ikke skulle afsloeres), saaledes at parterne kunne konsultere hinanden hurtigst muligt og under alle omstaendigheder inden tre maaneder for at finde en loesning (»Les parties se concerteraient alors dans les meilleurs délays (trois mois maximum) pour trouver une solution«). Ligesom klausulen i St. Gobain-aftalen giver denne bestemmelse Solvay mulighed for at tilpasse sine priser og vilkaar paa grundlag af et indgaaende kendskab til det konkurrerende tilbud (bortset fra leverandoerens identitet). Det er i praksis i hoejeste grad sandsynligt, at klausulen vil give Solvay mulighed for fortsat at vaere kundens eneleverandoer.

b) Beskyttelsesklausuler (38) En raekke leveringsaftaler, som klart tager sigte paa at opretholde de mangeaarige forbindelser mellem Solvay og kunden (f.eks. Glaverbel og Perrier), omfatter ogsaa en konsultationsprocedure i tilfaelde af aendringer i de oekonomiske forhold, navnlig hvis konkurrerende tilbud er mere fordelagtige end Solvays. Selv om der ikke kan indvendes noget imod saadanne bestemmelser i sig selv, er det i det foreliggende tilfaelde indlysende, at Solvay er specielt interesseret i at forhindre konkurrenter i at komme ind paa markedet. Selv om beskyttelsesklausulerne giver kunden lejlighed til at benytte de konkurrerende tilbud til at faa Solvays pris sat ned, er det usandsynligt, at konkurrenten i praksis vil kunne overtage (eller i saa fald beholde) en del af leverancerne.

DEL II RETLIG VURDERING A. EOEF-Traktatens artikel 86 1. Artikel 86 (39) I artikel 86 er det fastsat, at en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling paa faellesmarkedet eller en vaesentlig del heraf er uforenelig med faellesmarkedet og forbudt i den udstraekning, samhandelen mellem medlemsstater herved kan paavirkes. Saerlige rabatter eller andre finansielle incitamenter, som dominerende virksomheder yder deres kunder for at sikre sig alle eller en vaesentlig del af leverancerne til dem, kan vaere forbudt i henhold til artikel 86 som en konkurrencebegraensende praksis.

I den foreliggende sag skal der tages stilling til foelgende vaesentlige spoergsmaal:

- indtager Solvay en dominerende stilling efter artikel 86 - kan den paagaeldende adfaerd betragtes som misbrug af en saadan dominerende stilling - paavirkes handelen mellem medlemsstater maerkbart? 2. Dominerende stilling a) Definition (40) Udtrykket »dominerende stilling« defineres ikke i artikel 86. Domstolen har dog beskrevet en dominerende stilling i henhold til denne artikel som »en virksomheds oekonomiske magtposition, som saetter denne i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence paa det relevante marked, idet den kan udvise en i betydeligt omfang uafhaengig adfaerd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne. En saadan stilling udelukker ikke, at der bestaar en vis konkurrence, men den saetter det dominerende firma i stand til, om end ikke at bestemme, saa dog i det mindste maerkbart at oeve indflydelse paa de vilkaar, hvorunder konkurrencen udvikler sig, og under alle omstaendigheder i vidt omfang i stand til at handle uden at skulle tage hensyn hertil, og uden at denne adfaerd er til skade for virksomheden.« (Dom i sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. 1979, side 461, praemis 38 og 39).

(41) »Dominans« er derfor styrke til at forhindre effektiv konkurrence. En saadan styrke kan omfatte evnen til at eliminere eller kraftigt svaekke den eksisterende konkurrence eller at forhindre potentielle konkurrenter i at komme ind paa markedet. Som Domstolen har stadfaestet, behoever en virksomhed dog ikke at have fjernet enhver konkurrencemulighed for at indtage en dominerende stilling, jf. ogsaa sag 27/76, UNITED BRANDS (1), praemis 113.

Om der eksisterer en dominerende stilling kan ogsaa afhaenge af en kombination af flere faktorer, som hver for sig ikke noedvendigvis er udslagsgivende for, om der foreligger dominans.

b) Det relevante marked (42) For at fastslaa om en virksomhed indtager en dominerende stilling, er det foerst og fremmest noedvendigt at afgraense det erhvervsomraade, hvor konkurrencevilkaarene og den eventuelt dominerende virksomheds markedsstyrke skal vurderes. Denne undersoegelse giver Kommissionen mulighed for at fastslaa, hvem der er den paagaeldende virksomheds faktiske og potentielle konkurrenter, og at paavise andre eventuelle begraensninger ved udoevelsen af dens formodede markedsstyrke. Der maa tages hensyn til arten af det paastaaede misbrug og den maade, hvorpaa konkurrencen paavirkes i det paagaeldende tilfaelde, jf. Domstolens dom i sag 22/78, Hugin mod Kommissionen (2).

I naervaerende sag bestaar det formodede misbrug i, at Solvay har udelukket den faktiske og potentielle konkurrence fra andre sodaleverandoerers side.

Solvay fremstiller baade soda med hoej massefylde og soda med lav massefylde. Glasproducenterne bruger naesten alle soda med hoej massefylde, medens den kemiske industri og metalindustrien foretraekker soda med lav massefylde. Selv om den konkurrence, Solvay oenskede at udelukke, hovedsagelig vedroerte soda med hoej massefylde, ville det vaere kunstigt at drage et skarpt skel mellem de to typer soda.

