9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/1 
I 
(Meddelelser) 
RÅD  OG  KOMMISSION 
DEN  MONETÆRE  KOMITÉS  FJORTENDE  BERETNING 
Bruxelles,  den  12. april  1973 
INDLEDNING 
Meningen  med  denne  beretning  er at give  et overblik  over  Den  monetære  Komités 
virksomhed  i tiden  fra 1. januar  1972  til årets  udgang.  Komiteen  har  i denne  periode 
holdt  femten  plenarmøder,  medens  de arbejdsgrupper,  som  enten  hører  under  den  eller 
er blevet  nedsat  på initiativ  af den,  mødtes  talrige  gange. 
Under  hensyn  til Rådets  beslutning  af 30. oktober  1972,  angående,  harmoniseringen  af 
datoerne  for mandatskifte  i de forskellige  komiteer  fra og med  den  1. januar  1974,  har 
Den monetære  Komité  forlænget  det  nuværende  formandsskabs  mandat  indtil  den 
31. december  1973.  En  fortegnelse  over  de medlemmer,  som  var  i funktion  den 
31. december  1971,  findes  vedlagt  som  bilag. 
Repræsentanter  fra de lande,  som  har  tilsluttet  sig Fællesskabet  fra den  1. januar  1973 
(England,  Irland,  Danmark),  har  deltaget  i Den  monetære  Komités  arbejde  under  hele 
perioden,  især  når  drøftelserne  drejede  sig om de internationale  valutaproblemer.  Disse 
lande  har  også  sluttet  sig  til det  system,  som  garanterer  den  gensidige  information 
inden  for komiteen. 
Beretningen  omhandler  perioden  til og med  den  31. december  1972. 
1. De  urolige  valutaforhold,  der kendetegnede  året 
1971,  forhalede  ikrafttrædelsen  af de valutariske  ord-
ninger,  som  var  forudset  i Rådets  resolution  af 22. 
marts  1971  om  den  gradvise  gennemførelse  af Den 
økonomiske  og monetære  Union.  Omstruktureringen 
af valutakurserne,  som  blev  aftalt  i Washington  i de-
cember  1971  (Smithsonian  aftalen),  gjorde  det muligt 
at tænke  på en genoplivning  af disse  planer.  Rådets 
resolution  af 21. marts  1972  gav  nogle  af dem  en for-
nyet kraft,  som  bl. a. gjorde  det muligt  at tage  de før-
ste skridt  mod  virkeliggørelsen  af Fællesskabets  egen identitet  på valutaområdet.  Denne  udvikling  beskri-
ves i beretningens  første  kapitel. 
Året  1972  blev  dog  ikke  skånet  for  nye  spekulative 
bølger.  Situationen  på valutamarkederne  var  stadig 
usikker  ved  årets  slutning,  eftersom  nogle  af de stør-
ste industrilandes  betalingsbalancer  var  længe  om at 
nå en mere  tilfredsstillende  ligevægttilstand.  Der  var 
derfor  stadig  tvivl  om  holdbarheden  af den  sted-
fundne  valutakursregulering.  Desuden  var  ingen  glo-
bal løsning  i sigte  på vanskelighederne  i forbindelse 
Nr. C 94/2 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
med den  fortsatte  vækst  i den internationale  likvidi-
tet, mangelen  på konvertibilitet  for  den  vigtigste 
reservevaluta  (som  findes  i store  mængder  i reser-
verne),  og de vagabonderende  fonds  fortsatte  bevæ-
gelser  på trods  af de stramme,  men  uensartede 
restriktioner,  som  de forskellige  lande  har  pålagt 
kapitalbevægelserne. ling i denne  beretnings  andet  kapitel.  Den  voksende 
fare,  som  den vedvarende  inflation  betyder  for virke-
liggørelsen  af medlemslandenes  økonomiske  og 
sociale  mål,  har medført,  at kampen  mod  inflationen 
er blevet  et af de emner,  der har  optaget  såvel  de 
nationale  som  Fællesskabets  myndigheder  mest. 
Dog har det væsentligste  træk  i Fællesskabets  kon-
junkturudvikling  været  det forstærkede  inflationspres 
i alle medlemslandene.  Betydningen  heraf  fremgår  af 
den kortfattede  beskrivelse  af den økonomiske  udvik-Det tredje  kapitel  drejer  sig om Den  monetære  Komi-
tés virksomhed  vedrørende  virkeliggørelsen  af den 
økonomiske  og monetære  union  og reformen  af det 
internationale  valutasystems  reform. 
KAPITEL  I 
DEN  ØKONOMISKE  OG  MONETÆRE  UNION 
2. Den  internationale  valutakrise  havde  i 1971  for-
styrret  den  første  etape  af udviklingen  mod  en øko-
nomisk  og monetær  union  og især  forhindret  med-
lemslandenes  centralbanker  i at følge  Rådets  henstil-
ling om at holde  kursudsvingene  mellem  medlemslan-
denes  valutaer  inden  for snævrere  grænser  end  dem, 
som fremgik  af de i forhold  til US-dollaren  gældende 
margener  (»slangen  i tunnelen«).  De største  industri-
lande  blev  i Washington  i december  1971  enige  om at 
udvide  valutaernes  udsvingsmargener  omkring  deres 
paritet  eller  centralkurs  til V-U pet. Den  monetære 
Komité  havde  i sin  forrige  beretning  henledt 
opmærksomheden  på de uheldige  følger  for fælles-
markedet,  en sådan  udvidelse  ville  få, hvis  den  blev 
anvendt  på medlemslandenes  valutaer.  Kommissionen 
mente,  at denne  beslutning  gjorde  »det  muligt  og 
nødvendigt  at genoplive  bestræbelserne  for at give 
Fællesskabet  sin egen  identitet  samtidig  med,  at man 
sørgede  for en virkningsfuld  samordning  af de kon-
junkturpolitiske  forholdsregler«. 
De undersøgelser,  som  Kommissionen  havde  indledt  i 
januar,  gjorde  det muligt  for Rådet  den  21. marts 
1972'O  at vedtage  en resolution,  som  uddybede  visse 
enkeltheder  i resolutionen  af 22. marts  1971  (2) og 
var et første  skridt  i retning  af oprettelsen  af et 
selvstændigt  valutaområde.  De daværende  ansøger-
lande  tilsluttede  sig denne  fælles  beslutning,  hvis 
montære  aspekter  sammenfattes  i de følgende  afsnit. 3. Rådet  og repræsentanterne  fra medlemslandenes 
regeringer  besluttede  at iværksætte  en  gradvis 
indsnævring  af udsvingmargenerne  ved interventioner 
i medlemslandenes  valutaer.  Med  henblik  herpå 
opfordrede  de centralbankerne  til at intervenere  på 
deres  respektive  valutamarkeder  for senest  den 1. juli 
1972  at begrænse  udsvingsmulighederne  på et givet 
tidspunkt  mellem  medlemslandenes  valutaer  til V-U 
pet., samtidig  med  at man  fortsat  på verdensplan 
skulle  anvende  de af IMF  anerkendte  udsvingsmarge-
ner (3). 
Medlemslandenes  centralbankdirektører  iværksatte 
den 24. april  1972  denne  indsnævring  af margenerne 
for udsvingsmulighederne  mellem  fællesskabsva-
lutaeme.  De havde  forud  aftalt  den måde,  på hvilken 
deres  operationer  i Fællesskabets  valutaer  skulle 
finansieres,  samt  hvorledes  de ved  disse  operationer 
opståede  saldi  skulle  afregnes.  Disse  bestemmelser  in-
debærer  mulighed  for meget  kortfristede  lån imellem 
nationalbankerne.  Afviklingen  af disse  lån bygger  på 
overførsel  af aktiver  i forhold  til sammensætningen  af 
debitor-centralbankens  reserver.  Centralbankerne  i 
tre af kandidatlandene  tilsluttede  sig denne  aftale  i 
maj måned. 
4. Fællesskabets  valutasamarbejde  fungerede  i en 
kort tid under  de aftalte  betingelser,  men  allerede  i 
juni blev  det  forstyrret  af en voldsom  spekulativ 
(^ EFT  nr. C 38 af 18. 4. 1972,  s. 3. 
(2) EFT  nr. C 28 af 27. 3. 1971,  s. 1. (3) Denne  plan  beskrives  i juli/august-nummeret  1972  af 
Bulletin  de la Banque  nationale  de Belgique. 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/3 
bølge  rettet  mod  det engelske  pund.  Efter  en omfat-
tende  intervention  til støtte  for  pundet,  i hvilken 
medlemslandene  deltog,  et forsøg,  som  tyndede  kraf-
tigt ud i Englands  reserver,  besluttede  den  engelske 
regering  den  23. juni  1972  midlertidigt  at indstille  in-
terventionen  ved  interventionspunkterne  2XU pet.  på 
hver  side  af pundets  paritet  og at indstille  sin delta-
gelse  i arrangementet,  som  tilsigtede  en indsnævring 
af kurssvingningerne  mellem  medlemslandene.  På 
grund  af den  nære  tilknytning  mellem  den  engelske 
og den  irske  valuta  tog  den  irske  regering  en tilsva-
rende  beslutning.  Ved  udgangen  af 1972  var det bri-
tiske  pund  — som  således  var blevet  flydende  — fal-
det ca. 10 pet.  i forhold  til dets  tidligere  officielle 
paritet. 
Den 28.  juni  indstillede  Danmark  midlertidigt  afta-
lens gennemførelse  for sit vedkommende,  medens  det 
fortsat  respekterede  den  aftalte  ramme  i forhold  til 
US-dollaren.  Den  10.  oktober  1972  tilsluttede  Dan-
mark  sig igen  det fælles  system,  idet  dette  land  dog 
forbeholdt  sig dets  foreløbige  handlefrihed  med  hen-
syn til, hvorledes  det ville  gribe  ind på valutamarke-
det. 
For at sætte  Banca  d'Italia  i stand  til at modvirke 
eventuelle  følger  af sterlingkrisen  på det  italienske 
marked,  fik denne  bank  den  26. juni  1972  tilladelse 
til foreløbigt  at intervenere  i US-dollars  og ikke  kun  i 
fællesskabsvalutaer  for at sikre  overholdelsen  af de 
snævrere  mellem  EF-landene  aftalte  svingningsmar-
gener;  af hensyn  til de valutareservetab,  som  Banca 
d'Italia  led,  blev  denne  dispensation,  som  oprindeligt 
kun skulle  gælde  til den  30. september,  forlænget  ind-
til den 31. december  1972. 
Spekulationen  omkring  det engelske  pund  blev  fulgt 
af et pres  mod  dollaren  ledsaget  af en stærk  tendens 
til stigning  i guldprisen  fra januar  og fremover.  De 
lande,  som  blev  hårdest  ramt  af den  tiltagende  til-
strømning  af dollar,  især  Tyskland,  Japan  og 
Schweiz,  traf  nogle  modforanstaltninger,  som  sand-
synligvis  i en vis grad  har  bidraget  til foreløbigt  at 
bremse  den. 
5. Rådet  vedtog  også  den  21. marts  1972  direktivet 
om regulering  af internationale  kapitalbevægelser  og 
neutralisering  af deres  uheldige  følger  for den  inden-
landske  likviditet,  som  Kommissionen  havde  foreslået 
den 23. juni  1971  i1). Dette  direktiv  opfordrer  med-
lemslanderie  til at supplere  deres  muligheder  for ind-
greb  ved at anskaffe  sig de i direktivet  omtalte  instru-
menter.  Anvendelsen  af disse  forbliver  under  de 
nationale  myndigheders  ansvarsområde,  men sidstnævnte  skal  tage  hensyn  til deres  partneres  inter-
esser  inden  for Fællesskabet.  De finansielle  begiven-
heder  i juni  måned  viste  på ny nødvendigheden  af at 
råde  over  effektive  beskyttelsesmidler  imod  de fors-
tyrrende  kapitalbevægelser,  og det  førte  til, at flere 
medlemslande  har vedtaget,  udbygget  eller  overvejet 
forskellige  forholdsregler  i overensstemmelse  med 
direktivets  mål. 
6. For  på en mere  virkningsfuld  måde  at koordi-
nere den  kortfristede  økonomiske  politik  er der i til-
knytning  til Rådet  blevet  oprettet  en gruppe  bestå-
ende  af en repræsentant  for den  eller  de ansvarlige 
ministre  i hvert  af medlemslandene  og en repræsen-
tant fra Kommissionen.  Denne  gruppes  opgave  er at 
sørge  for den  gensidige  fortløbende  information  om 
medlemslandenes  kortsigtede  økonomiske  og 
monetære  politik  og samordningen  heraf  inden  for 
rammerne  af det af Rådet  vedtagne  program.  Desu-
den har  komiteen  fået  til opgave  så hurtigt  som 
muligt  at forelægge  Rådet  et forslag  til et direktiv, 
tagende  sigte  på at fremme  stabiliteten,  væksten  og 
den fulde  beskæftigelse  inden  for Fællesskabet. 
7. Endelig  har  resolutionen  af 21.  marts  1972 
bekræftet  det  kommissorium,  som  var  indeholdt  i 
resolutionen  af 22.  marts  1971,  opfordrende  Den 
monetære  Komité  og komiteen  af centralbankchefer 
til senest  den  30. juni  1972  at aflægge  en rapport,  om 
hvorledes  en europæisk  fond  for  monetært  samar-
bejde,  som  senere  skulle  indlemmes  i en fælles  orga-
nisation.  af centralbankerne,  skulle  organiseres,  og 
hvilke  opgaver  den  skulle  tillægges. 
Efter  at have  modtaget  denne  rapport  og de dertil 
knyttede  udtalelser  (cf pkt.  19)  blev  det  udvidede 
Fællesskabs  finansministre  i Rom  den  12. september 
1972  enige  om  at oprette  fonden  allerede  i første 
etape  af den  økonomiske  og monetære  union  og at 
overlade  ledelsen  af den  til komiteen  af centralbank-
chefer,  i overensstemmelse  med  hovedlinjerne  af den 
af Rådet  vedtagne  økonomiske  politik. 
Ministrene  understregede,  at den  europæiske  fond  for 
monetært  samarbejde  i det  første  stadium  skulle 
påtage  sig følgende  opgaver: 
— samråd  mellem  centralbankerne  angående  for-
holdsregler  for udsvingmargenernes  indsnævring, 
— multilateralisering  af de saldi,  som  skyldes  finan-
siering  i fællesskabsvalutaer  og multilateralisering 
af opgørelserne  inden  for Fællesskabet, 
— anvendelsen  til dette  formål  af en europæisk  reg-
neenhed, 
(*) EFT  nr. L 91 af 18. 4. 1972,  s. 13. — forvaltningen  af det  kortfristede  bistandssystem 
imellem  centralbankerne, 
Nr. C 94/4 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
Det blev  endvidere  under  hensyn  til nye  behov  be-
sluttet,  at den  meget  kortfristede  finansiering,  som 
blev oprettet  ved  aftalen  om  udsvingmargenernes 
indsnævring,  og det kortfristede  bistandssystem  skulle 
samles  inden  for  fonden  i et fornyet  system.  Med 
henblik  herpå  må det  kortfristede  bistandssystem  til-
passes  på det tekniske  plan  uden  dog  at forandre  dens 
væsentlige  aspekter,  herunder  især  konsultationspro-
ceduren. 
8. Ministrenes  enighed  blev  stadfæstet  i en erklæ-
ring,  som  blev  vedtaget  af det  udvidede  Fællesskabs 
stats-  og regeringschefer  ved  afslutningen  af deres 
møde  i Paris  den  19. og 20. oktober  1972. 
Heri  bekræftede  de deres  landes  vilje  til uigenkalde-
ligt at virkeliggøre  den  økonomiske  og monetære 
union  ved  at bekræfte  hele  indholdet  af de tekster, 
som var  blevet  vedtaget  af Rådet  og af repræsentan-
terne  af medlemslandene  den  22. marts  1971  og den 
21. marts  1972  og blandt  andet  princippet  om paral-
lelle fremskridt  på den  økonomiske  og monetære 
unions  forskellige  områder.  De nødvendige  beslutnin-
ger skal  tages  i løbet  af 1973  for at muliggøre  over-
gangen  til den  anden  etape  af den  økonomiske  og 
9. Dette  kapitel  er viet  en kortfattet  undersøgelse 
af konjunkturudviklingen  og inflationsproblemet  i 
hvert  af de 6 lande  i det oprindelige  Fællesskab  og i 
de tre tiltrædende  lande  (1). 
Selv"  om den  generelle  tilpasning  af valutakurserne, 
som fandt  sted  i december  1971,  kun  betød  en kort-
varig  ro på valutamarkederne,  bidrog  den  til at skaffe 
gunstigere  vilkår  for udviklingen  i den  internationale 
handel.  Denne  nød  også  godt  af den  hastigere 
vækstrate  i visse  af de større  industrilande,  blandt: 
hvilke  især  USA  fik en kraftig  stigning  i den  økono-
miske  aktivitet  ledsaget  af en aftagen  af pristtignin-
gerne.  Bruttonationalindkomstens  (BNI)  reelle  vækst 
nåede  over  6 pet.  i 1972  mod  2,7 pet.  i 1971,  medens 
det på grundlag  af BNI  beregnede  prisindeks  steg 
med kun  3,5 pet.  mod  4,7 pet. 
i1) Denne  udvikling  illustreres  af statistiske  tabeller  i 
bilag  II. monetære  union  den  1. januar  1974  og med  henblik 
på dens  fuldendelse  senest  den  31. december  1980. 
Stats-  og  regeringscheferne  erklærede  desuden,  at 
faste,  men  dog  justerbare  pariteter  mellem  valutaerne, 
udgør  et væsentligt  grundlag  for unionens  virkeliggø-
relse  og gav  udtryk  for deres  vilje  til inden  for Fæl-
lesskabet  at oprette  forsvarsmekanismer  og foran-
staltninger  til gensidig  støtte,  som  vil gøre  det muligt 
for landene  at respektere  disse  pariteter.  Med  henblik 
herpå  har  de besluttet,  at den  europæiske  fond  for 
monetært  samarbejde  skal  oprettes  inden  den  1. april 
1973  (1). Desuden  har  de kompetente  organer  inden 
for Fællesskabet,  bl.a.  Den  monetære  Komité,  fået  til 
opgave  at fremlægge  en rapport  om  tilpasningen  af 
det kortfristede  bistandssystem  senest  den  30. septem-
ber 1973  og en rapport  om betingelserne  for en grad-
vis sammenlægning  af valutareserverne  senest  den  31. 
december  1973  (2). 
(*) Rådet  har den  3. april  1973  vedtaget  et regulativ,  som 
opretter  den  europæiske  fond  for monetært  samarbejde 
(EFT  nr. L 89 af 5. 4. 1973,  s. 2). 
(2) Disse  to datoer  er blevet  fremsknydet  i anledning  af 
de begivenheder,  som  i begyndelsen  af 1973  fik Rådet 
til at beslutte  en fremskyndelse  af den  monetære 
unions  virkeliggørelse. 
I DET  UDVIDEDE  FÆLLESSKAB 
10. Efter  en vis stigning  i den  økonomiske  aktivitet 
i de første  måneder  i næsten  alle  lande,  delvis  forår-
saget  af tilfældige  faktorer  og især  de usædvanlige 
milde  klimaforhold,  er vækstraten  inden  for  Fælles-
skabet  taget  lidt  af. Dog  viste  en ny fremgang  sig un-
der årets  sidste  måneder. 
Væksten  i Fællesskabets  bruttoindkomst  nåede  allige-
vel ikke  ret meget  over  den  procent,  den  havde  nået  i 
1971  (3,7  mod  3,4 pet.,  se tabel  1). Dette  tal er resul-
tatet  af en næsten  uforandret  vækstprocent  i Holland, 
en lille  fremgang  i Tyskland,  Belgien  og Frankrig, 
medens  Italien  og Luxembourg  kunne  konstatere  en 
mærkbar  stigning  i forhold  til den  ringe  vækstprocent 
i 1971. 
I de fleste  lande  har  efterspørgslen  fra  udlandet  i 
årets  første  måneder  været  det vigtigste  element  i den 
aggregerede  efterspørgsel;  i Italien  og Luxembourg 
prægede  den  væksten  i den  økonomiske  aktivitet  hele KAPITEL  II 
DEN  ØKONOMISKE  OG  MONETÆRE  UNION 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/5 
året igennem.  Efterspørgslen  på hjemmemarkedet 
kom  dog  gradvis  til at spille  en vigtigere  rolle  som 
vækstfaktor.  Det private  forbrug  voksede  således  hur-
tigt, bl.a.  på grund  af de private  indkomsters  kraftige 
stigning.  Til gengæld  har  væksten  i virksomhedernes 
investeringer  været  afdæmpet  igennem  det  meste  af 
året i næsten  alle  lande;  den  gik endog  mærkbart  til-
bage  i Italien  og Holland. 
11. Den  mangel  på arbejdskraft,  som  endnu  ved 
årets  begyndelse  prægede  arbejdsmarkedet  i de fleste 
af medlemslandene  er gradvis  blevet  afdæmpet. 
Trods  en forhøjelse  af fremmedarbejdernes  antal  er-
farede  dog  Tyskland  og i mindre  grad  Frankrig  en 
fortsat  mangel  på arbejdskraft.  På trods  af den  forny-
ede opgang  i den  økonomiske  aktivitet  var arbejds-
løshedsprocenten  i de fleste  lande  ved  slutningen  af 
1972  større  end  året  før.  For en stor  del skyldes  dette 
strukturelle  faktorer  som  arbejdsløsheden  blandt  un-
ge, der søger  beskæftigelse  for første  gang,  arbejds-
kraftens  utilstrækkelige  geografiske  bevægelighed, 
mangel  på kvalificeret  arbejdskraft,  som  bl.a.  skyldes 
tilpasningsvanskelighederne  til den  tekniske  udvik-
ling. 
12. På  trods  af den  begrænsede  vækst  i aktiviteten 
forblev  inflationstakten  på et højt  niveau  hele  året 
igennem;  i begyndelsen  af efteråret  steg  den  endog 
mærkbart  i alle lande. 
I årene  forud  havde  det økonomiske  samkvem  med 
udlandet  bidraget  til at holde  inflationspresset  i gang 
i medlemslandene;  prisstigningerne  på de importerede 
råvarer  virkede  også  i denne  retning  i 1972.  Men  de 
indenlandske  årsager  har dog  efterhånden  indtaget  en 
stadig  vigtigere  plads  blandt  faktorerne  bag  inflatio-
nen i Fællesmarkedet.  I denne  henseende  må  man 
nævne  mangelen  på visse  landbrugsvarer  og den  fort-
satte  vækst  i lønomkostningerne  med  en rate,  der 
i alle  medlemslande  oversteg  stigningstakten  i pro-
duktiviteten.  Alt  i alt har  prisstigningerne  for  for-
brugsvarer  været  endnu  højere  i år end  i 1971  (se 
tabel  nr. 2). 
13. Konjunkturudviklingen  i de nye  medlemslande 
viser  fælles  træk  med  den,  der kan  iagttages  inden  for 
Fællesskabet:  kraftige  inflatoriske  tendenser  og en 
moderat  vækst  bortset  fra Danmark,  hvor  såvel  kapi-
talapparat  som  arbejdskraft  ikke  var fuldt  udnyttet.  I 
anden  halvdel  af 1972  var  arbejdsløsheden  dog  fal-
dende  i England  og Danmark,  medens  den  fortsat 
voksede  lidt i Irland. 
14. Eksporten  fra  medlemslandene  til tredjelande 
voksede  kraftigt  i første  halvår,  var derpå  aftagende, 
for igen  at stige  hurtigt  i årets  sidste  måneder,  og sluttallene  for 1972  viser  en eksportstigning  på 11,9 
pet., medens  importen  steg  med  6,9 pet.  På grund  af 
dette  forhold  og under  hensyntagen  til forbedringen 
af medlemsstaternes  bytteforhold  som  følge  af den 
generelle  tilpasning  af valutakurserne,  viser  Fælles-
skabets  handelsbalance  en positiv  saldo  på ca.  4,7 
milliarder  dollars  mod  1,5  milliard  dollars  i 1971 
(cif-fob  på basis  af toldstatistikkerne). 
Betalingsbalancesituationen  udviklede  sig forskelligt  i 
de tre ansøgerlande.  Underskuddet  på de løbende 
poster  var mindre  end  i fjor  i Irland  og især  i Dan-
mark.  For  Englands  vedkommende  var  der  tale  om 
en stærk  svækkelse,  idet  en ugunstig  udvikling  i 
udenrigshandelen  har  medført,  at overskuddet  på de 
løbende  poster,  som  i 1971  var 1 051 mill.  pund,  så 
godt  som  helt  er forsvundet  i 1972. 
15. På  trods  af et voksende  underskud  på de ensi-
dige overførsler  er overskuddet  på de seks'  løbende 
poster  alligevel  steget  yderligere.  På grund  af den 
relative  ro på valutamarkedet  har nettokapitalimpor-
ten, såvel  den  lang-  som  den  kortfristede,  været 
mærkbart  mindre  end  i 1971.  Derfor  er overskuddet 
på betalingsbalancen  faldet  fra 8 milliarder  dollars  til 
5,5 milliarder.  Dette  overskud  gav  sig udtryk  i en 
stigning  i Valutareserverne  (nettoreserver  i guld  og 
valuta,  reserveposition  i IMF,  SDR  på 6,7 milliarder 
og et fald  i bankernes  kortfristede  nettoposition  på 
1,2 milliarder  dollars  (cf tabel  3 vedr.  landenes  beta-
lingsbalancesituation)  . 
Udviklingen  i kapitalbevægelserne  spillede  også  en 
væsentlig  rolle  for USA's  betalingsbalancesituation  i 
1972:  underskuddet  (beregnet  på official  settlements 
basis)  reduceredes  til 10,3  milliarder  dollars  (mod 
30,4 milliarder  i 1971).  Denne  forbedring  skyldes 
især,  at den  store  eksport  af kortfristet  kapital,  som 
fandt  sted  i 1971,  blev  efterfulgt  af en bevægelse  i 
modsat  retning.  Samtidig  blev  underskuddet  på de 
langfristede  kapitalp'oster  reduceret  på grund  af et 
fald i den  amerikanske  investeringer  i udlandet  samt 
en stigning  i de udenlandske  investeringer  i USA.  Til 
gengæld  viste  handelsbalancen  et rekordagtigt  un-
derskud  på 6,8 milliarder  dollars  bl. a. på grund  af en 
stærkt  forøget  import,  især  fra  Japan  og Canada. 
Derfor  er basisbalancens  negative  saldo  forblevet 
nogenlunde  på samme  niveau  som  i 1971. 
16. Alle  medlemslandenes  myndigheder  var  ved 
årets  begyndelse  enige  om,  at det  ville  være  hen-
sigtsmæssigt  at ændre  på den  mere  eller  mindre 
ekspansive  økonomiske  politik,  som  de siden  midten 
af 1971  havde  ført  for at forebygge  et mærkbart  kon-
junkturfald.  Efterhånden  som  der viste  sig sikre  tegn 
på en ny konjunkturstigning  og prisstigningerne  tog 
Nr. C 94/6 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.  73 
til, belv  den  økonomiske  politik  dog  gjort  mere 
restriktiv  i de lande,  som  mest  nærmede  sig den fulde 
beskæftigelse.  I det  omfang  finanspolitikken  ikke 
kom  til anvendelse  for  at begrænse  inflationsraten, 
måtte  hovedvægten  lægges  på penge-  og kreditpoli-
tikken.  Denne  havde  til sigte  at bremse  den  — ikke 
mindst  af den  umådelige  stigning  i bankudlånene  be-
tingede  — hastige  vækst  i pengemængden,  som  havde 
ledsaget  det forstærkede  inflationspres  (se tabel  4 og 
5). Desuden  har flere  lande  skærpet  den  økonomiske 
politik  ved direkte  indgreb  på priser  og indkomster. 
17. I  erkendelse  af den  stærke  gensidige  afhængig-
hed, der  fremover  vil karakterisere  den  økonomiske 
udvikling  i medlemslandene  og i erkendelse  af den 
risiko,  som  et vedvarende  inflationspres  indebærer 
for Fællesskabets  harmoniske  udvikling,  har  Fælles-
skabets  instanser  besluttet  at underbygge  de nationale 
foranstaltninger  gennem  en koordineret  indsats. 
Rådet  vedtog  derfor  på basis  af et forslag  fra Komi-
teen den  5. december  1972  en resolution  om kampen 
mod  inflationen  (1), ifølge  hvilken  medlemslandene 
skal bestræbe  sig på at reducere  stigningen  i forbrugs-
priserne  til 4 pet.  mellem  december  1972  og slutnin-
gen af 1973.  De tiltrædende  lande  godkendte  dette 
mål og erklærede  sig villige  til at iværksætte  de nød-
vendige  foranstaltninger  under  hensyntagen  til deres 
respektive  situation. 
Rådet  tillægger  fortsat  pengepolitikken  en væsentlig 
rolle  i den  samlede  indsats,  der berører  flere  forskel-
lige områder  inden  for økonomisk  politik.  Ifølge  reso-
lutionen  skal  medlemslandene  bl.a.  gradvis  nedbringe 
vækstraten  i pengemængden  (penge  og quasi-penge) 
til vækstraten  i bruttonationalindkomsten  (målt  i 
faste  priser)  forhøjet  med  en normativ  prisstignings-
rate,  der skal  fastsættes  under  hensyntagen  til målene 
for den  økonomiske  politik  i sin helhed  samt  den 
strukturelle  udvikling  i forholdet  mellem  pen-
gemængden  og nationalindkomst.  Dette  mål  skal  nås 
senest  ved  slutningen  af 1974.  Desuden  omtaler  reso-lutionen  hele  den  række  af instrumenter,  som  skal 
være  til rådighed  for  medlemslandene  med  henblik 
på hurtig  påvirkning  af renteforholdene,  likviditeten 
og om nødvendigt  af den  samlede  kredit.  For  at hin-
dre at de forventede  resultater  ved  anvendelsen  af 
disse  instrumenter  skal  blive  modvirket  ved  en uøn-
sket kapitaltilstrømning  udefra  opfordres  medlems-
landene  til i givet  fald  at stramme  deres  kontrolforan-
staltninger  på dette  område.  Det  blev  aktuelt  i begyn-
delsen  af 1973. 
18. Efter  vedtagelsen  af denne  resolution  er mange 
foranstaltninger  blevet  truffet  eller  forstærket  i det 
udvidede  Fællesskabs  medlemslande  især  inden  for 
det penge-  og kreditpolitiske  område.  Alle  landes 
centralbanker  har  forhøjet  refinansieringstaksterne. 
Ved årets  slutning  nåede  diskontoen  — som  oftest 
var stigende  —- 9 pet.  i England,  8 pet.  i Irland,  7,5 
pet. i Frankrig,  7 pet.  i Danmark,  5 pet.  i Belgien,  4,5 
pet. i Tyskland,  4 pet.  i Italien  og Holland  (se tabel 
6). Rentestigningen  manifesterede  sig også  på penge-
markedet  og var  mere  eller  mindre  mærkbar  på 
kapitalmarkedet  i næsten  alle  lande  i det udvidede 
Fællesskab. 
Foranstaltninger  med  sigte  på at dæmpe  væksten  i 
pengemængden  er blevet  truffet  eller,  hvor  restriktive 
virkemidler  af denne  art allerede  var  taget  i brug, 
forstærket:  i Tyskland  blev  bankernes  rediskonte-
ringsloft  sænket  flere  gange.  I Frankrig  blev  reserve-
kravene  skærpet  bl.a.  ved en forhøjelse  af reservekra-
vet på udlånsstigningen  fra  15 til 33 pet,  ligesom 
lånevilkårene  for private  og til boligfinansiering  blev 
strammet.  I Belgien  blev  den  frivillige  aftale  mellem 
Banque  Nationale  de Belgique  og bankerne  vedr. 
neutralisering  af ubundne  reserver  forlænget  og 
udbygget.  I Luxembourg  indførte  man  en kvantitativ 
begrænsning  af forbrugskreditterne.  Bank  of England 
anvendte  metoden  med  »special  deposits«.  Den  irske 
centralbank  indførte  et system  med  likviditetskoeffi-
cienter  for  at lette  kreditkontrollen,  medens  Dan-
marks  Nationalbank  forlængede  kreditloftet  og for-
højede  visse  genbelåningssatser. 
(*) EFTnr.  C 133 af 23. 12. 1972,  s. 12. 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/7 
KAPITEL  III 
DEN  MONETÆRE  KOMITES  VIRKSOMHED 
19. Som  allerede  nævnt  i indledningen  har arbejdet 
i Den  monetære  Komité  især  ligget  inden  for  ram-
merne  af de bestræbelser,  som  sigter  mod  på den  ene 
side virkeliggørelsen  af den  økonomiske  og monetære 
union  og på den  anden  en reform  af det  internatio-
nale valutasystem. 
Fra årets  begyndelse  bidrog  komiteen  til Kommissio-
nens  udarbejdelse  af et udkast  til den  resolution,  som 
Rådet  vedtog  den  21.  marts  1972.  Som  allerede 
nævnt  gav  resolutionen  Den  monetære  Komité  og 
komiteen  af centralbankdirektører  til opgave  at udar-
bejde  en rapport  om organisation,  funktion  og statut-
ter for en europæisk  fond  for monetært  samarbejde. 