(43) I Tyskland koebte nogle af Solvays glasproducerende kunder begge typer soda (Schott, Ruhrglass), medens andre udelukkende eller naesten udelukkende koebte soda med lav massefylde (Gerresheimer, Woellner). Ordningen med loyalitetbonus blev anvendt paa begge typer. Geografisk set er EF-markedet stadig i vid udstraekning opdelt efter nationale skel. Men da der er prisforskelle mellem de nationale markeder, kan EF af hensyn til en konkurrencemaessig analyse opdeles i to »indflydelsessfaerer«, hvoraf den ene domineres af Solvay og den anden af ICI. Solvays traditionelle marked er hele EF undtagen Det Forenede Kongerige og Irland, hvor der gaelder helt andre konkurrencevilkaar som foelge af de konkurrencebegraensende ordninger.

Selv om der ikke er nogen anden producent, der som Solvay saelger sine produkter i samtlige lande paa det vesteuropaeiske fastland, har CFK, M & W og Akzo alle foroeget deres eksport siden 1982, og de har ikke nogen tungtvejende grunde til ikke at forsoege at saelge deres produkter overalt i EF. Paa samme maade forsoeger de amerikanske producenter af natursoda, som Solvay betragter som maaske den stoerste konkurrencemaessige fare, at afsaette deres produkter overalt paa det vesteuropaeiske fastland.

Det er ogsaa bemaerkelsesvaerdigt, at Solvay selv forsyner et bestemt marked fra en anden medlemsstat, hvis der opstaar behov for det, og at en stor del af samhandelen mellem medlemsstaterne derfor bestaar i overfoersler mellem Solvays virksomheder.

Hvad efterspoergslen angaar, findes de stoerste kunder i flere forskellige medlemsstater, og - som Solvay selv bemaerker - har spredningen i deres virksomhed oeget presset for en prisudligning.

Det produktmarked og geografiske marked, hvor Solvays oekonomiske betydning skal vurderes, er saaledes sodamarkedet i EF (bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland).

c) Markedsstyrke (44) Solvay har ifoelge sit eget materiale en dominerende stilling i Vesteuropa. Dens traditionelle markedsandel paa omkring 70 % paa det vesteuropaeiske fastland i hele den periode, Kommissionen har undersoegt, tyder i sig selv paa, at Solvay har en betydelig markedsstyrke. Selv om virksomhedens markedsandel er betragtelig, er denne dog kun en af indikatorerne for en dominerende stilling. Dens betydning kan variere fra sag til sag afhaengigt af det paagaeldende markeds karakteristika.

(45) Kommissionen tager i sin vurdering af markedsstyrken i naervaerende sag hensyn til hele det relevante oekonomiske bevismateriale, herunder foelgende:

i) Solvays stilling som den eneste sodaproducent, der udoever virksomhed i hele EF (bortset fra Det Forenede Kongerige og Irland) ii) Solvays produktionskapacitet med anlaeg i Belgien, Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien og Portugal iii) som den stoerste producent af salt i EF har Solvay saerlig let adgang til raamaterialer iv) ingen konkurrence fra ICi, der er den eneste anden EF-producent med en markedsstyrke svarende til Solvays v) Solvays store markedsandel i Benelux, Frankrig og Tyskland og virksomhedens monopol eller monopollignende stilling i Italien, Spanien og Portugal vi) Solvays udmaerkede »markedsdaekning« som eneleverandoer eller naesten eneleverandoer til stort set alle de stoerste kunder i EF vii) det usandsynlige i at en ny producent af industrielt fremstillet soda skulle kunne komme ind paa markedet og oprette produktionsanlaeg i EF viii) beskyttelse mod producenter uden for EF gennem antidumpingtold ix) Solvays traditionelle rolle som prisfoerende i EF x) andre EF-producenters opfattelse af Solvay som producent med dominerende stilling og deres tilbageholdenhed med hensyn til aggressiv konkurrence om Solvays traditionelle kunder.

(46) Kommissionen tager i sin vurdering af Solvays markedsstyrke hensyn til muligheden for at substituere soda med kaustisk soda. Kaustisk soda (natriumhydroxid) anvendes i vid udstraekning til fremstilling af papir og aluminium og kan ogsaa teoretisk set erstatte soda ved fremstilling af alkali i forbindelse med bestemte produkter, navnlig ved produktion af vaskepulver og ved processer i metalindustrien. (Det omvendte er ogsaa tilfaeldet, idet soda teoretisk set ogsaa kan anvendes i stedet for kaustisk soda i visse processer.) Den omstaendighed, at det er muligt at bruge kaustisk soda, medfoerer dog ikke i praksis nogen vaesentlig begraensning af Solvays markedsstyrke i EF, som hovedsagelig er baseret paa leverancer til glasproducenterne, hvoraf kun ganske faa eller maaske slet ingen er indstillet paa at bruge kaustisk soda i stedet for soda.

Kaustisk soda er et biprodukt ved fremstilling af klorin, der er et vigtigt raamateriale i PVC-produktionen. Da det ikke er muligt at opbevare klorin i laengere tid, afpasses produktionen til efterspoergslen efter PVC. Udbuddet af kaustisk soda vil uvaegerligt svinge i takt med udbuddet af klorin. Efterspoergslen efter kaustisk soda afhaenger til gengaeld i vid udstraekning af hovedaftagerens behov, nemlig papirindustrien. I modsaetning til prisen paa soda er prisen paa kaustisk soda derfor udsat for betydelige udsving.