En fælles  gruppe  dannet  af medlemmer  af begge 
komiteer  udarbejdede  en rapport,  som  komiteerne 
anvendte  som  arbejdsgrundlag,  da de henholdsvis  den 
5. september  og den  11. september  1972  sendte  deres 
svar til Rådet  og Kommissionen  (1), et svar,  som 
finansministrene  i stor  udstrækning  byggede  på ved 
udarbejdelsen  af fondens  karakteristika  under  deres 
møde  i Rom  (se.  § 7). 
20. Den  monetære  Komité  var allerede  i 1971  ble-
vet opfordret  til at udtale  sig i forbindelse  med  forbe-
redelsen  af direktivet  om regulering  af de internatio-
nale kapitalbevægelser,  som  ligeledes  blev  vedtaget  af 
Rådet  den  21.  marts  1972.  Dette  direktiv  fastsætter, 
at Den  monetære  Komité  er Kommissionen  behjælpe-
lig med  at fastholde  en nær  samordning  mellem  de 
kompetente  myndigheders  politik  på dette  område  i 
de forskellige  medlemslande.  Med  henblik  herpå  har 
Den monetære  Komité  i marts  måned  nedsat  en ad 
hoc gruppe,  hvis  opgave  det er at registrere  alle  de in-
strumenter,  som  medlemslandene  råder  over,  uanset 
om de er fastsat  i direktivet  eller  ej. Senere,  i oktober 
måned,  nedsatte  komiteen  en ny gruppe,  som  i fæl-
lesskab  skal  analysere  anvendelsen  af disse  instru-
menter  samt  af sådanne  instrumenter,  som  medlems-
landene  eventuelt  vil tage  i anvendelse  i fremtiden. 
21. Under  de forberedende  drøftelser  af Kommis-
sionens  forslag  vedrørende  inflationsbekæmpelse  (§ 
17) har  komiteen  på basis  af en rapport,  udarbejdet 
af dens  stedfortrædergruppe,  undersøgt  hvilke 
monetære  foranstaltninger,  der kunne  indgå  i en ge-
nerel  økonomisk  politik.  Komiteen  havde  den  opfat-
telse,  at det  ville  være  et rimeligt  mål,  at væksten  i pengemængden  ikke  oversteg  væksten  i bruttonatio-
nalindkomsten  i løbende  priser.  Det  stod  dog  samti-
dig komiteen  klart,  at de betydelige  forskelle,  der 
kunne  konstateres,  dels  i de forskellige  landes  koft-
junktursituation,  dels  i den  grad  af betydning  man'til-
lagde  sammenhængen  mellem  udviklingen  i pen-
gemængde  og priser,  indebar,  at gennemførelsen  af ét 
sådant  mål  ville  betyde  en økonomisk  stramning  af 
forskellig  intensitet  og forskellige  tidsgrænser  for  de 
forskellige  medlemslande.  Desuden  har  uensartethe-
den i de for medlemslandene  til rådighed  stående  sæt 
af virkemidler,  det  være  sig på grund  af deres  sam-
mensætning  eller  deres  anvendelsesmuligheder,  til-
skyndet  komiteen  til at anbefale,  at man  overlader 
valget  af virkemidler  til de enkelte  lande.  Samtidig  er-
kendes  det udvidede  Fællesskabs  interesse  i, at disse 
instrumenter  i en nær  fremtid  bliver  supplerede  og 
samordnede. 
22. Komiteen  har  fulgt  den  monetære  og finan-
sielle  situation  i medlemslandene;  der  har  været  flere 
konsultationer,  bl.a.  i anledning  af den  engelske  rege-
rings  beslutninger  i juni  måned. 
Den har  desuden  vedtaget  to udtalelser  (2) til Rådet 
og Kommissionen;  den  ene  drejer  sig om  omveks-
lingsforholdet  mellem  på den  ene  side  regningsenhe-
den og andre  valutaer  og på den  anden  side  engelske 
og irske  pund  i transaktioner  vedrørende  den  fælles 
landbrugspolitik;  den  anden  vedrørte  problemerne 
omkring  Kommissionens  forslag  til direktiv  om 
ophævelse  af begrænsninger  i etableringsfriheden  og 
den fri udveksling  af tjenesteydelser  ved  selvstændig 
virksomhed  inden  for banker  og andre  pengeinstitut-
ter. Denne  sidste  udtalelse,  som  blev  udarbejdet  på 
basis  af et arbejde,  udført  af en ad hoc  gruppe,  gjorde 
det muligt  at udfærdige  en fortegnelse  over  banktje-
nesteydelser,  som  findes  i det  direktivforslag,  som 
Rådet  er i gang  med  at behandle.  Endelig  er komiteen 
blevet  rådspurgt  af Kommissionen  angående  et for-
slag til direktiv  om fremme  af stabilitet,  vækst  og fuld 
beskæftigelse  inden  for  Fællesskabet,  i overensstem-
melse  med  Rådets  resolution  af 21. marts  1972. 
23. Arbejdsgruppen  vedrørende  Værdipapirmarke-
der har  regelmæssigt  analyseret  udviklingen  på de 
finansielle  markeder  i medlemslandene  og på de in-
ternationale  markeder.  Desuden  har den  gennemdrøf-
(*) Den  monetære  Komités  udtalelse  findes  i bilag  III. (2) Disse  udtalelser  findes  i bilag  III. 
Nr. C 94/8 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.  73 
tet, hvordan  man  kunne  fremme  en koordinering  af 
medlemslandenes  politik  vedr.  deres  finansielle  mar-
keder.  En rapport  om  dens  aktivitet  er blevet  udar-
bejdet  og Den  monetære  Komité  har  godkendt  dens 
konklusioner  (1). 
24. Som  i de forrige  år har Komiteen  brugt  en stor 
del af sin tid til at drøfte  de internationale  valutapro-
blemer.  Man  har  diskuteret  mulighederne  for  en 
fælles  stillingtagen  til hovedpunkterne  i en reform  af 
det internationale  valutasystem,  oprettelsen  af 20-
komiteen  som  et nyt  »forum«  for forhandlinger  og 
om en eventuel  tildeling  af særlige  trækningsrettighe-
der i anden  periode.  Komiteens  fælles  konklusioner 
med hensyn  til hovedpunkterne  dannede  grundlaget 
for den  enighed,  der kom  til udtryk  ved  det udvidede 
Fællesskabs  finansministermøde  i London  den  17. og 
18. juli  1972,  og som  blev  bekræftet  på topmødet  i 
Paris  den  19. og 20. oktober.  Den  hviler  på følgende 
principper:  faste,  men  justerbare  pariteter;  valutaernes 
generelle  konvertibilitet;  en  effektiv  international 
regulering  af verdens  forsyning  med  likviditet;  en 
reduktion  i anvendelsen  af nationale  valutaer  som 
reservevaluta;  en effektivt  og retfærdigt  virkende  til-
pasningsproces;  lige  rettigheder  og forpligtelser  for 
alle systemets  deltagere;  nødvendigheden  af at 
begrænse  de destabiliserende  virkninger  af de kortfri-
stede  kapitalbevægelser;  hensyntagen  til U-landenes 
interesser. 
Medlemslandene  henledte  opmærksomheden  på disse 
målsætninger  under  IMF's  årlige  årsmøde  i Washing-
H Denne  rapport  findes  i bilag  V. ton fra den 25. til den  29. september  1972.  Uden  nød-
vendigvis  at være  enig  i alle  disse  synspunkter  er-
kendte  alle  deltagerne  nødvendigheden  af en reform 
af det internationale  valutasystem  og tilkendegav  de-
res vilje  til at indlede  konkrete  forhandlinger  herom. 
25. Idet  komiteen  var klar  over,  hvor  vigtigt  det er, 
at det udvidede  Fællesskab  indtager  et fælles  stand-
punkt  i disse  forhandlinger,  besluttede  den  at holde 
systematiske  koncertationer  om  dagsordenpunkterne 
for møderne  i 20-komiteen  og dens  stedfortræder-
gruppe,  som  har  fået  til opgave  at undersøge  alle 
aspekter  af reformproblematikken. 
Med  henblik  herpå  og ifølge  det mandat,  komiteen 
har fået  af finansministrene  ved  deres  møde  i Lon-
don,  har  komiteen  viet  mange  af sine  møder  i slut-
ning  af 1972  og i begyndelsen  af 1973  til at undersøge 
problemerne  omkring  valget  af det nye  systems  »nu-
meraire«,  optøning  af guldbeholdningerne,  afvikling  i 
primære  reseraktiver,  konsolidering  af dollarbehold-
ningerne,  kontrol  med  de kortfristede  kapitalbevægel-
ser, tilpasningsprocessen  og i forbindelse  hermed  an-
vendelsen  af kvantitative  indikatorer.  På dette  sidste 
punkt  var  komiteen  i stand  til at skitsere  et fælles 
standpunkt,  der blev  nedfældet  i en note  til 20-komi-
teens  stedfortrædergruppe  (2). Dette  standpunkt  blev 
desuden  fremlagt  af den  fungerende  formand  for 
Fællesskabernes  Råd  under  20-komiteens  minister-
møde  i Washington  den  26. og 27. marts  1973. 
(2) Dette  dokument  findes  i bilag  IV. 
BILAG  1 
KOMITEEN:  MEDLEMMER  OG  SUPPLEANTER 
Formand: 
B. Clappier Sous-gouverneur  de la Banque  de France  (Paris) 
Næstformand: 
Dr. O. Emminger 
Prof.  Dr. C. J. Oort Vizepråsident  der Deutschen  Bundesbank  (Frankfurt) 
Thesaurier-general  bij  het  Ministerie  van  Financién  (The 
Hague) 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/9 
Medlemmer  i øvrigt: 
F. Boyer  de la Giroda) 
M. D'Haeze 
C. de Strycker 
Dr. W. Hankel 
til 14. maj  1972 
Dr. D. Hiss 
efter  17. maj  1972 
C. Lamboray 
Mr A. W. R. Baron  Mackay 
Prof.  G. Miconi 
Dott  U. Mosca 
Dott.  R. Ossola 
C. Pierre-Brossolette 
J. Schmitz 
Formand  for suppleanterne 
Prof.  Dr. J. Mertens  de Wilmars  Conseiller  économique  de la Banque  nationale  de Belgique 
(Brussels) 
Chef  du service  des  affaires  internationales  å la direction  du 
trésor  — Ministére  de l'économie  et des finances  (Paris) 
Ministerie  van  Financién  (The  Hague) 
Commissaire  au contråle  des banques  (Luxembourg) 
SADIBA  (Perugia) 
Ispettore  — Ministero  del commercio  estero  (Rome) 
Bankdirektor  — Deutsche  Bundesbank  (Frankfurt) 
Directeur  général  des études  å la Banque  de France  (Paris) 
Conseiller  å l'administration  de la trésorerie  et de la dette 
publique  — Ministére  des finances  (Brussels) 
Director  in the Directorate-General  for Economic  and  Finan-
cial Affairs,  Commission  of the European  Communities  (Brus-
sels) 
Inspecteur  des finances  (Luxembourg) 
Onderdirecteur  van  de Nederlandsche  Bank  N.V.  (Amsterdam) 
Regierungsdirektorin  —  Bundesministerium  der  Finanzen 
(Bonn) 
Director  in the Directorate-General  for Economic  and  Finan-
cial Affairs,  Commission  of the European  Communities  (Brus-
sels) 
Sekretariat 
G. Morelli 
G. Lermen Director  in the Directorate-General  for Economic  and  Finan-
cial Affairs,  Commission  of the European  Communities  (Brus-
sels) 
Directeur  général  de l'administration  de la trésorerie  et de la 
dette  publique  — Ministére  des finances  (Brussels) 
Vice-gouverneur  de la Banque  nationale  de Belgique  (Brus-
sels) 
Ministerialdirektor  — Bundesministerium  fur Wirtschaft  und 
Finanzen  (Bonn) 
Ministerialdirektor  —  Bundesministerium  der  Finanzen 
(Bonn) 
Directeur  adjoint  de la Caisse  d'épargne  de l'Etat  (Luxem-
bourg) 
Directeur  van  de Nederlandsche  Bank  N.V.  (Amsterdam) 
Direttore  generale  del  Tesoro  —  Ministero  del  Tesoro 
(Rome) 
Director-General  for  Economic  and  Financial  Affairs,  Com-
mission  of the European  Communities  (Brussels) 
Vicedirettore  generale  della  Banca  d'Italia  (Rome) 
Directeur  du trésor  au ministére  de Péconomie  et des finances 
(Paris) 
Conseiller  de  gouvernement  au  ministére  des  finances 
(Luxembourg) 
Suppleanter  i øvrigt 
J. de Larosiére 
Drs. G. de Man 
A. Dondelinger 
Dott.  L. Fronzoni 
Dott.  D. Gagliardi 
G. Jennemann 
H. Koch 
M. Meulemans 
Dr. B. Molitor 
M. Schmit 
Drs. A. Szasz 
Dr. G. "Willmann 
' G. Wissels 
Nr. C 94/10 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
BILAG  II 
1. TABEL 
STIGNING  AF BRUTTONATIONALPRODUKTET  I FASTE  PRISER 
(i %) 
1971/1970 1972/1971 
Den tyske  Forbundsrepublik 2,7 2,9 
Belgien 3,7 3,8 
Frankrig 5,0 5,3 
Italien 1,4 2,9 
Luxembourg 0,7 3,5 
Holland 4,3 4,2 
De Seks 3,4 3,7 
Danmark 4,3 5,1 
Irland 3,0 3,0 
England 1,2 2,4 
2. TABEL 
STIGNINGEN  I FORBRUGERPRISERNE 
(i %) 
December  1971 
December  1970 December  1972 
December  1971 
Den tyske  Forbundsrepublik 5,8 6,5 , 
Belgien 5,6 6,4 
Frankrig 6,0 6,9 
Italien 4,7 7,4 
Luxembourg 5,4 5,9 
Holland 8,4 7,9 
Danmark 5,1 7,3 
Irland 8,6 (i) 8,2 O 
England 9,0 7,7 
i1) November/november. 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/11 
3. TABEL 
BETALINGSBALANCEN 
(i millioner  af eur.  RE) 
Løbende 
poster  (l) Langfristet 
kapital Kortfristet 
kapital  (2) Tildeling  af 
særlige 
trækningsrettig-I alt 
Den tyske  Forbunds-
republik 
1971 310 1786 2 053 171 + 4 320 
1972 378 3 719 507 170 + 4 774 
B.L.Ø.U. 
1971 830 — 226 — 96 72 + 580 
1972 1 023 — 454 — 179 71 + 461 
Frankrig 
1971 525 3 1 334 161 + 2 023 
1972 525 — 725 530 160 + 490 
Italien 
1971 789 128 — 60 107 + 964 
1972  (3) — 22 — 929 10 106 — 835 
Holland 
1971 128 336 61 75 + 600 
1972 1 205 — 718 355 74 + 916 
Danmark 
1971 — 420 + 400 + 103 28 + 111 
1972 — 92 + 380 — 165 28 + 151 
Irland 
1971 — 168 + 374 12 + 268 
1972 — 144 + 254 12 + 122 
England 
1971 2 523 5 224 300 + 8 047 
1972 43 — 3 078 297 — 2 738 
(1) På transaktionsbasis  for Tyskland*  Frankrig,  Danmark,  Irland,  England  på betalingsbasis  for B.L.Ø.U.,  Italien,  Holland. 
(2) Iberegnet  fejl  og udeladelser:  for de Seks  er bankforretninger  ikke  medregnet. 
(3) December  1971  til november  1972. 
4. TABEL 
STIGNING  I PENGEMÆNGDEN 
«.%) 
December  1971 
December  1970 December  1972 
December  1971  (x) 
M 1 M 2 M 1 M 2 
Den tyske  Forbundsrepublik 12,3 14,5 14,6 17,0 
B.L.Ø.U. 10,1 12,3 14,0 16,1 
Frankrig 11,1 17,6 15,4 (2) 18,5 (2) 
Italien 18,8 17,3 19,1 18,9 
Holland 15,0 8,1 17,6 11,8 
Danmark 
o o 9,6 17,1 15,1 
Irland (3) (3) 16,0 14,2 
England 10,9 13,0 («) 13,6 25,8 (4) 
M 1 = Primær  pengeforsyning  hos  borgerne  + indskud  på anfordring  i pengeinstitutterne. 
M 2 = M 1 + indskud  på opsigelse  i pengeinstitutterne. 
(*) November  1972/november  1971,  Italien. 
(2) Foreløbige  tal. 
(3) Tal  mangler  på grund  af bankstrejke. 
(4) M 3. 