For oejeblikket er der mangel paa kaustisk soda, dvs. at stigningen i efterspoergslen efter kaustisk soda er stoerre end i efterspoergslen efter klorin, og dette vil formodentlig stadig vaere tilfaeldet i naermeste fremtid. Det er ogsaa betydeligt dyrere end soda. Der er derfor ikke noget incitament for sodabrugerne til at skifte til kaustisk soda. Omstilling fra soda til kaustisk soda kraever desuden kapitalinvesteringer. Selv om der paa et bestemt tidspunkt er et betydeligt udbud af kaustisk soda, vil alkalimarkedets cykliske natur og uvisheden med hensyn til de fremtidige priser betyde, at virksomhederne vil vaere tilbageholdende med at skifte til dette produkt.

(47) Inden for glasindustrien, hvor den stoerste forbruger af soda tegner sig for to tredjedele af Solvays afsaetning, vil en substitution mellem soda og kaustisk soda vaere endnu mindre sandsynlig end inden for fremstilling af metal og vaskepulver. Teoretisk set kan op til 15 % af glasproducenternes alkalibehov daekkes af kaustisk soda. Men ogsaa her kraeves der kapitalinvesteringer til aendring af anlaeggene. I praksis har kun én af glasproducenterne skiftet til kaustisk soda. Det er bemaerkelsesvaerdigt, at Solvay selv paa sine moeder med ICI lod den potentielle trussel fra kaustisk soda ude af betragtning.

Det skal ogsaa bemaerkes, at de stoerste sodaproducenter (Solvay,ICI, Akzo) tilsammen tegner sig for ca. en tredjedel af produktionen af kaustisk soda i EF.

(48) Solvay har desuden anfoert, at udbuddet af affaldsglas er saa stort, at det udelukker, at virksomheden indtager en dominerende stilling. En kundes behov for soda til fremstilling af emballageglas kan nedsaettes med op til 15 % ved anvendelse af affaldsglas, og med den rigtige teknologi kan det nedsaettes yderligere. Anvendelse af affaldsglas kan maaske nok goere kunderne mindre afhaengige af sodaproducenterne i almindelighed, men det svaekker ikke en betydelig sodaproducents muligheder for at udelukke mindre producenter af det paagaeldende produkt fra markedet.

Substitutionsmulighederne udgoer derfor ikke nogen betydelig begraensning i udoevelsen af Solvays markedsstyrke over for andre sodaproducenter.

(49) Kommissionen har vurderet Solvays markedsstyrke paa grundlag af hele det geografiske omraade, hvor den udoever sin virksomhed, dvs. de EF-lande, hvor den har produktionsanlaeg. Solvays eget interne materiale viser, at virksomheden betragter de ni DN (Directions Nationales) som et homogent marked. (Dette marked indbefatter to lande uden for EF, nemlig Schweiz og OEstrig, og udelukker Det Forenede Kongerige og Irland, der er traditionelle ICI-markeder, samt Danmark og Graekenland, der er markeder uden producenter.) Selv om hvert af de nationale markeder, der i saerlig grad beroeres af Solvays konkurrencebegraensende adfaerd, betragtes saerskilt, er Solvay stadig dominerende paa hvert enkelt, og ovennaevnte betragtninger gaelder derfor i hvert enkelt tilfaelde.

Paa baggrund af ovenstaaende konkluderer Kommissionen, at Solvay paa alle vaesentlige tidspunkter indtog en dominerende stilling som omhandlet i artikel 86.

3. Misbrug af dominerende stilling a) Konkurrencebegraensning og loyalitetsbonus (50) Som Domstolen har bemaerket i flere sager, kan en dominerende virksomheds adfaerd, der underminerer de i EOEF-Traktatens artikel 3, litra f), anfoerte maal ved at bringe konkurrencestrukturen i fare, indebaere en overtraedelse af artikel 86. En adfaerd, der udgoer en hindring for den faktiske eller potentielle konkurrence, er blevet doemt ulovlig af Domstolen. Den praksis, der tager sigte paa at hindre konkurrenternes adgang til kunderne ved at knytte sidstnaevnte til den dominerende leverandoer, er blevet stadfaestet som misbrug i bl.a. foelgende vigtige sager: sag 40/73, Suiker Unie mod Kommissionen (1), sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, sag 322/81, Nederlandsche Banden Industrie - Michelin (2).

(Jf. ogsa Kommissionens beslutning 89/22/EOEF, British Gypsum/BPB Industries (3).) Den foreliggende sag vedroerer primaert Solvays kundebinding gennem en raekke foranstaltninger med samme konkurrencebegraensende formaal.

i) Rabatter paa ekstramaengder (51) Vurderingen vedroerer her foelgende:

- rabatordningen »Spitzenrabatt« paa 20 % i Tyskland - loyalitetsbonus i form af checkrefusion i Tyskland - rabatter paa ekstramaengder i Frankrig (BSN, Durand, Perrier, osv.).

I modsaetning til en maengderabat, der udelukkende er knyttet til den maengde, kunden aftager hos den paagaeldende fabrikant, indebaerer en loyalitetsbonus finansielle fordele, der skal forhindre kunderne i at skaffe sig leverancer hos konkurrerende producenter. Naar en saadan loyalitetsbonus ydes af en virksomhed med en dominerende stilling, kan den falde ind under artikel 86.

For at en loyalitetsbonus kan falde ind under artikel 86, behoever der ikke at vaere nogen aftalemaessig forpligtelse eller nogen udtrykkelig bestemmelse om, at kunden skal handle udelukkende hos den dominerende virksomhed. Det vigtige er, at den dominerende leverandoers salgsvilkaar goer det oekonomisk tillokkende for kunden udelukkende eller hovedsagelig at handle hos den dominerende leverandoer. De naermere metoder til at opnaa dette resultat er uvaesentlige.

(52) Solvay har siden 1982 anvendt en ordning med progressive rabatter, som ifoelge virksomhedens eget interne materiale tager specielt sigte paa at sikre kundernes loyalitet og udelukke eller begraense konkurrencen:

- ved at give kunderne vaesentlige oekonomiske incitamenter til at lade Solvay levere hele deres ekstramaengde eller stoerstedelen deraf, som de maaske ellers ville have koebt hos en konkurrent - ved at goere det vanskeligt eller umuligt for en faktisk eller potentiel leverandoer at konkurrere om ekstramaengden; for at kunne yde de vaesentlige oekonomiske fordele, som Solvay tilbyder, og levere den ekstramaengde, virksomheden har behov for, skal de saelge til urentable priser eller til dumpingpriser - ved at binde kunden til Solvay i en ubegraenset periode og dermed bidrage til den manglende fleksibilitet paa markedet - ved at goere kunderne uinteresserede i at henvende sig til Solvays konkurrenter om levering af nogle af de maengder, de har behov for.

(53) Som eksempel skal naevnes, at enhver leverandoer, der ville forsoege at opnaa en andel af leverancerne til Vegla i Tyskland, maatte tilbyde en pris ab fabrik paa 245 DM pr. ton for de sidste [. . .] kiloton, sammenholdt med en listepris paa 403 DM pr. ton og en gennemsnitspris i Tyskland paa 360 DM pr. ton.

Prisen paa 245 DM ligger langt under den pris, de oevrige EF-producenter kunne have tilbudt. Enhver producent af natursoda, der solgte til denne pris, ville have misligholdt antidumpingforpligtelserne vedroerende mindstepristilsagnene.

En anden leverandoers muligheder for at overtage en del af Solvays leverancer til en stoerre kunde vanskeliggoeres endnu mere af forpligtelsen til at opretholde den procentvise rabat og checkudbetalingerne.

(54) Kommissionens indsigelser mod rabatordningen gaelder ikke blot i de tilfaelde, hvor Solvay har fuldstaendig eksklusivitet, men ogsaa i de tilfaelde, hvor Solvay er hovedleverandoer, men ikke eneleverandoer. I saadanne tilfaelde bidrager de progressive rabatter til at opretholde Solvays dominerende stilling ved at sikre virksomhedens andel af leverancerne til kunden. Den manglende fleksibilitet paa markedet goer sig fortsat gaeldende, fordi det er saerdeles vanskeligt for en anden leverandoer at faa foden inden for hos Solvays faste kunder.

Solvay fremfoerte i sit skriftlige svar paa Kommissionens meddelelse af klagepunkter, at rabatterne ikke var taenkt som et incitament til at sikre kundernes loyalitet, men at der kun var tale om en form for maengderabat, som var betinget af, at kunderne aftog bestemte, objektivt fastsatte maengder. Dette argument er slet ikke i overensstemmelse med beskrivelsen af rabatterne i Solvays egne dokumenter.

Det er ogsaa klart, at de forskellige rabatter og de finansielle fordele, der tilbydes, ikke er knyttet til omkostningsbesparelser i forbindelse med de leverede maengder. Der er betydelige forskelle i rabatterne fra det ene land til det andet, og i de enkelte medlemsstater varierer den maengde, der udloeser den supplerende rabat, fra kunde til kunde afhaengigt af deres samlede indkoeb. I Tyskland fik PLM f.eks. 20 % rabat ved koeb af [. . .] tons, medens Vegla fik 20 % ved koeb af [. . .] tons.

ii) Rabatten til St. Gobain-koncernen (55) Den hemmelige St. Gobain-protokol havde til formaal at understrege Solvays stilling som St. Gobains eneleverandoer eller naesten eneleverandoer i Vesteuropa bortset fra Frankrig. Som DSW selv har udtalt, tog den sigte paa at opretholde status quo, men parterne var tilbageholdende med at meddele dette skriftligt.

Bestemmelsen om, at St. Gobain nyder godt af Solvays »bedste betingelser« i hvert land, er ikke noedvendigvis konkurrencebegraensende i sig selv. Men herudover modtager St. Gobain en »koncernrabat« paa 1,5 % af sine samlede indkoeb overalt i Europa. Det ligger implicit i aftalen, at betalingen afhaenger af, at St. Gobain fortsat giver Solvay foersteprioritet som leverandoer. Solvay erkender i sit eget materiale, at denne rabat ganske vist ikke er et »absolut vaaben«, men bidrager til at sikre koncernens loyalitet. Bemaerkningen om, at den foerst og fremmest forpligter St. Gobain til at afsloere sig i tilfaelde af store indkoeb hos konkurrenter (»Elle oblige surtout SG à se demasquer en cas d'achats importants à la concurrence«), viser ogsaa, at Solvay oensker beviser for, at den har foersteprioritet.

Solvay haevdede, at rabatten til St. Gobain-koncernen blot afspejlede omkostningsbesparelserne i forbindelse med koncernens stilling som den stoerste kunde i Europa. Dette stemmer ikke med Solvays paastand om, at de enkelte St. Gobain-virksomheder faar produkterne leveret fra de nationale Solvay-virksomheder i hver medlemsstat, og ikke som samlet leverance.