Nr. C 94/12 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.  73 
5. TABEL 
STIGNING  I BANKERNES  UDLÅN  TIL  VIRKSOMHEDER  OG  PRIVATE 
a %; 
December  1971 
December  1970 December  1972 
December  1971 
Den tyske  Forbundsrepublik + 13,8 + 15,9 
Frankrig + 20,2 + 22,5 
Italien  (x) + 12,6 + 16,1 
Holland + 14,4 + 16,1 
Belgien  (x) + 15,4 + 18,6 
Luxembourg  (*) + 31,8 + 36,6 
Danmark + 4,4 + 12,3 
Irland n. d. (2) + 33,6 
England + 17,3 + 51,11 
i1) September  1972. 
(2) Tal  mangler  på grund  af bankstrejke. 
6. TABEL 
DISKONTOEN 
(i årlig  %) 
31. december 
1971 31. marts 
1972 31972"1 30. september 
1972 31. december 
1972 
Den tyske  Forbunds-
republik 4- 3- 3- 3,- 4 Vi 
B.L.Ø.U. 5 Vi 4,- 4- 4,- 5-
Frankrig 6 Vi 6- 5% 5% 7 Vi 
Italien 4 Vi 4- 4- 4- 4,-
Holland 5~ 4,~ 4,- 3,— 4-
Danmark 7 Vi 7- 8- s — 7,-
Irland' 418/16 413/16 6V16 73/16 8-
England 5 — 5 — 6,— 6,— 9,-
9.11.  73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/13 
BILAG  III 
Bruxelles,  den  17. januar  1972. 
DEN  MONETÆRE  KOMITES  UDTALELSE 
I henhold  til et kommissiorium  givet  af Rådet  under  dets  møde  den  8. og 9. juni  1970  har 
komiteen  undersøgt  visse  problemer  i forbindelse  med  Kommissionens  forslag  til direktiv  om 
ophævelse  af begrænsninger  i etableringsfriheden  og den  fri udveksling  af tjenesteydelser  ved 
selvstændig  virksomhed  inden  for banker  og andre  pengeinstitutter. 
Efter  at have  drøftet  sagen  konstaterede  komiteen,  at hverken  den  frie  etableringsret  eller  den 
fri udveksling  af tjenesteydelser,  som  ikke  knytter  sig til kapitalbevægelser,  rejser  nogen  proble-
mer for medlemslandene  ud fra penge-  og kreditpolitiske  synspunkter. 
Med  hensyn  til de tjenesteydelser,  som  knytter  sig til kapitalbevægelser,  mener  komiteen,  at 
rådsdirektiver  på nuværende  stadium  bør  begrænses  til kun  at komme  til anvendelse  på de tje-
nesteydelser,  der knyttet  sig til de operationer,  som  er opført  på bilagets  liste  A og B til det før-
ste og det andet  direktiv  om frigivelsen  af kapitalbevægelserne.  Den  mener  at det med  henblik 
herpå  ville  være  nyttigt  at vedføje  vedlagte  liste  over  de tjenesteydelser,  der knytter  sig til de 
omtalte  operationer,  som  bilag  til direktivforslaget. 
Bankernes  husagitation  for  at hverve  nye  kunder  rejser  desuden  et problem,  som  ikke  er af 
penge-  eller  kreditpolitisk  art,  men  vedrører  beskyttelsen  af spareren.  I den  udstrækning  denne 
praksis  får betydning  for den  monetære  politik  er det nødvendigt  at finde  en teknisk  lønsing, 
som pålægger  ikke-bosiddende  i et af medlemslandene  de samme  vilkår  som  de bosiddende. 
Endelig,  til imødegåelse  af at større  kapitalbevægelser  evt.  modvirker  et medlemslands 
monetære  politik  i modsat  retning  af den  tilsigtede;  foreslår  komiteen,  at der  indføjes  en be-
stemmelse  i direktivet  tagende  sigte  på, at dette  ikke  kan  påkaldes  med  henblik  på at hindre 
samarbejdet  mellem  medlemsstaternes  monetære  myndigheder. 
BILAG 
Tjenesteydelser  inden  for bankvirksomhed  i forbindelse  med  de kapitalbevægelser,  der er nævnt 
i listerne  A og B i bilag  I til den  første  direktiv  af 11. maj  1960,  suppleret  og ændret  ved  det 
andet  direktiv  af 18. december  1962  (*) 
LISTE  A 
Direkte  investeringer 
— Kommercielle  og finansielle  oplysninger  (undersøgelse  af kommercielle  muligheder,  solvens-
oplysninger  om kunder,  statistiske  data,  fremsendelse  af regnskabsoplysninger); 
— Bistand  od repræsentation  over  for myndigheder  (administrative  og retslige)  og andre  kom-
petente  instanser; 
— Råd  og bistand  til virksomheder  med  henblik  på deres  eventuelle  sammenslutning  (søgen 
efter  kompagnoner  i udlandet,  sagskyndige  vurderinger  osv.); 
(') De med  kursiv  trykte  værdipapirer  svarer  til de punkter,  der  er opført  i listerne  A og B i de nævnte  direktiver 
om kapitalbevægelser. 
Nr.C  94/14 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
— Hjælp  til masseopkøb  af aktier  (særligt  til offentlige  købstilbud)  med  henblik  på opnåelse  af 
kontrol  med  en virksomhed  (børsformaliteter,  ejendomsvurderinger  og værdiansættelser, 
osv.); 
— Fysisk  udskiftning  af værdipapirer;  (*) 
— Forvaring  af værdipapirer; 
— Udlevering  af værdipapirer  tildelt  aktionærerne  i et selskab. 
Afvikling  af direkte)  investeringer 
— Kommercielle  og finansielle  oplysninger  (undersøgelse  af kommercielle  muligheder  osv.); 
— Bistand  og repræsentation  over  for myndigheder  (administrative  og retslige)  og andre  kom-
petente  instanser; 
— Råd  og bistand  til virksomheder  med  henblik  på at lette  dispositionerne  ved  afvikling; 
— Hjælp  til massesalg  af aktier; 
— Fysisk  udskiftning  af værdipapirer; 
— Forvaring  af værdipapirer. 
Investeringer  i fast ejendom  og disse  afvikling 
— Kommercielle  og finansielle  oplysninger; 
— Bistand  og repræsentation  over  for myndigheder  (administrative  og retlige)  og andre  kompe-
tente  instanser; 
— Råd  og bistand  ved  investeringer  og deres  afvikling; 
— Administration  af ejendomme  (bistand  og repræsentation  ved  deres  vedligeholdelse,  udlej-
ning  osv.); 
— Bistand  ved  stillelse  og eventuel  frigørelse  af sikkerhed  og garantier  af enhver  art,  der ikke 
ydes  af en bank. 
Kapitalbevægelser  af personlig  karakter 
— Administration  af dødsboejendomme  (betaling  af skatter,  eftersøgning  af personer  osv). 
Ydelse  og tilbagebetaling  af kort-  og mellemfristede  kreditter,  der  står  i forbindelse  med  vare-
handelsforretninger  eller  tjenesteydelser,  i hvilke  en valutaudlcending  er parthaver 
— Kommercielle  og finansielle  oplysninger  (undersøgelse  af kommercielle  muligheder  osv.); 
— Bistand  og repræsentation  over  for myndigheder  (administrative  og retlige)  og andre  kompe-
tente  instanser; 
— Råd  i forbindelse  med  virksomhedens  finansielle  ledelse; 
— Inddrivelse  af fordringer; 
— Inkasso  af veksler; 
— Domicilering  af veksler; 
— Administration  af rembours; 
— Bistand  ved  stillelse  og eventuel  frigørelse  af sikkerhed  og garantier  af enhver  art,  der ikke 
ydes  af en bank; 
(i) Værdipapirer  er defineret  i de forklarende  bemærkninger,  der  er knyttet  som  bilag  til det  første  direktiv 
udstedt  i medfør  af artikel  67. Disse  definitioner  er anvendt  i denne  fortegnelse. 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/15 
— Spærring  af kontanter,  effekter  eller  værdipapirer,  der tilhører  en kunde,  og som  yder  garanti 
for en forpligtelse  fra dennes  side  over  for tredjemand; 
— Agentvirksomhed  for tredjemands  regning; 
— Tjenesteydelser  i forbindelse  med  factoring. 
Kaution,  andre  garantier  og panterettigheder  samt  de hermed  sammenhængende  overførsler 
(sikkerhed  og garanti  ydet  af en bank). 
Arveafgifter 
— Oplysninger  om afgifter; 
— Sikkerhed  for afgifter. 
Andre  kapitaldispositioner  i forbindelse  med  liste  A 
Disse  andre  dispositioner  bedømmes  med  hensyn  til bankvirksomhed  kun  som  overførselsdispo-
sitioner. 
LISTE  B 
Omsætning  af værdipapirer,  der handles  på børser,  med  undtagelse  af andele  i investeringsfonds 
— Modtagelse  af ordrer  om køb  og salg; 
— Bistand  ved emission  af ihændehaverbeviser  for tidligere  emitterede  værdipapirer,  der hand-
les på børser; 
— Regularisering  af værdipapirer  (stempling,  fornyelse  af kuponark,  ombytning,  fornyelse,  sam-
menlægning,  opdeling,  makulering); 
— Finansielle  tjenesteydelser  (indfrielse  af kuponer,  indløsning  af værdipapirer,  hjælp  til udø-
velse  af tildelings-  og tegningsret  osv.); 
— Finansielle  oplysninger  (løbende  information,  analyser  osv.); 
— Råd  ved anbringelse  i faste  værdier,  der handles  på børser; 
— Administration  af en portefølje  af værdipapirer,  der handles  på børser  (*); 
— Modtagelse  og anvendelse  af fuldmagt  til udøvelse  af rettigheder  for indehavere  af værdipa-
pirer,  der handles  på børser  (særligt  repræsentation  på generalforsamlinger  og for domstole); 
— Forvaring  af værdipapirer; 
— Konvertering  af værdipapirer; 
— Bistand  ved optagelse  på børslister  af værdipapirer  tillagt  ihændehaverne  som  værdipapirer, 
der handles  på børser; 
— Agentvirksomhed  for tredjemands  regning  i forbindelse  med  værdipapirer,  der handles  på 
børser; 
— Søgen  efter  den  anden  part  i forbindelse  med  erhvervelse  eller  salg  af værdipapirer,  der 
handles  på børser; 
— Funktion  som  udligningskasse. 
(i) Disse  tjenesteydelser  omfatter  såvel  privatpersoner  som  investerende  institutioner. 
Nr. C 94/16 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.  73 
Bruxelles,  den 12. juli 1972 
UDTALELSE  TIL  RÅDET  OG  KOMMISSIONEN 
Ifølge  paragraf  2 i regulativet  af 23. oktober  1962  skal  omvekslingsforholdet  mellem  to valutaer 
ved transaktioner,  der vedrører  den  fælles  landbrugspolitik,  baseres  på de til IMF  anmeldte 
pariværdier. 
Efter  de britiske  og irske  myndigheders  beslutning  om midlertidigt  at suspendere  forpligtelserne 
vedrørende  de internationalt  aftalte  udsvingmargener,  er komiteen  af den  opfattelse,  at beløb, 
denomineret  i sterling  og irske  pund,  ifølge  samme  regulativs  paragraf  3 i fremtiden  skal 
omveksles  til regningsenhed  eller  anden  valuta  på basis  af disse  valutaers  markedskurs  over  for 
dollar. 
Bruxelles,  den 5. september  1972 
UDTALELSE  TIL  RÅDET  OG  KOMMISSIONEN 
I de resolutioner,  som  Rådet  og repræsentanterne  for 
medlemslandenes  regeringer  har  vedtaget  den  22 marts 
1971  og den 21. marts  1972,  blev  den monetære  komité  og 
centralbankkomitéen  opfordret  til at udarbejde  en rapport 
om indretningen,  opgaverne  og statutterne  for en euro-
pæisk  fond  for monetært  samarbejde.  I henhold  til dette 
mandat  har  de to komitéer  oprettet  en fælles  gruppe  af 
sagkyndige,  som  den  1. juni  aflagde  en rapport,  vedlagt 
som bilag,  om problemets  vigtigste  tekniske  aspekter. 
Den monetære  komité  har behandlet  denne  rapport  under 
sine møder  af 11. juli og 5. september  1972;  komitéen  har 
især beskæftiget  sig med  de afgørende  beslutninger,  som 
skal træffes  i denne  henseende. 
I. Principspørgsmål 
Komitéen  mener,  at oprettelsen  af en fond  hører  til de 
midler,  som  omtales  i Rådets  resolution  af 21. marts  1972 
om de gradvise  oprettelse  af en økonomisk  og monetær 
union  ligesåvel  som  de andre  midler:  samordning  af pen-
gepolitikken,  voksende  konvergens  af den  økonomiske 
politik,  vedtagelse  af passende  foranstaltninger  for egnsud-
viklings-  og anlægspolitik,  harmonisering  af skattesyste-
merne,  gradvis  udvikling  af et kapitalmarked,  indsnævring 
af kursudsvingene,  regulering  af kapitalbevægelserne. 
Komitéen  mener,  at oprettelsen  i en sidste  etape  af et 
europæisk  system  af centralbanker  og en sammenlægning 
af valutareserverne  er uundværlige  for oprettelsen  af en 
økonomisk  og monetær  union.  Oprettelsen  af en fond  kan 
betragtes  som  et første  skridt  mod  dette  mål,  og dens 
nytte  må vurderes  i dette  perspektiv. En sådan  fond  ville  i hvert  fald  bidrage  til udligningen 
mellem  parterne  af de saldoer,  som  resulterer  fra interven-
tionerne  i Fællesskabets  valutaer,  (i henhold  til aftalen  om 
marginernes  indsnævring). 
Nogle  medlemmer  vil ikke  nøjes  med  denne  opgave  og 
mener,  at Fonden  skulle  iværksætte  en gensidig  støtte  af 
medlemslandenes  valutaer  og muliggøre  en bedre  anven-
delse  af deres  reserver  ved  at skaffe  medlemslandene  en 
tilstrækkelig  mængde  af ubetinget  kredit  til at finansiere 
de reversible  kapitalbevægelser  uden  at svække  disciplinen 
med hensyn  til betalingsbalancen.  En sådan  opfattelse  ville 
også understrege  Fællesskabets  monetære  myndigheders 
vilje til solidarisk  at forsvare  deres  valuta  mod  forstyrrel-
ser af andre  faktorer,  der er uafhængige  af den fundamen-
tale økonomiske  udvikling  i et eller  flere  af medlemslan-
dene. 
Flere  af komitéens  medlemmer  fremhæver,  at en fonds 
opgaver  skulle  udvides  i takt  med  Fællesskabets  monetære 
og økonomiske  integrering.  Idet  de konstaterer,  at med-
lemslandenes  økonomiske  politik  endnu  ikke  konvergerer 
tilstrækkeligt,  mener  de, at oprettelsen  af en fond  ikke 
burde  give  anledning  til en udvidelse  af de allerede  eksi-
sterende  kreditmuligheder.  Eventuelle  yderligere  kreditmu-
ligheder  skulle  i hvert  tilfælde  være  betingede,  og på 
denne  måde  ville  de undslippe  både  centralbankernes 
kompetence  og Fondens  myndighed.  I denne  anledning 
mindes  der om,  at der udover  det kreditsystem  som  blev 
indrettet  i forbindelse  med  marginernes  indsnævring  og 
systemet  for den kortfristede  valutastøtte,  findes  i Fælles-
skabet  muligheder  for betinget  kredit  i henhold  til det 
system  om mellemfristet  finansiel  støtte,  som  Rådet  ved-
9. 11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/17 
tog den  22. marts  1971.  Dette  system  skulle  ikke  blive  ind-
bygget  i Fonden,  eftersom  dette  skal  forvaltes  af central-
bankchefkomitéen,  mens  det  mellemfristede  system  hører 
under  regeringernes  ansvarsområde. 
II. En fonds  opgaver 
De sagkyndiges  rapport  beskriver  i detaljer  de opgaver, 
som en fond  kunne  få betroet  under  de forskellige  etaper 
af dens  udvikling:  de omtales  nedenfor  i afsnittene  A, B, 
C og D. Komitéen  har  undersøgt  de opgaver,  som  straks 
fra begyndelsen  kan  tildeles  fonden.  Til gengæld  har  den 
ikke  ment,  at det  var  tilrådeligt  at fastsætte  en kronolo-
gisk rækkefølge  for deres  udvikling,  da denne  for en stor 
del vil afhænge  af på den  ene  side  erfaringer  fra fondens 
første  driftsperiode,  og på den  anden  af fremskridtene  i 
virkeliggørelsen  af den  økonomiske  og monetære  union. 
A. Samråd 
Komitéen  er enig  om,  at fondens  oprettelse  skulle  tilfreds-
stille  andre  behov  end  bare  samrådet  mellem  centralban-
kerne  i henhold  til systemet  om  indsnævringen  af kurs-
svingningerne  mellem  medlemslandenes  valutaer,  men  den 
synes  dog,  at denne  opgave  — at sørge  for samrådet  — i 
hvert  tilfælde  hører  under  fondens  ansvarsområde.  Frem-
gangsmåden  kunne  være  den,  som  fremstilles  i de sagkyn-
diges  rapport  afsnit  21 til 26. 