Det fremgaar ogsaa klart af dokumenterne, at formaalet med rabatten til St. Gobain var at sikre koncernens loyalitet i andre medlemsstater end Frankrig og dermed at udelukke konkurrenter.

Under iv) foretages en vurdering af konkurrenceklausulen i St. Gobain-protokollen paa grundlag af artikel 86.

iii) Eksklusivaftaler (56) Denne del af vurderingen gaelder isaer:

- Vegla - Oberland - Owens Corning - BSN - St. Roch - Verreries d'Albi - Perrier - Glaverbel - Verlipack.

Kommissionen havde i 1981 meddelt Solvay, at virksomheden ikke laengere maatte indgaa aftaler om, at kunderne skulle daekke deres samlede behov ved indkoeb hos Solvay. Den meddelte endvidere, at eventuelle nye maengdeaftaler ikke maatte angive en maengde svarende til kundens samlede behov.

I en raekke tilfaelde er det dog tydeligt,

- at det klart var underforstaaet, at kunderne skulle aftage maengder hos Solvay svarende til eller naesten svarende til deres samlede behov, selv om leveringsaftalen var udformet som en »maengdeaftale«, eller - at den angivne maengde svarede til kundens samlede behov, eller - at kunden blev underrettet om, at rabatterne var betinget af, at kunden udelukkende handlede hos Solvay.

(57) Bortset fra de forskellige finansielle incitamenter over for Vegla (20 % Spitzenrabatt, loyalitetsbonus i form af checks) var det klart - om end uofficielt - at kunden skulle daekke hele sit behov ved koeb hos Solvay. Tilsvarende fik Oberlandglas meddelelse om, at de »saerlige betingelser« afhang af, at den daekkede hele sit behov ved koeb hos DSW. Ifoelge aftalen med Owens Corning i Belgien var rabatten paa 150 bfr. afhaengig af, at firmaet forpligtede sig til at daekke sit samlede behov ved koeb hos Solvay.

I nogle tilfaelde (Vegla, Oberlandglas, Owens Corning) var det udtrykkeligt aftalt, at kunderne skulle aftage alle de maengder, de havde behov for, fra Solvay. En saadan aftale tager klart sigte paa at forpligte kunden til at daekke hele sit behov ved koeb hos Solvay, og den er konkurrencebegraensende efter artikel 86.

(58) I de oevrige tilfaelde svarede den aftalte maengde i »evergreen«-aftalen (der havde en opsigelsesfrist paa to aar) til kundens forventede samlede behov, men tillod dog en margen op eller ned (paa normalt 15 %). Kunden meddelte i begyndelsen af hvert aar Solvay sine noejagtige behov for den paagaeldende periode.

Kommissionen mener ikke, at disse aftalers konkurrencebegraensende virkning blev formindsket som foelge af tolerancemargenen, idet aftalerne som bekendt var baseret paa forretningsforbindelser af laengere varighed.

For det foerste var kunden, selv om han overvejede at finde en anden leverandoer, stadig aftalemaessigt knyttet til Solvay for en stor del af sit behov, saa laenge »evergreen«-aftalen gjaldt. Aftalen med de belgiske glasproducenter indeholder oven i koebet en bestemmelse om, at den aftalte basismaengde skal forhoejes, hvis de forventede indkoeb i et givet aar overstiger det maksimum, der er anfoert i basisaftalen af 1. januar 1983 (dvs. X tons +15 %).

Det er formaalet med bestemmelsen, at Solvay forbliver hovedleverandoer.

For det andet er det klart, at Solvay oensker at indhente detaljerede oplysninger om tilbud fra konkurrenter og om kundens eventuelle overvejelser om at soege andre forsyningskilder (f.eks. St. Gobains import fra USA i 1988). I mange tilfaelde fremgaar det ogsaa, at Solvay blev underrettet om kundernes samlede aarlige behov. Solvay kan derfor ud fra et indgaaende kendskab til de relevante dele af tilbuddet (pris, maengde osv.) samt kundens planer og samlede behov sikre sig, at konkurrencen begraenses eller endog udelukkes.

(59) Det kan meget vel forholde sig saaledes, at en kunde - i hvert fald for oejeblikket - er tilfreds med at handle udelukkende hos Solvay. Kommissionen anerkender fuldt ud kundernes ret til frit at koebe de maengder, de har behov for, hos én enkelt leverandoer, hvis de oensker det. Men de maa ikke vaere forpligtede dertil.

Hvis en kunde indgaar aftale om en maengde, der i virkeligheden svarer til eller naesten svarer til hans samlede behov, kan saadanne aftaler stadig vaere konkurrencebegraensende og falde ind under artikel 86, isaer hvis de er af lang varighed. I forbindelse med »evergreen«-aftalerne er den opsigelsesfrist paa 24 maaneder, Solvay kraever, usaedvanlig lang. Den forhindrer kunderne i at benytte sig af aendringer i markedsforholdene. Da det er umuligt med sikkerhed at forudsige betingelserne to aar frem, afholder den lange opsigelsesfrist i hoej grad kunderne fra at ophaeve aftalen med Solvay. Nogle kunder betragtede det lange opsigelsesvarsel som undertrykkende.

iv) Konkurrenceklausuler og andre konkurrencebegraensende bestemmelser i aftalerne (60) De forskellige former for konkurrenceklausuler og andre tilsvarende bestemmelser, der alle er anfoert i nr. 35 til 38, forstaerker kundens tilknytning til Solvay, begraenser hans mulighed for at skifte leverandoer og vanskeliggoer konkurrenternes adgang til leverancer til de faste Solvay-kunder. Formaalet med disse forskellige klausuler er at give Solvay, den faste leverandoer, en automatisk fordel frem for andre leverandoerer, der forsoeger at konkurrere om alle leverancerne til den paagaeldende kunde eller en del af disse leverancer.

Konkurrenceklausulerne formindsker absolut ikke den konkurrencebegraensende virkning af Solvays langvarige leveringsaftaler (med deres loyalitetsbonus og de facto eksklusivitet) men styrker i stedet forbindelsen mellem Solvay og kunden og maa derfor anses for at have til formaal og til foelge at udelukke konkurrencen. Gennem disse klausuler kan Solvay blive fuldt underrettet om konkurrenternes virksomhed og samtidig effektivt udelukke konkurrenternes mulighed for at overtage nogen leverance. Konkurrenceklausuler, der giver den dominerende leverandoer mulighed for at opsige hele aftalen, hvis kunden koeber en mindre del af sine forsyninger hos en konkurrent, virker i forvejen konkurrencebegraensende, idet det er saerdeles usandsynligt, at kunden vil saette sin forsyningssikkerhed paa spil under saadanne omstaendigheder.

(61) Alle ovennaevnte foranstaltninger, jf. nr. 50 til 60, tager sigte paa at begraense eller helt fjerne andre sodaproducenters eller -leverandoerers mulighed for at konkurrere effektivt med Solvay. De styrker ogsaa Solvays dominerende stilling paa en maade, der er uforenelig med det konkurrencebegreb, der ligger i artikel 86.

Hver af de naevnte aftaler vil i sig selv knytte kunden til Solvay, saaledes at det udelukker konkurrenterne. De forskellige foranstaltninger virker tilsammen paa en saadan maade, at de beskytter Solvays dominerende stilling naesten 100 % mod konkurrence.

b) Forskelsbehandling (62) Solvays rabatordning har til formaal og til foelge at udelukke konkurrencen, men desuden falder det ind under det udtrykkelige forbud mod anvendelse af ulige vilkaar for ydelser af samme vaerdi, jf. artikel 86, litra c). Rabatterne og de andre finansielle incitamenter afspejlede ikke forskelle i omkostningerne baseret paa de leverede maengder, men tog sigte paa at daekke hele kundens behov eller den stoerst mulige del deraf.

I en bestemt medlemsstat var der betydelige forskelle baade med hensyn til rabattens og de andre incitamenters stoerrelse og den maengde, der udloeste en saadan rabat. Den saerlige »checkrabat« har tilsyneladende ogsaa varieret fuldstaendig vilkaarligt.

Rabatordningen i Tyskland var teoretisk set ikke blot en ulempe for de kunder, der maaske ikke ville daekke hele deres behov eller stoersteparten deraf ved indkoeb hos Solvay (det drejer sig kun om nogle faa), men medfoerte ogsaa forskelsbehandling mellem de kunder, der gjorde det. En stor kunde kunne meget vel betale betydeligt mere pr. ton end en mindre producent, selv om de begge daekkede deres samlede behov ved koeb hos Solvay.

(63) Den saerlige koncernrabat paa 1,5 % til Gobain-virksomhederne medfoerte ogsaa forskelsbehandling. St. Gobain-koncernen som helhed var ganske vist langt den stoerste kunde, men i henhold til Solvays aftaler blev koncernens indkoeb opdelt paa nationalt grundlag. Koncernrabatten afspejler ingen omkostningsfordele i forbindelse med de leverede maengder, men har til formaal (som Solvay selv anfoerer i sine dokumenter) at sikre koncernens loyalitet. Resultat er, at St. Gobains datterselskab i en medlemsstat faar tilbudt produkterne til en betydelig lavere pris hos Solvay end en konkurrent, som i virkeligheden aftager en tilsvarende eller endog stoerre maengde fra den lokale Solvay-fabrik.

(64) Den prismaessige forskelsbehandling har betydeligt indvirkning paa de paagaeldende virksomheders omkostninger. Inden for glasindustrien (der tegner sig for stoersteparten af sodaforbruget) er soda, naest efter braendsel, den stoerste udgiftspost i fabrikationsprocessen. Selv om soda kun udgoer 13 % af faerdigvarens vaegt, tegner det sig for op til 70 % af de samlede raamaterialeomkostninger. Sodaomkostningerne paavirker saaledes glasproducenternes rentabilitet og konkurrenceevne.

4. Paavirkning af samhandelen mellem medlemsstater (65) Artikel 86 omfatter ikke kun misbrug, der direkte kan skade kunderne, men ogsaa misbrug, der skader dem indirekte ved at oedelaegge den effektive konkurrencestruktur inden for faellesmarkedet, som omhandlet i EOEF-Traktatens artikel 3, litra f).

Solvays loyalitetsbonus og andre incitamenter paavirker handelen mellem medlemsstater ved at styrke forbindelserne mellem kunderne og den dominerende leverandoer. Konkurrerende leverandoerers muligheder for at komme ind paa nye markeder eller hverve nye kunder er stort set vaek, fordi kundens behov for ekstramaengder leveres af Solvay til priser, som de ikke kan konkurrere med. Solvays forskellige metoder til at knytte kunderne til sig medfoerte stivere strukturer og en opdeling af sodamarkedet efter nationale skel og skadede eller risikerede at skade gennemfoerelsen af EF's indre marked.