B. Multilateralisering 
Komitéen  har  undersøgt  de forskellige  fremgangsmåder  til 
at multilateralisere  saldiene  fra operationerne  i Fællesska-
bets valutaer  og  de tilsvarende  udligninger  inden  for 
Fællesskabet,  d.v.s.  forvandle  de tosidige  fordringer  og 
gæld  til fordringer  og gæld  til Fonden  beregnet  i regnings-
enheder  (rapportens  afsnit  27 til 43).  Alle  komitéens 
medlemmer  er principielt  enige  om en sådan  multilatera-
lisering. 
I deres  rapport  har  de sagkyndige  med  henblik  på multila-
teraliseringen  også  behandlet  Fondens  forvaltning  af den 
kortfristede  valutastøtte,  især  som  mulig  afløsning  af de 
kreditmuligheder,  som  aftalen  om indsnævringen  af kurs-
svingningerne  havde  åbnet.  Muligheden  for  en multilate-
ralisering  er større,  jo længere  udligningsfristerne  er. 
I hvert  tilfælde  mener  komitéen,  at forvaltningen  af den 
kortfristede  valutastøtte  må  høre  under  fonden.  Den 
mener  desuden,  at denne  placering  kræver  visse  tekniske 
ændringer. 
Nogle  medlemmer  mener,  at en eventuel  sammenslutning 
af de to systemer  af kortfristede  kreditter  indenfor  en fond  ikke  skulle  medføre  ændringer  med  hensyn  til belø-
benes  størrelse,  fristerne  og  lånebetingelserne.  Andre 
mener  tværtimod,  at man  skulle  udvide  automatiseringen 
af systemets  kreditmuligheder.  Endelig  er andre  medlem-
mer tilhængere  af et fornyet  system,  der ville  inddrage  de 
to foregående  systemer  i en smidigere  og mere  effektiv 
ramme,  som  ville  disponere  over  udvidede  lånemuligheder 
stillet  til fondens  disposition  enten  fra starten  eller  efter-
hånden. 
C. Sammenlægning  af  reserverne 
Komitéen  har  undersøgt  de forskellige  opfattelser  af en 
sammenlægning  af reserverne  (rapportens  afsnit  44 til 55). 
Medlemmernes  flertal  mener,  at selv  en  delvis  sam-
menlægning  af reserverne  ville  være  forhastet  på det 
nuværende  tidspunkt,  da betingelserne  på det økonomiske 
plan  endnu  ikke  er opfyldte.  Til gengæld  mener  nogle  af 
medlemmerne,  at i det mindste  en delvis  sammenlægning 
af reserverne  ville  være,  som  der  står  i rapporten  (afsnit 
44) »berettiget  ved,  at enhver  centralbanks  indgreb  på 
valutamarkedet  skyldes  ikke  bare  det  pågældende  lands 
gæld  overfor  udlandet,  men  også  gennemførelsen  af afta-
len om  marginernes  indsnævring«.  Desuden  ville  en 
metode  til gradvis  sammenlægning  af reserverne  mulig-
gøre  en jævn  udvikling  af fondens  opgaver  i deres  helhed 
og forberede  dens  senere  inddragelse  i centralbankernes 
fælles  organisation  som  forudset  i Rådets  resolutioner. 
Disse  medlemmer  mener  desuden,  at oprettelse  af en fond 
ville miste  meget  af sin betydning,  hvis  den  ikke  var ledsa-
get af en begyndende  sammenlægning  af reserver. 
Endelig  understreger  komitéen,  at teknikernes  liste  i de 
sagkyndiges  rapport  slet  ikke  er udtømmende,  og at der 
skal arbejdes  videre  med  hele  problemet. 
Et medlem  af komitéen  har  foreslået  en fremgangsmåde 
for at indlede  en sammenlægning  af reserverne:  man 
kunne  overveje  at lade  hvert  land  deponere  i fonden  et 
beløb  i dollars  svarende  til dets  kvota  i den  kortfristede 
valutastøtte  og  et dobbelt  så stort  beløb  i sin  egen 
valuta  (*). Fonden  ville  kreditere  medlemslandene  et tilsva-
rende  beløb  i regningsenheder,  som  ville  kunne  anvendes 
ved udligningen  af saldoen  i centralbankernes  operationer; 
desuden  skulle  landene  efter  ønske  kunne  sælge  til fonden 
mod  egen  valuta  de dollars,  som  tilstrømningen  af speku-
lativ  kapital  tvinger  dem  til at tage  imød.  Denne  frem-
gangsmåde  ville  muliggøre  indførelsen  af en garanti  i eu-
ropæiske  R.E.,  som  medlemslandene  ville  yde  hinanden  i 
(i) For  fuldstændighedens  skyld  nævnes  det,  at  kvotaerne  af det 
udvidede  Fællesskabs  centralbanker  beløber  sig til (i mill.  af RE): 
Deutsche  Bundesbank  300 
Banque  nationale  de Belgique  100 
Banque  de France  300 
Banca  d'Italia  200 
Nederlandsche  Bank  100 
Danmarks  Nationalbank  45 
Central  Bank  of Ireland  17,5 
Norges  Bank  37,5 
Bank  of England  300 
Nr. C 94/18 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.  73 
forhold  til deres  kvota.  Komitéen  følte  sig ikke  i stand  til 
at vurdere  denne  fremgangsmåde  og dens  tekniske  og 
finansielle  konsekvenser,  men  mener,  at den  skal  grundigt 
undersøges. 
D. Regningsenhed 
Multilateraliseringen  af saldiene,  uanset  hvordan  den 
sker,  forudsætter  anvendelsen  af en regningsenhed  (afsnit 
56 til 60).  Man  kunne  starte  med  den  regningsenhed,  som 
for tiden  anvendes  i Fællesskabet  (nemlig  0,888  670 88 gr. 
fint guld). 
III. Organisation  og statutterne 
Generelt  har  komitéen  billiget  udviklingen  i de sagkyndi-
ges rapport  med  hensyn  til organisationen  og statutterne for en fond  (afsnittene  61 til 67).  Spørgsmålet  om ansvars-
fordelingen  mellem  de forskellige  kompetente  autoriteter 
er blevet  berørt. 
IV. Konklusioner 
Trods  uenigheden  om nogle  sider  af de opgaver,  som  fon-
den eventuelt  ville  få betroet,  er alle  medlemmer  enige 
om, at denne  fond,  hvis  den  blev  oprettet,  ville  være  i 
stand  til fra starten  af at påtage  sig,  udover  forvaltningen 
af den  kortfristede  valutastøtte,  de opgaver,  som  beskrives 
i de sagkyndiges  rapport  afsnit  IV A »Organisation  af 
samrådet  mellem  centralbankerne«  IV B ii) a) »Multilate-
raliseringen  af de positioner,  som  skyldes  den  meget  kort-
fristede  finansiering«,  IV B ii) b) »Veksling  mellem  de to 
typer  finansiering«  og IV D »Regningsenhed«.  Komitéen 
er klar  over,  at mange  spørgsmål,  især  blandt  dem,  der 
blev omtalt  ovenfor,  skal  uddybes  nærmere,  førend  fon-
den kan  oprettes,  og før en videre  udvidelse  af dens  virke-
felt kan  påtænkes. 
BILAG  IV 
UDLIGNINGSPROCESSEN  — ANVENDELSEN  AF  KVANTITATIVE  INDIKATORER 
A. Generelle  bemærkninger 
1. De  delegerede,  som  repræsenterer  C.E.E.s  medlems-
lande,  tilslutter  sig den  opfattelse  som  kommer  til udtryk 
i det  amerikanske  dokument  (C/XX/Dep/Doc/72/10),  at 
»en reform  af det  internationale  valutasystem  skulle 
fremme  en hurtigere  og mere  virkningsfuld  udligning  af 
uligevægten  i betalingsbalancerne«;  begivenhederne  i den 
første  halvdel  af februar  bekræftede  denne  opfattelse  og 
samtidig  understøttedes  den  tese,  som  forsvares  af de 
canadiske  delegerede,  at »systemets  alvorligste  mangel  er, 
at det  ikke  har  været  i stand  til at tilpasse  sig det euro-
pæiske  kontinents  og  Japans  økonomiske  vækst«. 
(C/XX/Dep/Doc/73/15). 
2. Men  vi mener  også,  at det  er vigtigt  at bevare  mest 
muligt  af Bretton  Woods  systemet  som  basis  for det nye. 
Vi synes  bl.a.,  at det er livsvigtigt  at bevare  begrebet  »fun-
damental  ugeligevægt«,  for det kræver,  at man  tager  hen-
syn til både  de indenlandske  og de udenlandske  faktorer, 
når man  udtaler  sig om behovet  for  udligning.  Vi bestri-
der ikke  nytten  af kvantitative  indikatorer,  men  disse  må 
hellere  betragtes  som  et middel  til at gøre  begrebet  »fun-
damental  uligevægt«  anvendeligt. 3. Når  vi mener,  at det  er nødvendigt  at bevare  dette 
begreb,  er det også,  fordi  vi er overbeviste  om,  at eftersom 
der ikke  findes  nogen  automatisk  regel  for  valget  af en 
udligningspolitik  — hvilket  det amerikanske  dokument  in-
drømmer-angår  hvert  valg  truffet  af et større  land  hele  det 
internationale  samfund,  og det  gælder,  uanset  om  valget 
falder  på indenlandske  politiske  foranstaltninger,  på valu-
takurserne,  på kontrollen  af kapitalbevægelserne  eller  på 
en blanding  af de tre.  Valget  af de forholdsregler,  som 
skal træffes,  påhviler  det pågældende  lands  regering  under 
hensyntagen  til dets  strukturer,  men  udligningsprocessen 
fungerer  bedre,  når  det  internationale  samfunds  andre 
medlemmer  er sikre  på,  at deres  synspunkter  tages  i be-
tragtning.  Den  praktiske  udførelse  af dette  princip  må un-
dersøges. 
4. Det  er her  stedet  til at udtrykke  andre  principielle 
bemærkninger  om begrebet  symmetri.  Der  findes  åbenbare 
asymmetrier,  som  skyldes  USA's  størrelse  og forholdet 
mellem  den  indenlandske  og den  udenlandske  sektor  af 
deres  økonomi  på den  ene  side  og CEE's  forskellige  med-
lemslandes  størrelse  og økonomi  på den  anden.  Disse  for-
skelle  vil blive  mindre,  efterhånden  som  den  europæiske 
integration  går  frem,  men  så længe  de findes,  må  man 
tage hensyn  til dem.  Vi vil dog  akceptere,  at dollaren  så 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/19 
vidt muligt  behandles  på lige  fod  med  andre  vigtige  valu-
taer.  På lignende  måde  skulle  udligningsbyrden  — også  så 
vidt muligt  — fordeles  symmetrisk  mellem  overskuds-  og 
underskudslande.  Visse  beslutninger,  som  for  nylig  blev 
truffet  angående  valutakurserne,  fulgte  disse  principper. 
5. Der  findes  dog  selvmodsigende  aspekter  angående 
symmetrien  mellem  overskuds-  og underskudslande,  og 
det må  tages  i betragtning.  Direktiver  angående  samrå-
dets fremgangsmåde  kunne  med  nytte  gøre  opmærksom 
på disse  modstridende  krav  og særskilt  på: 
a) nødvendigheden  af at understrege  symmetriens  vigtig-
hed og at sørge  for,  at samrådets  fremgangsmåde  hen-
vender  sig til både  overskud-  og underskudslande  på 
grund  af det  pres,  som  normalt  rettes  mod  de sidste; 
b) overbevisningen  om det ønskelige  i på grund  af det in-
flatoriske  pres  i verdens  økonomi  — og det  kan  godt 
blive  ved  — at opfordre  underskudslandene  til at bære 
lidt mere  af udligningsbyrden.  Det  drejer  sig om enhe-
den, i forhold  til hvilken  valutaernes  værdi  kan 
variere,  og i denne  henseende  spiller  de betingelser, 
som knyttes  til den  aftalte  skabelse  af internationale 
likvider,  en væsentlig  rolle; 
c) i mange  tilfælde  af international  uligevægt  vil sandsyn-
ligvis  de fleste  landes  stillingtagen  se ud,  som  om  de 
samstemmer,  mens  et eller  flere  af dem  i virkeligheden 
afviger.  Det  ville  synes  retfærdigt,  hvis  man  vedtog 
som almindeligt  princip  at begrænse  til et minimum 
udligningernes  antal,  og i denne  henseende  skulle  det 
internationale  samfund  opfordre  de lande,  som  på det 
pågældende  tidspunkt  afviger  fra hovedgruppen,  til at 
tilpasse  sig,  uanset  om  det  drejer  sig om  overskuds-
eller  underskudslande. 
6. Det  forekommer  os vigtigt,  at man  anerkender,  at er-
faringerne  (cf C/XX/Dep/Doc/73/3  og 7) tilskynder  til at 
foretage  en reel  skelnen  mellem  de kvantitative  indikato-
rer, som  kan  være  nyttige 
a) som  tegn  for  iværksættelsen  af samrådsforanstaltnin-
ger; 
b) som  formodning  om,  at en udligning  er nødvendig. 
Derfor  foreslår  vi, at anvendelsen  af kvantitative  indikato-
rer i udligningsprocessen  undersøges  under  de to synsvink-
ler — som  tegn  til udløsning  af samrådsforanstaltninger 
og som  formodning  om en udlignings  nødvendighed. de nuværende  foranstaltninger«.  Hvis  man  skal  foretage 
institutionelle  forandringer  i IMF,  forandringer,  som  un-
dersøges  nedenfor,  har de nuværende  foranstaltninger  for 
samrådet  mellem  Fonden  og dens  medlemmer  fremskaffet 
en mængde  viden  og erfaringer,  som  kan  bidrage  til at 
gøre  et mere  regelmæssigt  fleresidigt  samrådssystem  virk-
ningsfuldt. 
8. Den  nuværende  fremgangsmåde  for samråd  indenfor 
Fonden  bevirker,  at flertallet  af Fondens  medlemmer  fort-
sat i stand  til at overvåge  på passende  måde  nødvendighe-
den af en udligning,  men  disse  samråd  finder  sted  med 
længere  mellemrum,  undtagen  når  et medlemslands  valuta 
er flydende,  eller  når det udnytter  de højeste  trancher.  Det 
betyder,  at opsporingen  af en begyndende  uligevægt  er 
utilfredsstillende  — især  i overskudslandenes  tilfælde  — 
og mere  almindeligt  i tilfælde  af uligevægt,  som  opstår 
som følge  af de udligningsforholdsregler,  som  træffes  af 
andre  lande. 
9. Vi  mener,  at man  kan  fjerne  disse  mangler  ved  at be-
tro IMF's  ledelse  den  opgave: 
a) at holde  under  konstant  opsyn  stillingen  af i det mind-
ste de vigtigste  landes  betalingsbalancer; 
b) i ethvert  øjeblik  at gøre  Fondens  forvaltningsråd 
opmærksom  på de situationer,  som  synes  at trænge  til 
en nærmere  undersøgelsé  — med  andre  ord  at udløse 
samrådsprocessen. 
Med  henblik  på dette  kunne  man  foreslå  fondens  ledelse 
direktiver,  som  gør  den  særligt  opmærksom  på ethvert 
symptom  på strukturforandring  i betalingsbalancen,  selv 
om de officielle  reserver  på grund  af tilsvarende  mod-
bevægelser  i hele  balancen  ikke  er blevet  berørt.  Fondens 
medlemmer  skulle  ligeledes  være  forpligtet  til at sørge  for 
undersøgelsen  af de foreteelser  i deres  egne  landes  og i de 
andres  betalingsbalance,  som  fondens  ledelse  ikke  er ble-
vet opmærksom  på.  Denne  foranstaltning  ville  i høj  grad 
modvirke  de uheldige  følger  af USA's  forslag  om kun  at 
anvende  en indikator  for at udløse  samrådsprocessen. 
10. Man  kunne  mene,  at den  her  foreslåede  fremgangs-
måde,  som  ligner  en hel del de canadiske  delegeredes  for-
slag,  må være  tilstrækkelig  som  tegn  på,  at en situation 
må undersøges,  og at samrådsprocessen  skal  udløses.  Det 
ville dog  være  en nyttig  garanti  at sørge  for anvendelsen 
af en eller  flere  kvantitative  indikatorer. 
B. Tegn,  som  udløser  samrådsforanstaltninger. 
7. Formandens  konklusioner  ved  de delegeredes  møde  i 
januar  måned  gengiver  udmærket  debatten  om  samrådet. 