(66) Den omstaendighed, at Solvays foranstaltninger hovedsagelig tog sigte paa importen fra USA, beroerer ikke anvendelsen af artikel 86. Import af natursoda fra USA blev betragtet som den alvorligste trussel mod Solvays dominans paa sodamarkedet paa det vesteuropaeiske fastland. Importen af betydelige maengder natursoda ville have faaet stor indvirkning paa den aftalte opdeling af markedet mellem ICI og Solvay. Aktiviteterne paavirkede derfor den grundlaeggende konkurrencestruktur inden for sodaindustrien i EF.

Det skal ogsaa bemaerkes, at hvis de stoerste glasproducenter var noedt til at importere soda fra USA i betydelige maengder, ville de formodentlig goere det for at kunne levere til deres anlaeg i flere medlemsstater. Solvays konkurrencebegraensende foranstaltninger tog derfor ikke blot sigte paa amerikanske producenter, men ogsaa paa mindre EF-producenter af industrielt fremstillet soda. Alle disse producenter har siden 1982 leveret fra deres egne nationale markeder til andre EF-lande, selv om deres muligheder var meget begraensede paa grund af Solvays prispolitik.

B. Retsmidler og sanktioner 1. Artikel 3 i forordning nr. 17 (67) Hvis Kommissionen konstaterer, at der foreligger en overtraedelse af Traktatens artikel 86, kan den paalaegge den paagaeldende virksomhed at bringe overtraedelsen til ophoer, jf. artikel 3 i forordning nr. 17.

I naervaerende sag fandt overtraedelserne af artikel 86 sted i dyb hemmelighed og fortsatte paa det tidspunkt, hvor denne procedure blev indledt.

Kommissionen finder det derfor rimeligt at vedtage en beslutning om, at Solvay bringer sin overtraedelse af artikel 86 til ophoer. Foruden at paalaegge virksomhederne at bringe overtraedelsen til ophoer kan Kommissionen traeffe saerlige forholdsregler for at sikre, at overtraedelsen ikke gentages eller fortsaettes. Domstolen har i sin dom i de forenede sager 6 og 7/73 - Commercial Solvents (1) fastslaaet, at Kommissionen har diskretionaere befoejelser til at tage forholdsregler for at sikre, at dens beslutning efterkommes. Disse befoejelser er ikke begraenset til adfaerd, der direkte paavirker samhandelen mellem medlemsstater, isaer naar det er formaalet at opretholde eller etablere en effektiv konkurrencestruktur paa faellesmarkedet.

(68) Kommissionen vil paalaegge Solvay at ophaeve ordningen med loyalitetsbonus og at underrette Kommissionen udfoerligt om eventuelle nye rabatordninger for at sikre, at de er i overensstemmelse med Faellesskabets konkurrenceregler. Hvis Solvay indfoerer nye rabatordninger, skal de paa en rimelig og objektiv maade afspejle omkostningsbesparelserne i forbindelse med store leverancer.

Solvay vil faa tre maaneder til at traeffe de fornoedne foranstaltninger. Inden for samme tidsrum skal Solvay genforhandle alle sine leveringsaftaler for soda i EF, saaledes at de opfylder kravene i denne beslutning, samt underrette Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme denne beslutning.

Alle klausuler i aftalerne og eventuelle uofficielle arrangementer med det formaal at forpligte kunden til at daekke hele sit behov eller naesten hele sit behov ved koeb hos Solvay skal ophaeves. Konkurrenceklausuler eller andre bestemmelser, der virker konkurrencebegraensende, skal ophaeves eller aendres, saaledes at de ikke forhindrer kunderne i eller afskraekker dem fra at koebe hos en konkurrent, hvis tilbud giver anledning til en pristilpasning fra Solvays side.

Anvendelsen af »evergreen«-aftaler for stoersteparten af kundens behov og med en lang opsigelsesfrist skal ogsaa opgives. Kunderne skal frit kunne bestemme, hvilken maengde de oensker at aftage fra Solvay i henhold til »evergreen«-aftaler. De skal ogsaa kunne skifte leverandoer med hoejst seks maaneders varsel, hvad enten det gaelder deres samlede forsyninger eller en del deraf. Leveringsaftaler med fast loebetid maa ikke gaelde laengere end et aar.

2. Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (69) I henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan Kommissionen ved beslutning paalaegge virksomheder boeder paa mindst 1 000 og hoejst 1 mio. ECU, idet sidstnaevnte beloeb dog kan forhoejes til 10 % af omsaetningen i det sidste regnskabsaar i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtraedelsen, saafremt de forsaetligt eller uagtsomt overtraeder artikel 86. Ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal der tages hensyn til baade overtraedelsens grovhed og dens varighed.

a) Overtraedelsernes grovhed (70) Efter Kommissionen opfattelse er der i naervaerende sag tale om yderst grove overtraedelser.

Solvay er den stoerste sodaproducent i EF, og overtraedelserne gjorde det muligt for virksomheden at konsolidere sin stilling paa markedet ved at udelukke den effektive konkurrence paa store dele af Faellesmarkedet.

Solvay har foraarsaget vedvarende skade paa det paagaeldende markeds struktur, til skade for forbrugerne, ved i lang tid at have udelukket konkurrenterne fra markedet. I betragtning af sagens naermere omstaendigheder er denne overtraedelse alvorligere end den overtraedelse af artikel 85, som Solvay ogsaa var involveret i.

Paa baggrund af de udfoerlige forhandlinger med Kommissionen i 1980 til 1982 var Solvay udmaerket klar over, hvilke krav artikel 86 stiller med hensyn til eksklusivitet. Den var ogsaa klar over, at loyalitetsbonus er forbudt. Det materiale, der er hentet hos Solvay, viser, at virksomhedens ledelse var klar over risikoen, men alligevel fortsatte den ulovlige adfaerd.

(71) Naar Kommissionen skal fastlaegge boedens stoerrelse, vil den tage hensyn til, at den ved sine forhandlinger med Solvay i 1980 til 1982 accepterede en opsigelsesfrist paa to aar for »evergreen«-aftaler og ikke rejste indvendinger imod konkurrenceklausulerne i den form, hvori de forelaa. Det er ogsaa muligt, at Solvay kan have troet, at der kunne indgaas langvarige maengdeaftaler, som begraensede indkoeb fra andre leverandoerer til 15 % af kundens behov.

Kommissionen har paa grundlag af sine kontrolundersoegelser i den foreliggende sag fastslaaet, at disse bestemmelser i praksis forstaerker Solvays eksklusivitet, isaer naar de kombineres med andre former for misbrug, som f.eks. hemmelig loyalitetsbonus og uofficielle »tilsagn« om, at kunden udelukkende vil handle hos Solvay. Kommissionen vil derfor paalaegge Solvay at ophaeve disse bestemmelser og vil under disse omstaendigheder kun paalaegge en boede for loyalitetsbonus og de uofficielle eksklusivaftaler.

Kommissionen har tidligere ved adskillige lejligheder paalagt Solvay betydelige boeder for hemmelige aftaler inden for kemiske industri, nemlig vedroerende peroxygener, polypropylen og PVC.

b) Overtraedelsernes varighed Overtraedelserne begyndte omkring 1983 - meget kort tid efter forhandlingerne med Kommissionen og Kommissionens indstilling af proceduren - og har varet lige siden - VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Solvay et Cie SA (SOLVAY) har fra omkring 1983 og indtil nuvaerende tidspunkt overtraadt EOEF-Traktatens artikel 86 gennem adfaerd, der tog sigte paa at udelukke eller staerkt begraense konkurrencen, og som bestod i:

a) indgaaelse af aftaler med kunderne, hvorved disse forpligtes til at daekke hele deres behov for soda eller en vaesentlig del deraf ved koeb hos Solvay i en ubegraenset eller usaedvanlig lang periode b) betydelige rabatter og andre finansielle incitamenter i forbindelse med ekstramaengder i forhold til kundens aftalte basismaengder for at sikre, at de daekkede hele deres behov eller stoersteparten deraf ved koeb hos Solvay c) rabatter, der var afhaengige af, om kunderne indvilligede i at daekke hele deres behov ved indkoeb hos Solvay.

Artikel 2

Solvay traeffer omgaaende (medmindre den allerede har gjort det) de noedvendige foranstaltninger til at bringe overtraedelsen til ophoer, som anfoert under nr. 68 i betragtningerne i denne beslutning, og underretter inden tre maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme den, og giver Kommissionen detaljerede oplysninger om eventuelle nye rabatordninger.

Artikel 3

For den i artikel 1, litra b) og c), omhandlede overtraedelse af artikel 86 paalaegges Solvay en boede paa 20 mio. ECU.

Artikel 4

Den i artikel 3 omhandlede boede indbetales senest tre maaneder efter meddelelsen af denne beslutning paa foelgende konto:

Nr. 310-0933000-43 Banque Bruxelles Lambert Agence Européenne Rond Point Schuman 5 B-1040 Bruxelles.

Ved periodens udloeb paaloeber der automatisk rente efer den sats, som Den Europaeiske Fond for Monetaert Samarbejde anvendte for sine ecu-transaktioner den foerste arbejdsdag i den maaned, hvor denne beslutning blev vedtaget, plus 3,5 procentpoints, dvs. 14 %.

Hvis boeden indbetales i national valuta i den medlemsstat, hvor den angivne indbetalingsbank er beliggende, anvendes den valutakurs, der var gaeldende dagen foer betalingen.

Artikel 5

Denne beslutning er rettet til Solvay et Cie SA, 33 rue du Prince Albert, B-1050 Bruxelles.

Denne beslutning kan tvangsfuldbyrdes i henhold til EOEF-Traktatens artikel 192.

Udfaerdiget i Bruxelles, den 19. december 1990.

Paa Kommissionens vegne Leon BRITTAN Naestformand

(1) EFT nr. 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62.

(2) EFT nr. 127 af 20. 8. 1963, s. 2268/63.

(3) Se side 1 denne Tidende.

(1) I den offentliggjorte udgave af denne beslutning udelades visse af tallene herefter i medfoer af bestemmelserne i artikel 21 i forordning nr. 17 om bevarelse af forretningshemmeligheder.

(1) Glaverbel er noedt til at koebe ca. [. . .] tons aarligt fra OEsttyskland til gengaeld for sin glaseksport til dette land (Solvay har kendskab dertil). Bortset fra denne maengde faar virksomheden udelukkende sine leverancer hos Solvay.

(1) Sml. 1979, s. 461.

(1) Sml. 1978, s. 207.

(2) Sml. 1979, s. 1869.

(1) Sml. 1975, s. 1663.

(2) Sml. 1983, s. 3465.

(3) EFT nr. L 10 af 13. 1. 1989, s. 50.

(1) Sml. 1974, s. 223.