Vi er enige  med  ham,  især  når  han  siger,  at de foranstalt-
ninger,  som  skal  træffes  for at forbedre  samrådets  frem-
gangsmåde,  i hvert  fald  må »supplere  hellere  end  erstatte 11. To  synspunkter  er mulige  angående  anvendelsen  af 
en eller  flere  indikatorer;  at konstruere  en almen  indikator 
til dette  formål  er vanskeligt,  selv  om  sagen  må undersø-
ges nærmere.  Man  kan  argumentere  for  anvendelsen  af 
flere  indikatorer,  idet  det  ville  nedsætte  risikoen  for  dår-
lige tegn,  som  udløser  unødvendige  samråd,  og for  det, 
som ville  være  værre,  at et nødvendigt  samråd  ikke  indle-
des; dog  kan  vort  forslag  i afsnit  8 overfor  måske  forhin-
dre denne  sidste  fare.  Man  kan  argumentere  imod  anven-
Nr. C 94/20 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
delsen  af flere  indikatorer  ved  at nævne  muligheden  for 
modstridende  tegn  samt  faren  for,  at den  forhaler  det hur-
tige samråd  med  de lande,  hvor  en uligevægt  er ved  at 
opstå.  Derfor  mener  vi i det hele,  at det er bedre  at nøjes 
med kun  én indikator  for  udløsningen  af samrådsproces-
sen. 
12. Valget  står  efter  vor mening  mellem  reservebevægel-
ser og basisbalancen,  selv  om vi indrømmer,  at erfaringen 
viser,  at hverken  den  ene  eller  anden  indiaktor  i sig selv  er 
helt tilfredsstillende  (cfr.  C/XX/Dep/Doc/73/3).  Vi erken-
der dog,  at der findes  gode  grunde  til at foretrække  bevæ-
gelserne  i reserverne  som  indikator  for nødvendigheden  af 
samråd,  bl.a.  på grund  af 
i) den  fordel,  som  de indeholder  med  henblik  på defini-
tionen  i et konvertibilitetssystem,  noget  som  de ameri-
kanske  delegerede  pegede  på skriftligt  og mundtligt; 
ii) den  hurtighed,  med  hvilken  de står  til rådighed,  og 
som passer  godt  med  nødvendigheden  af en hurtig 
igangsættelse  af undersøgelserne  og af samrådet; 
iii) den  relative  lethed,  med  hvilken  man  kan  oprette 
fælles  normer  for  deres  sammensætning,  noget  som 
gør yderligere  undersøgelser  overflødige. 
13. Man  må dog  undersøge  tre punkter,  før man  vælger 
bevægelserne  i reserverne  som  den  eneste  indikator  til at 
udløse  samrådet: 
a) I hvor  høj  grad  skal  man  anvende  bevægelserne  i de 
reelle  reserver  til forskel  fra bevægelserne  i forhold  til 
de justerede  niveauer,  som  ville  tage  hensyn  til de for-
skellige  landes  reservebehov? 
b) Skal  man  anvende  bevægelserne  i brutto-eller  nettore-
server,  og hvordan  kan  man  definere  deres  respektive 
komponenter?  Skal  man  være  særlig  opmærksom  på 
bevægelserne  i gældsposten  i et land,  hvis  valuta  an-
vendes  som  reserve,  når  der  ikke  er blevet  aftalt,  at 
hele betalingen  skulle  ske i reservevaluta? 
c) Skal  samrådet  udløses,  når  bevægelserne  i reserverne 
når et vist  niveau  over  eller  under  et basistal,  og i 
dette  tilfælde,  hvor  omfattende  må  svingningerne 
være?  Eller  skulle  man  anvende  begrebet  maksimum-
procent  af bevægelser  i reserverne  for  ethvert  af de 
større  lande  i en given  periode  — måske  ved  at 
fastsætte  et passende  forhold  mellem  omfanget  af 
bevægelserne  i reserverne  og et eller  andet  exogent  kri-
terium  som  kvotaerne  i IMF? 
Valget  mellem  de overfor  foreslåede  løsninger  (afsnit  a), 
b) og c)) må tage  hensyn  til markedets  følsomhed  overfor bevægelserne  i reserverne.  Det  kan  være,  det  blot  er et 
overgangsproblem,  indtil  markederne  finder  ud af, 
i) at hvis  bevægelserne  i reserverne  giver  anledning  til 
samråd,  følges  de ikke  hver  gang  af tilpasninger  og i 
særdeleshed  af kursændringer; 
ii) at justeringer  kan  foretages  uden  bevægelser  i reser-
verne  forud. 
Men  eftersom  de svar,  som  spørgsmålene  a), b) og c) vil 
få, umuligt  kan  forblive  hemmelige,  rejser  der  sig  et 
væsentligt  problem  ved  igangsættelsen  af et nyt system. 
14. For  at resumere  dette  kapitel:  vor  præference  — cf. 
ovenfor  afsnit  9 — for et permanent  system  af undersøgel-
ser og samråd  er blevet  større  på grund  af de vanskelighe-
der, som  vi forudser  i anvendelsen  af selv  den  mest  til-
fredsstillende  indikator  for  nødvendigheden  af et samråd. 
Derfor  synes  det forsvarligt  at holde  fast  på, at et system 
som det her skitserede  — og erfaringen  vil utvivlsomt  for-
bedre  det — ville  kunne  fungere  tilstrækkeligt  godt,  til at 
man kan  undvære  anvendelsen  af en kvantitativ  indikator 
for at udløse  samrådet.  Det  kunne  også  godt  ske  ved,  at 
en anden  indikator  end  dem,  som  blev  valgt  i starten,  i 
praksis  viser  sig bedre  egnet.  Derfor  er vi imod,  at man  i 
IMF's  reviderede  statutter  indfører  et éller  andet  system 
for udløsning  af samrådet. 
C. Kvantitative  indikatorer  som  formodning  om  nødven-
digheden  af justeringer. 
15. Som  allerede  sagt  er vi ikke  tilhængere  af anvendel-
sen af kvantitative  indikatorer  til automatisk  udløsning  af 
aktioner  — hverken  for  at pålægge  foranstaltninger  eller 
for at muliggøre  vedtagelsen  af en type  forholdsregler, 
som ellers  kunne  diskuteres  på internationalt  plan.  Derfor 
er vi ikke  enige  med  det amerikanske  forslag,  som  går  ud 
på, at mindre  devalueringer  skulle  kunne  foretages  frit 
uden  forudgående  godkendelse  af IMF,  hver  gang  et 
lands  reserver  når under  et vist  basisniveau. 
16. Til  gengæld  støtter  vi tanken  om,  at samrådsproces-
sen må  være  i stand  til at skabe  formodningen  om,  at 
justeringer  er ønskelige.  Disse  formodninger  kunne  tage 
til, efterhånden  som  rådførelsen  gik  frem.  Hvis  et land 
(eller  nogle  lande)  ikke  træffer  de justerende  foranstaltnin-
ger — på indenlandsk  eller  udenlandsk  plan  — som  i 
almindelighed  skønnes  nødvendige,  og derved  skaber  be-
tydelige  vanskeligheder  for hele  det internationale  system, 
skulle  — efter  vor  mening  — de andre  lande  i sidste  in-
stans  kunne  træffe  kompenserende  foranstaltninger.  Der-
for tilslutter  vi os det almene  synspunkt  om »gradvis  reak-
tion«,  som  beskrives  i den  første  halvdel  af dokumentet 
C/XX/Dep/Doc/73/2. 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/21 
17. Et  eksempel  på den  slags  situationer,  ,som  ville 
retfærdiggøre  kompenserende  foranstaltninger,  er det 
tilfælde,  hvor  et land  vedvarende  opsamler  reserver,  hvis 
niveau  ikke  står  i rimeligt  forhold  til systemets  skabelse  af 
primære  reserver. 
18. Et  afgørende  spørgsmål  er, i hvor  høj  grad  anven-
delsen  af kvantitative  indikatorer  vil påvirke  de slutninger, 
samrådet  fører  til, og bl.a.  identifikationen  af en funda-
mental  uligevægt.  Enkeltheden  ved  reservebevægelserne 
var en af de vigtigste  grunde,  som  gjorde  os tilbøjelige  til 
at anerkende  dette  kriterium  som  tegn  til at udløse  sam-
råd, men  denne  enkelthed  kræver  stor  omhu,  når  det dre-
jer sig om  at anerkende  bevægelser  i reserverne  som  et 
tegn på, at justeringer  påkræves.  Man  må først  identificere 
de forskellige  komponenter  af disse  bevægelser  for  at 
kunne  udtale  sig om nødvendigheden  af handlinger  og de-
res art.  Man  må  først  skelne  mellem  basisbalancen  og 
bevægelserne  i kortfristet  kapital.  Når  bevægelserne  i 
reserverne  skyldes  strømninger  af kortfristet  kapital, 
kunne  et af de mulige  modtræk  bestå  i at finansiere  disse 
strømme,  indtil  de vender  om.  Man  overvejer  muligheden 
for en forandring  af reglerne  for udligningen  ved  reserver 
i tilfælde  af større  strømninger  af kortfristet  kapital, 
måske  ved  at indrette  en særlig  mulighed  for kortfristede 
kreditter  under  IMF's  kontrol.  Disse  strømningers  vedva-
ren eller  deres  modstand  mod  forsøg  på kontrol  eller  for-
søg på at vende  dem  kunne  kræve  en mere  omfattende 
indgriben,  som  der  står  omtalt  i det  amerikanske  doku-
ment.  Det  ville  være  tilrådeligt  bl.a.  at undersøge  mulighe-
derne  for  at betragte  de vedvarende  kapitalstrømninger, 
selv når  det  drejer  sig om køb  og salg  af fordringer  samt 
kortvarige  operationer  som  strukturelle  strømninger  og 
derfor  hørende  under  basisbalancen.  Et andet  strukturpro-
blem,  som  også  skal  løses,  er at finde  ud af, hvordan  man 
skal behandle  de tilfælde,  hvor  et underskud  er blevet 
finansieret  ved  en vækst  i de beløb  i en bestemt  valuta, 
som ejes  af valutaudlændinge. 
19. Med  dette  forbehold  mener  vi, at basisbalancens 
stilling  og dens  udviklingstendens  ville  være  et bedre  kri-
terium  for den  generelle  nødvendighed  af en justering  end 
forandringerne  i reservernes  niveau.  For  begge  indikato-
rers vedkommende  møder  man  det  samme  problem,  som 
stilles  i det  amerikanske  dokument,  afsnit  V, at den 
nuværende  fordeling  af reserverne  på ingen  måde  svarer 
til en fornuftigt  defineret  ligevægt.  Man  må  forvente,  at 
de forskellige  lande  vil nærme  sig  en basisbalance  med 
tilsvarende  bevægelser  i reserverne,  som  vil bidrage  til at 
bringe  deres  reserver  til et mere  tilfredsstillende  niveau. 
Deraf  følger,  at man  ikke  råder  over  en enkelt  og univer-
siel målestok  for bevægelserne  i reserverne  eller  for basis-
balancen,  som  kunne  repræsentere  »en  ligevægtsstilling«  i 
de enkelte  lande.  Målingen  må  nødvendigvis  finde  sted  i 
forhold  til en eller  anden  målsætning  for  betalingsbalan-
cen, som  samtidig  må  være  realistisk  for  de forskellige 
lande  og — hvis  man  ønsker  at bevare  princippet  om 
symmetri  i systemet  — sammenhængende  både  indbyrdes 
og i forhold  til skabelsen  af reserver. 
20. Desuden  vil det ofte  være  vigtigt  at tage  hensyn  til 
sammensætningen  af basisbalancen  for  at definere  beta-
lingsbalancens  målsætninger.  Man  må  ikke  glemme,  at landene  faktisk  har  forskellige  mål  for  deres  balance,  alt 
efter  om  det  drejer  sig om  de løbende  poster  eller  om 
langfristede  operationer.  Måske  kunne  man  gøre  det 
muligt  at anvende  basisbalancen  som  eneste  indikator  ved 
at fastsætte  nogle  forskrifter  for kapitalbevægelserne  un-
der forudsætning  af, at alle  industrilandene  følger  dem. 
Denne  kodeks  kunne  f. eks.  fastsætte,  at industrilandene 
må sørge  for,  at deres  nettokapitaleksport  til andre  indu-
strialiserede  lande  hverken  er betydelig  eller  vedvarende. 
21. I  mange  tilfælde  kunne  denne  betingelse  opfyldes, 
uden  at det  skulle  være  nødvendigt  at føre  en specifik 
kontrol  af kapitalbevægelserne  — hvilket  de amerikanske 
delegerede  under  diskussionerne  forud  for  the  Smithso-
nian  Agreement  påstod  var  tilfældet  i deres  land.  Den 
foreslåede  kodeks  ville  dog  kræve,  at man  sørger  for 
effektive  kontrolmuligheder  i nødstilfælde,  hvis  denne 
forudsætning  ikke  opfyldes.  En sådan  kodeks  ville  være  i 
overensstemmelse  med  det  princip,  at intet  må hindre  til-
førslen  af langfristet  kapital  til U-landene  eller  realiserin-
gen af det løbende  overskud  for at finansiere  disse  tilførs-
ler. I mangel  af en fælles  kodeks  om forholdsregler  angå-
ende  kapitalbevægelser  skulle  anvendelsen  af basisbalan-
cen som  den  principale  indikator  for  nødvendigheden  af 
en justering  suppleres  med  en hensyntagen  til saldoen  på 
de løbende  poster,  især  når  det  drejer  sig om  at afgøre, 
hvilken  type  foranstaltninger  der vil være  nødvendig.  Det 
ville også  være  vigtigt,  før man  træffer  en endelig  vurde-
ring,  at tage  de oplysninger  i betragtning,  som  kan  komme 
fra udviklingen  i omkostningerne  op priserne,  og især  de 
sandsynlige  fremtidige  virkninger  af tidligere  og nuvæ-
rende  forandringer  i konkurrenceevnen,  som  endnu  ikke 
er mærkbare. 
22. Selv  om  undersøgelsen  af basisbalancen  og andre 
indikatorer  skulle  føre  til den  slutning,  at den  påkrævede 
justering  indebærer  en ændring  af de løbende  poster,  bety-
der det  ikke  nødvendigvis,  at valutakurserne  må forand-
res. Man  må  først  undersøge,  i hvor  høj  grad  den  pågæl-
dende  balance  på  de  løbende  poster  er påvirket  af 
cykliske  faktorer,  som  sandsynligvis  vil forsvinde  af sig 
selv med  tiden.  Den  uligevægt,  som  skyldes,  at landene 
befinder  sig i forskellige  faser  i den  økonomiske  cyklus, 
kræver  kun  en påvirkning  af den  interne  efterspørgsel.  En 
indgriben  på indenlandsk  plan  for  at påvirke  omkostnin-
gernes  og prisernes  udvikling  kan  udmærket  være  en pas-
sende  løsning,  når man  konstaterer,  at en uligevægt  er ved 
at opstå  på de løbende  posters  balance  (cyklisk  korrige-
ret). Den  uligevægt,  som  ikke  kan  udryddes  ved  en indgri-
ben på indenlandsk  plan,  er tegn  på en fundamental 
uligevægt,  og i et sådant  tilfælde  ville  en forandring  af 
valutakursen  normalt  være  både  forsvarlig  og ønskelig. 
23. Man  kan  sammenfatte  dette  kapitels  konklusioner 
ved at sige,  at selv  om vi anerkender  de kvantitative  indi-
katorer  som  en fast  bestanddel  af samrådsproceduren, 
mener  vi dog  ikke,  at nogen  som  helst  indikator  alene, 
eller  en gruppe  af indikatorer  kan  bruges  i almindelighed 
til automatisk  at udtrykke  en formodning  om  en juste-
rings  nødvendighed.  Vi mener,  at basisbalancen  er den 
principale  indikator  for  den  mest  tilfredsstillende  juste-
ring,  men  vi advarer  imod  en forhastet  formodning  om,  at 
valutakurserne  skulle  forandres.  Man  må  tage  hensyn  til 
Nr. C 94/22 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.  73 
en hel række  andre  faktorer  og særlig  til sammensætnin-
gen af basisbalancen.  Vi udelukker  ikke  i visse  tilfælde  en 
specifik  handling  for at regulere  kapitalbevægelserne,  isæt 
de langfristede  eller  de strukturelle  kapitalbevægelser.  Vi 
er især  overbeviste  om,  at resultaterne  af justeringsproces-
serne  — ved  samråd  mellem  landene  — er afhængige  af alle deltagernes  faste  vilje  til, at det  må  lykkes,  dette 
garanteres  ikke  ved  vedtagelsen  af automatiske  tegn  til 
udløsning  af en justering,  en vedtagelse,  som  endog  risike-
rer at skade  den  internationale  samarbejdsånd  mere,  end 
den fremmer  den. 
BILAG  V 
BERETNING  FRA  ARBEJDSGRUPPEN  VEDRØRENDE  VÆRDIPAPIRMARKEDER 
I den  periode,  som  denne  beretning  dækker  (oktober  1971 
til oktober  1972),  viste  Fællesskabets  obligationsmarkeder 
temmelig  positive  tendenser.  Emissionernes  omfang  vok-
sede på alle  markeder,  mens  renteniveauet  var faldende  i 
de fleste  lande,  i det mindste  indtil  september  1972. 
Denne  udvikling  afspejler  en opsparing,  som  trods  de ved-
varende  og endog  stigende  inflatoriske  tendenser  lå på et 
højt niveau,  en voksende  interesse  fra privat  side  for pla-
ceringer  med  fast  afkast  samt  en ualmindelig  rigelig  likvi-
ditet.  Dog,  en vis usikkerhed  hos  låntagerne  angående 
udviklingen  i renten,  samt  en i flere  lande  voksende  be-
vidsthed  fra långivernes  side  overfor  renteniveauet  med-
førte,  at man  kunne  iagttage  et vist  forbehold  fra disses 
side. 
Der findes  dog  forskelle  fra land  til land.  I Nederlandene 
og i mindre  grad  i Belgien  blev  rentens  faldende  tendens 
foreløbig  standset  i foråret  1972;  i Tyskland  fik markedet 
en mærkbar  stramning  på samme  tidspunkt,  og rentefoden 
er derefter  steget  mere  end 1 pet. trods  et mærkbart  fald  i 
emissionernes  omfang.  I Italien  blev  renten  stabiliseret  fra 
juni efter  en længere  periode  med  faldende  tendens.  I 
Frankrig  var renten  ikke  faldet  i fjor  som  i de andre  lande 
og derfor  var tendensen  mere  faldende.  Desuden  har ved 
slutningen  af den  her omtalte  periode  alle lande  undtagen 
Italien  erfaret  en rentestigning  bl.a.  på grund  af en stram-
mere  pengepolitik.  Det indbyrdes  forhold  mellem  landene 
er overalt  blevet  forskudt,  men  alle  satsene  er forblevet 
nogenlunde  i det samme  interval  som  ved  periodens  be-
gyndelse,  eftersom  den  største  forskel  kun  er steget  fra 
IV4 til 1^/2  pet. 
De højeste  renter  blev  denne  gang  iagttaget  i Tyskland  og 
ikke i Frankrig.  Rentens  fald  blev  også  mindre  mærkbar  i 
dette  land,  medens  den blev  størst  i Italien. Den politik,  som  medlemslandenes  myndigheder  har ført 
overfor  deres  kapitalmarkeder,  var nogenlunde  ens,  idet 
de i ringe  grad  gik imod  markedets  tendenser.  De gav 
frit løb for de tendenser,  som  af sig selv  udvider  marke-
derne,  forøger  emissionernes  omfang  og bevirker  et rente-
fald;  de prøvede  heller  ikke  at forhindre  stigningerne, 
hvor  udligningen  mellem  udbud  og efterspørgsel  af kapital 
gjorde  det nødvendigt,  eller  når  de mente,  det var hen-
sigtsmæssigt  at bevare  et vist afkast  af opsparingen  under 
hensyntagen  til de generelle  prisstigninger.  Enkelte  lande 
mener  endog,  at rentefoden  af strukturelle  grunde  må 
være  tilstrækkelig  høj. 
I næsten  alle  medlemslandene  var kursniveauet  på aktie-
markedet  relativt  lavt  i det sidste  kvartal  af 1971,  men  fra 
begyndelsen  af det nye  år var tendensen  stigende,  da bør-
serne  foregreb  konjunkturopgangen.  Kursstigningerne  blev 
særlig  høje  i Holland  og i Frankrig.  Dog  forblev  -Italien, 
hvor  de økonomiske  fremtidsperspektiver  ikke  er blevet 
forbedret,  uden  for denne  udvikling.  Ved  slutningen  af det 
tredie  kvartal  af 1972  begyndte  kurserne  at falde  i flere 
lande.  Alt i alt blev  den  gunstige  tendens,  som  prægede 
periodens  største  del,  næppe  udnyttet  til at udvide  emis-
sionernes  omfang;  disse  forblev  på et beskedent  niveau. 
I Tyskland  har  kapitalmarkedet  været  karakteriseret  ved 
en betydelig  absorptionsevne.  Dette  skyldes  på den  ene 
side en stor  udvidelse  af husstandenes  opsparing  og deres 
interesse  for værdipapirer  med  fast  afkast  og på den  an-
den side  en betydelig  tilstrømning  af udenlandsk  kapital, 
som indtil  slutningen  af juni  især  blev  investeret  i natio-
nale papirer.  Desuden  forøgede  bankernes  deres  behold-
ninger  af værdipapirer  især  i januar  og februar  1972.  Sam-
tidig  har man  iagttaget  et rentefald  i begyndelsen  af 1972, 
som dog  blev  efterfulgt  fra marts  af en vedholdende  stig-
ning.  Denne  forandring  forklares  ved,  at da de private  in-
vestorer  og bankerne  regnede  med  en rentestigning  på 
9.11.73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/23 
kapitalmarkedet  på grund  af en stor  og vedvarende  kapi-
talefterspørgsel,  udviste  de en vis tilbageholdenhed  med  at 
tilfredsstille  efterspørgslen. 
For at fremme  en stabilisering  af markedet  standsede 
udstederne  af serier  deres  emissioner  ved  slutningen  af 
marts;  denne  pause  blev  overholdt  indtil  slutningen  af 
maj.  Først  efter  denne  dato  begyndte  emissionerne  igen 
med et lån fra Bundesbahn.  Den  nominelle  rente,  som  var 
faldet  til 7 pet.  i slutningen  af februar,  steg  i to omgange 
efter  en spændt  periode  til 8 pet.  i løbet  af marts.  Nye 
serieudstedelser  blev  tegnet  uden  vanskeligheder  til denne 
kurs  på kapitalmarkedet  fra juni. 
Selv om de udenlandske  lån i DM  var  forholdsvis  mange, 
har de ikke  væsentlig  påvirket  det  tyske  kapitalmarked, 
idet de næsten  alle  blev  tegnet  af udenlandske  investorer. 
Desuden  har  også  de indenlandske  emissioner  tiltrukket 
de udenlandske  investorer,  og  omsætningen  af inden-
landske  lån i DM  har  bevirket  en mærkbar  vækst  i kapi-
talimporten,  især  efter  at Schweiz  har truffet  foranstaltnin-
ger til at standse  kapitalimporten.  Også  den  tyske  rege-
ring blev  nødt  til i slutningen  af juni  at underkaste  valu-
taudlændingenes  køb  af obligationer  af alle  typer,  udstedt 
på det indenlandske  marked,  en autorisation. 
På grund  af den  udenlandske  kapitals  væsentlige  andel  i 
tegningen  af de tyske  værdipapirer  med  fast  udbytte  igen-
nem årets  første  halvdel  kunne  man  frygte  et kursfald  på 
markedet,  men  det skete  dog  ikke,  bl.a.  fordi  indenlandske 
private  investorer  afløste  de udenlandske.  Fra  begyndelsen 
af september  har  Bundesbank  lettet  autorisationsordningen 
og ladet  pengeinstitutterne  — i begyndelsen  kun  for 
6 måneder  — sælge  indenlandske  papirer  med  fast  rente 
til udelandske  kunder  for  et beløb,  som  ikke  måtte  over-
stige  beløbet  af tilsvarende  papirer  solgt  af valutaudlæn-
dinge  i Tyskland  samt  beløbet  af forfaldne  værdipapirer 
i pengeinstitutternes  portefølje. 
På grund  af den  ventede  konjunkturopgang  og af formod-
ningen  om en forbedring  af udbyttet  i 1972  har aktiemar-
kedet  været  i ekspansion  fra  november  1971.  Kursernes 
gunstige  udvikling,  som  blev  forøget  ved  valutaudlændin-
genes  interesse  for de tyske  aktier,  fortsatte  indtil  slutnin-
gen af august  med  nogle  korte  afbrydelser.  Siden  har  kon-
junkturens  mere  beherskede  opgang  påvirket  markedet  og 
medført  et kursfald. 
Gennem  de sidste  uger  er den  allerede  omtalte  rentestig-
ning  fortsat  stadig  hurtigere  og har  medført  en mærkbar 
fordyrelse  af den  langfristede  kapital,  og man  må  være 
forberedt  på en nedgang  i efterspørgslen  efter  investerings-
goder,  især  inden  for byggeriet. 
1 Frankrig  var  obligationsmarkedet  meget  afspændt,  og 
det gav  sig udtryk  i fjerde  kvartal  1971  og første  kvartal 
1972  ved  en klar  stigning  i omfanget  af emissionerne  i for-
hold  til de samme  perioder  året  før.  Dog  blev  andet  kvar-tal 1972  kendetegnet  ved  en klar  nedgang  i emissionernes 
rytme,  fordi  såvel  de private  som  de offentlige  udstedere 
holdt  sig tilbage,  de første,  fordi  de foretrak  de mindre 
bekostelige  banklån,  de sidste,  fordi  en stor  del  af deres 
kreditbehov  var  blevet  dækket  under  det  første  kvartal. 
De usædvanlige  resultater,  som  kan  iagttages  i den 
omtalte  periode  som  helhed,  skyldes  delvis,  at den  nomi-
nelle  rente  forblev  på et meget  højt  niveau.  Den  fortsatte 
pengeforringelse  gjorde  nemlig  en formindskelse  af afka-
stet af husstandenes  opsparing  uønskelig,  og rentens  høje 
niveau  har  alligevel  ikke  påvirket  industriens  investeringer 
eller  hæmmet  virksomhedernes  stræben  efter  at forbedre 
deres  finansielle  struktur.  Dog  har  rentefaldene  på det 
sekundære  marked,  som  blev  større  efter  januar,  og 
afspændingen,  som  man  kunne  iagttage  på de  uden-
landske  markeder,  fået  bankerne  til med  myndighedernes 
godkendelse  at foretage  en nedtrapning  i to omgange  af 
den nominelle  rente  på ialt  0,25  pet.,  den  blev  således 
sænket  fra 8,25  pet.  ved  slutningen  af april. 
Efter  den  mismodige  stemning  på aktiemarkedet  i fjerde 
kvartal  1971  kom  der  en usædvanlig  højkonjunktur  på 
børsen  i begyndelsen  af 1972.  Det  skyldes  delvis  valu-
taudlændingenes  køb.  Til gengæld  gik beløbet  af udstedte 
aktier  ned  både  i fjerde  kvartal  af 1971  og i første  kvartal 
1972.  Situationen  har  forbedret  sig lidt  bagefter,  men  de 
resultater,  som  blev  registreret  i første  halvdel  af 1972,  lå 
stadig  under  dem,  man  nåede  i første  kvartal  af 1971. 
I Italien  fortsatte  det italienske  obligationsmarked  sin gun-
stige  udvikling.  Den  mærkbare  udvidelse  af emissionernes 
omfang  på det  indenlandske  marked,  som  man  kunne 
iagttage  i sidste  kvartal  af 1971,  blev  fortsat  i første  halv-
del af 1972;  udbuddet  såvel  fra  private  som  tegnede  60 
pet. af de nye  emissioner,  som  fra pengeinstitutterne,  det 
var særdeles  likvide,  svarede  til det  høje  niveau  for  net-
toefterspørgslen  efter  kapital.  Under  disse  vilkår  kunne 
Banca  d'Italia  i de otte  første  måneder  af 1972  sælge  obli-
gationer  for  et beløb  af 187  milliarder  lirer,  mens  den 
havde  købt  for 312  milliarder  lirer  i den  tilsvarende  peri-
ode i 1971.  Statskassen  og de offentlige  selskaber  benyt-
tede sig mest  af udvidelsen  af obligationsudstedelsen,  de-
refter  de internationale  organisationer  og i en senere  peri-
ode især  kreditforeningerne. 
Faldet  i afkastet,  som  var  begyndt  ved  midten  af det  for-
rige år, fortsatte  i sidste  kvartal  1971.  En vis afbrydelse 
kunne  iagttages  i de to første  måneder  af 1972,  men  et 
mærkbart  fald  fandt  sted  i april  og maj,  fulgt  i den  sidste 
periode  af en stabilisering  på et lidt  højere  niveau  (ca. 
71h pet.).  Denne  tendens  til fald  blev  støttet  af myndighe-
derne,  hvis  politik  stræbte  efter  at fremme  en udvidelse  af 
de industrielle  investeringer  og samtidig  udligne  forskellen 
mellem  de indenlandske  og de udenlandske  rater. 
De italienske  emissioner  på de udenlandske  markeder  blev 
betydeligt  færre  i 1971  i forhold  til det  forrige  år. Dette 
skyldes  bl.a.  udviklingen  i sidste  kvartal,  da mangelen  på 
nye emissioner  på det internationale  marked  bevirkede,  at 
indfrielsen  af de  udenlandske  lån  medførte  en netto-
eksport  af kapital  på ca. 500  millioner  dollars.  Denne  ud-
Nr. C 94/24 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
vikling  fortsatte  i første  halvdel  af 1972,  hvor  600  millio-
ner dollars  blev  tilbagebetalt.  Under  sommeren  forandrede 
dette  forhold  sig,  og finansinstitutterne  er igen  begyndt  at 
henvende  sig på det internationale  marked. die kvartal.  Denne  udvikling  er blevet  ledsaget  af et lang-
somt,  men  regelmæssigt  fald  i renten,  som  startede  ved  be-
gyndelsen  af 1971,  og som  kun  kortvarigt  blev  standset  i 
foråret  1972;  i tredie  kvartal  nåede  renten  igen  et særdeles 
lavt niveau. 
Aktiemarkedets  udvikling  har  været  temmelig  uregelmæs-
sig. Den  tydelige  stigningen  i emissionernes  omfang,  der 
viste  sig i sidste  kvartal  af 1971  i forhold  til den  tilsva-
rende  periode  i 1970,  blev  i første  kvartal  af 1972  fulgt  af 
kraftigt  fald,  men  igen  fulgt  i andet  kvartal  af en ny 
opgang  af emissioner,  især  foretaget  af de mindre  og mel-
lemstore  virksomheder.  Børsen,  hvis  aktivitet  har  været 
beskeden  under  hele  den  omtalte  periode,  har  stået  stille  i 
de sidste  måneder  af 1971  og det  første  kvartal  af 1972; 
den senere  følgende  kursstigning  har  siden  mere  end 
udlignet  faldet  i første  kvartal. 
I Nederlandene  har  man  iagttaget  et beskedent  fald  i ren-
ten i de sidste  måneder  af 1971.  På grund  af den  økono-
miske  dæmpning  i slutningen  af 1971  blev  denne  udvikling 
forstærket  i begyndelsen  af 1972  og svarede  således  til 
situationen  på  de  udenlandske  markeder.  Tendensen 
vendte  i foråret  1972  især  på grund  af manglen  på udbud, 
men i begyndelsen  af andet  halvår  begyndte  rentefoden 
atter  at falde  lidt. 
I hele  den  omtalte  periode  har obligationsmarkedet  vist  en 
tilfredsstillende  smidighed.  Efter  den  usædvanlig  høje 
kapitalefterspørgsel  i det  sidste  kvartal  af 1971,  forblev 
emissionernes  omfang  på et højt  niveau  i de tre første 
kvartaler  af 1972.  De blev  tegnet  næsten  udelukkende  af 
indenlandske  investorer;  det  udenlandske  kapitaludbud 
spiller  en ubetydelig  rolle  for placeringen  af de nationale 
værdipapirer  efter  indførelsen  af »Gylden-obligationen«. Emissionerne  blev  tegnet  uden  vanskelighed,  da den  finan-
sielle  opsparing  var  forblevet  betydelig.  Bortset  fra  en 
emission  af konvertible  obligationer  i andet  kvartal  har 
den offentlige  sektor  været  alene  om at emittere.  På grund 
af en betydelig  tilstrømning  af udenlandsk  kapital  har  sta-
ten foreløbig  udvidet  de indenlandske  emissioners  omfang 
udover  sit eget  finansieringsbehov  og herved  indfriet  en 
stor del af sin udelandske  gæld. 
På aktiemarkedet  faldt  kurserne  i perioden  august-novem-
ber 1971,  men  siden  er de steget  regelmæssigt. 
Udviklingen  på kapitalmarkedet  i Luxembourg  er  blevet 
kendetegnet  ved  åbningen  af lånemarkedet  i lux.  francs 
for valutaudlændinge. 
For at hindre  en uligevægt  som  følge  af denne  åbning  har 
Luxembourgs  myndigheder  oprettet  et tidsskema  for emis-
sionerne  i 1972,  som  principielt  er baseret  på en kvartals-
vis emission  af ca. 300  til 400  millioner.  Markedet  optog 
meget  let de emissioner,  som  var planlagte  for årets  første 
halvdel,  alt imens  renten  stadig  var faldende.  Til gengæld 
blev det  offentlige  udbud  af eurolån  mindre  fra  fjerde 
kvartal  1971  på grund  af et mærkbart  fald  i emissionerne  i 
RE. 
Den nederlandske  centralbank  forsøgte  i en første  fase  at 
hindre  et for hurtigt  rentefald.  Fra  foråret  holdt  myndig-
hederne  sig  tilbage  for  at lade  markedet  selv  finde  sin 
ligevægt.  I april  traf  myndighederne  nogle  foranstaltninger 
for at liberaliserede  kapitalbevægelserne  og fremme  kapi-
taleksporten.  Med  henblik  herpå  har  den  hollandske  cen-
tralbank  erklæret  sig  villig  til at give  valutaudlændinge 
adgang  til at optage  lån  i gylden  på privat  basis.  Denne 
mulighed  er dog  kun  blevet  benyttet  i ringe  omfang. Den i almindelighed  gunstige  udvikling,  som  man  hai 
kunnet  iagttage  på de nationale  markeder,  har  også  ken-
detegnet  udviklingen  på de internationale  markeder,  og  på 
visse  punkter  har  den  været  yderligere  markeret.  Emissio-
nernes  omfang  nåede  fra  fjerde  kvartal  1971  til tredie 
kvartal  1972  et beløb  på 5,3  milliarder  dollars  mod  4,8 
milliarder  dollars  i de 12 forudgående  måneder.  Af dette 
beløb  repræsenterede  emissionerne  i dollars  US  2,6  mil-
liarder,  d.v.s.  49,6  pet.  i1), de internationale  lån i DM  1,2 
milliard,  d.v.s.  næsten  en fjerdedel  af emissionerne,  og 
emissionerne  i schweiziske  francs  576  millioner  dollars, 
d.v.s.  10,9  pet. 
På aktiemarkedet  faldt  kurserne  betydeligt  i oktober  og 
november  1971,  men  bagefter  steg  de fortsat  og regelmæs-
sigt i hele  den  betragtede  periode,  isære  på grund  af den 
fortsatte  udenlandske  interesse.  Aktieudstedelserne,  som  i 
Holland  plejer  at være  af beskedent  omfang,  var i de tre 
første  kvartaler  af 1972  på 38 mill.  gylden  mod  58 i den 
tilsvarende  periode  i 1971. Som tidligere  har  valget  af emissionens  valuta  været 
afhængig  af en vurdering  af risikoen  for ændringer  i valu-
takurserne  og i rentebetingelserne  på de forskellige  marke-
der. I denne  henseende  er det interessant  at lægge  mærke 
til, hvordan  forskellen  mellem  rentens  eller  udbyttets 
niveau  på de forskellige  markeder,  som  svarer  til de for-
skellige  valutaer,  bliver  større,  når instabiliteten  vokser,  og 
Det belgiske  kapitalmarked  har  været  kendetegnet  ved  en 
kraftig  ekspansion  i den  betragtede  periode.  Emissionernes 
omfang  nåede  et meget  og endog  usædvanligt  højt  niveau 
indtil  slutningen  af første  kvartal  1972.  En vis opbrems-
ning  i andet  kvartal  blev  efterfulgt  af en ny stigning  i tre-(l) Denne  procent  er betydeligt  lavere,  hvis  man  kun  tager  emis-
sionerne  af  sædvanlige  obligationer  i betragtning  og  ikke  de 
konvertible  obligationer. 
9. 11. 73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/25 
mindre,  når  tilliden  til valutakursernes  stabilitet  er stor. 
Udviklingen  i renten  af emissionerne  i dollars  og i DM  er 
særlig  karakteristiske  i denne  henseende. 
Den hurtige  tilpasning  af rentesatserne  har iøvrigt  ført  til, 
at emissionernes  fordeling  efter  valuta-art  er forblevet  for-
holdsvis  konstant.  Over  halvdelen  af emissionerne  er sta-
dig i US-dollar;  procenten  af emissionerne  i DM"  eller  SF 
har heller  ikke  forandret  sig;  kun  anvendelsen  af den 
franske  franc  i de internationale  emissioner  har  udviklet 
sig bemærkelsesværdigt,  mens  emissionerne  i lux.  francs 
kun lige  er begyndt,  hvorfor  det er vanskeligt  at forudsige 
den fremtidige  udvikling.  Desuden  voksede  omfanget  af 
private  internationale  emissioner  i gylden  betydeligt  (ikke 
medregnet  i de ovennævnte  tal). 
Renten  har  i almindelighed  været  faldende  i den  betrag-
tede periode.  Renten  af emissionerne  i dollar  faldt  for-
holdsvis  hurtigt  fra det meget  høje  niveau  i efteråret  1971, 
og det skete  allerede,  før Washington-aftalen  havde  tilen-
debragt  usikkerheden,  som  fulgte  indførelsen  af flydende 
kurser;  i de tre første  kvartaler  af 1972  bevægede  renten 
sig inden  for  snævre  grænser;  ved  periodens  slutning  var 
en svagt  faldende  tendens  dominerende.  Valutaudlændin-
genes  massive  køb  medførte  et hurtigt  rentefald  for de in-
ternationale  obligationer  i DM,  især  i første  halvdel  af 
1972.  Efter  at der  i august  var  indført  forbud  mod  valu-
taudlændiges  køb  af tyske  obligationer,  faldt  renten  til 
53li pet.,  men  som  følge  af arbitrageforretninger  til fordel 
for emissioner  i valutaer,  som  garanterer  et bedre  udbytte, 
samt  de nye  emissioners  store  omfang  steg  renten  senere 
med næsten  1 pet.  Takket  være  en forsigtig  politik  faldt 
renten  på det  internationale  lånemarked  i schweiziske 
francs  med  et halvt  point,  fra 6 til 5V2  pet.  i begyndelsen 
af den  omtalte  periode.  Senere  er renten  steget  igen,  idet 
den fornyede  tillid  til dollaren  gjorde  den  schweiziske 
valuta  mindre  tillokkende,  og samtidig  blev  investorerne 
mere  kritiske  over  for  disse  papirers  forholdsvis  ringe 
afkast.  Tendensen  på det private  internationale  kapitalmar-
ked i gylden  har  været  den  samme  som  på markedet  i 
DM.  De internationale  emissioner  i franske  francs  fik i be-
gyndelsen  en vis succes,  som  gjorde  det muligt  at sænke 
renten;  situationen  blev  dog  forringet  i tredie  kvartal 
1972,  dels  på grund  af store  tilgange  af nye  emissioner  og 
dels på grund  af en fornyet  interesse  for  emissionerne  i 
andre  valutaer,  især  i US-dollars. 
Medlemslandenes  monetære  myndigheders  politik  over  for 
de internationale  obligationsmarkeder  gik ud på at tillade 
en begrænset  deltagelse,  alt imens  man  ad forskellige  veje 
prøvede  på at begrænse  de økonomiske  konsekvenser. 
Denne  politik  var  nuanceret  og tog,  afhængigt  af hvilket 
land  og hvilken  periode,  mere  eller  mindre  hensyn  til be-
talingsbalancen,  til de konjunkturmæssige  — og struk-
turmæssige  — aspekter.  I Tyskland  og Frankrig  begræn-
sede  myndighederne  valutaindlændingenes  adgang  til at 
emittere  på  de  internationale  markeder,  mens  Italien 
opfordrede  dertil;  i de første  tilfælde  for at hindre  kapital-
tilstrømningen  og i det sidste  for at fremme  den. 
På lignende  måde  har  myndighederne,  samtidig  med  at de 
så velvilligt  på kapitaleksporten,  mere  eller  mindre  styret 
adgangen  for  deres  valutaindlændinge  til at foretage  pla-ceringer  i euro-emissioner.  Den  offentlige  placering  for-
blev således  begrænset  i Belgien  og Frankrig,  mens  den  i 
Tyskland  blev  tilladt  i vidt  omfang.  Desuden  er deltagel-
sen af investorer  fra Belgien  og Luxembourg  på euromar-
kedet  blevet  større,  selv  om  salget  til disse  landes  valu-
taindlændinge  af emissionerne  i lux.  frans,  hvis  omfang  er 
steget  betydeligt,  mødte  nogle  begrænsninger. 
Det er endog  sket,  at myndighederne  har  grebet  ind for at 
kontrollere  både  kapitalimport  og -eksport:  f.eks.  i Hol-
land  blev  det  forbudt  at anvende  inden  for  landet  den 
kapital,  som  var  fremskaffet  ved euro-emissioner,  og sam-
tidig  begrænsede  man  valutaudlændingenes  adgang  til at 
foretage  emissioner  i gylden.  I Frankrig  blev  valutakon-
trollen  opretholdt,  skønt  man  hovedsagelig  tilsigtede  at 
bremse  kapitalimporten. 
Desuden,  ved  under  visse  betingelser  at tillade  udviklingen 
af euro-emissioner  i forskellige  fællesskabsvalutaer, 
åbnede  flere  medlemslande  mulighed  for  valutaudlæn-
dinge  for at tilfredstille  deres  behov  for en differentiering 
af deres  placeringer,  samtidig  med  at de hindrede  tilstrøm-
ningen  af uønsket  kapital  og prøvede  på at beskytte  de 
nationale  markeder  mod  påvirkning  af yde  faktorer;  med 
henblik  herpå  har  man  ment  det  ønskeligt,  at de pågæl-
dende  landes  pengeinstitutter  direkte  påtager  sig ledelsen 
af konsortierne  for disse  emissioner  og således  kan  sørge 
for gennemførelsen  af den  vedtagne  politik  overfor  disse 
operationer.  Ligeledes  har  myndighederne  begunstiget  de-
res egne  landes  pengeinstitutters  stilling  i konsortierne  og 
således  tilfredsstillet  deres  ønske  og bidraget  til udviklin-
gen af deres  pengemarkeds  internationale  præg. 
En anden  positiv  side  i anvendelsen  af visse  europæiske 
valutaer  som  monetært  grundlag  for euro-emissionerne  er, 
at det fremmer  deltagelsen  af Fællesskabets  emittenter  og 
investorer  i det internationale  marked  og herved  udvider 
Fællesskabets  valutaers  rolle  ved  siden  af dollaren  i de in-
ternationale  finansoperationer. 
Alt i alt genspejler  denne  udvikling  en udvidet  deltagelse 
af de europæiske  aktører  på euromarkedet,  en standsning 
af de  klassiske  udenlandske  emissioner  på de  enkelte 
nationale  markeder  og fastsættelsen  og endog  forstærkel-
sen af disse  markeders  isolation.  Dette  har ført  til en bety-
delig  udvidelse  af euro-emissionerne,  især  i Fællesskabets 
valutaer;  i stedet  for en integration  af de nationale  marke-
der er man  gået  i retning  af et fælles  kapitalmarked. 
Man  må dog  indrømme,  at udviklingen  af euromarkeder  i 
DM,  FF,  gylden,  lux.  francs  fører  til en række  af snævre 
lukkede  markeder,  som  er svagere  end  et integreret  euro-
pæisk  marked.  Mens  en udvidelse  af de klassiske  uden-
landske  emissioner  ville  have  bidraget  til at øge  udvalget 
af værdipapirer  på de enkelte  nationale  markeder,  og en 
udvidelse  af placeringerne  indenfor  Fællesskabets  ville 
have  forøget  kapitaludbudet  på disse  markeder,  kan  man 
ikke ved  en udvidelse  af euro-emissioner,  selv  om de er i 
Fællesskabets  valutaer,  få den  væsentligste  fordel,  som  en 
sammenslutning  af de nationale  markeder  ville  bringe, 
nemlig  at overvinde  deres  snæverhed.  Dog  af hensyn  til 
Nr. C 94/26 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
deres  betalingsbalancer  ønsker  flere  lande  ikke  på nuvæ-
rende  tidspunkt  at se det udenlandske  kapitaludbud  vokse 
på deres  markeder. 
Désuden  er markedet  for  euroemissioner  karakteriseret 
ved, at der ikke  findes  nogen  form  for kildeskat.  Selv  de 
lande,  som  benytter  en sådan  beskatning  på deres  inden-
landske  marked,  har været  ude  ai stand  til at udvide  den 
til deres  egne  borgere,  når de emitterer  på det internatio-
nale marked,  og heller  ikke  til alle  euroemissionerne  i de-
res egne  valutaer,  hvilket  begunstiger  euromarkedet  i for-
hold til de nationale  markeder.  Dette  faktum  er måske 
ikke uden  forbindelse  med,  at renten  af euro-emissionerne 
i Fællesskabets  valutaer  ligger  under  renten  af de inden-
landske  emissioner,  i det mindste  for FF og DM  (1). Desu-
den kan  det knyttes  sammen  med  markedernes  tendens  til 
en specialisering,  som  man  begynder  at kunne  iagttage  i 
flere  lande:  de vigtigste  låntagere  på euromarkedet  hører 
snarere  til den  private  sektor  end  til den  offentlige,  mens 
det offentlige  er den  vigtigste  emittent  på de nationale 
markeder.  Sådanne  forvridninger  kan i det lange  løb med-
føre ulemper,  som  ikke  ville  forekomme  på et fælles  kapi-
talmarked  med  en harmoniseret  beskatning.  Et forslag 
herom  er blevet  formuleret  af Gruppen  i dens  sidste  årsbe-
retning. 
Det er en selvfølge,  at integrationen  af Fællesskabets  mar-
keder  kræver  en koordinering  af den  økonomiske  og monetære  politik  og fjernelsen  af faren  for kursændrin-
gerne,  d.v.s.  i praksis  en fælles  valuta.  Dog,  allerede  før 
man når  til så afgørende  fremskridt  på det  monetære 
område,  kan  en sammenlægning  af de nationale  finansielle 
markeder,  ved  en gensidig  åbning  for  emissioner,  ved 
forøgelse  af noteringen  af andre  medlemslandes  værdipa-
pirer  og ved  en udvidelse  ai mulighederne  for borgerne  i 
de andre  medlemslande  til at foretage  gensidige  placerin-
ger på de indenlandske  markeder,  bringe  nogle  af de for-
dele,  som  man  venter  sig af et europæisk  kapitalmarked, 
men som  markedet  for euro-emissioner  ikke  kan  skaffe. 
Gruppen  beklager,  at det sidste  års udvikling  ikke  betød 
en tilnærmelse  til disse  mål.  Betalingsbalancernes  krav  og 
konjunkturforskelle  i de forskellig«  lande  har  forsinket 
den monetære  integration  og endog  skabt  yderligere  op-
splitninger.  I denne  situation  mener  gruppen,  at en total 
og varig  sammenslutning  af Fællesskabets  fondsbørser  ikke 
kan finde  sted,  så længe  forskellen  mellem  medlemslande-
nes konjunkturudvikling  og den  heraf  følgende  økono-
miske  og monetære  politik  ikke  er blevet  formindsket. 
Derfor  mener  den,  at et fremskridt  i retning  af den 
monetære  union  er en væsentlig  forudsætning  for en har-
monisering  af landenes  kapitalmarkedspolitik;  denne  kon-
statering  udelukker  ikke,  at man  fortsat  gør sig anstrengel-
ser på dette  område  og udnytter  enhver  lejlighed  til at 
udrydde  såvel  de institutionelle  som  de tekniske  hindrin-
ger for en gensidig  åbning  af kapitalmarkederne. 
(i) Der  erindres  om,  at en kildeskat  på 25 pet.  rammer  valuta-
udlændige,  der  modtager  renter  af indenlandske  emissioner  i DM 
og i FF,  medens  euro-emissioner  i disse  valutaer  er undtaget  fra 
denne  regel. 
9.11.  73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. G 94/27 
Nr. C 94/28 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
Bemærkninger  til tabellen  om renten  på værdipapirer 
For medlemslandenes  vedkommende  drejer  det sig om de renter,  som  er de mest  repræsentative 
for markedet;  i mangel  af serier,  som  dækker  hele  markedet,  anvendes  serier  for de emittenter, 
som oftest  er tilstede  på det betragtede  marked. 
Tyskland  alle  fastforrentede  værdipapirer. 
Frankrig  obligationer,  udstedt  eller  garanteret  af staten  samt  tilsvarende  obligationer. 
Belgien  statslån  med  mere  end fem  års restløbetid. 
Italien  kreditforeningsobligationer. 
Holland  for  1970  4,5 pct.s  lån i »Bank  voor  Nederlandsche  Gemeenten«;  for 1971 
og 1972  gennemsnit  af de tre sidste  tyveårige  statslån. 
Luxembourg  13.  statslån  udstedt  fra 1955  (14.  lån fra oktober  1971,  15. lån fra januar 
1972). 
Euro-%  gennemsnit  af almindelige  obligationer,  beregnet  på basis  af lånets 
gennemsnitlige  varighed  (kilde:  OECD-BONDTRADE). 
Euro-DM  obligationer  i DM  udstedte  af valutaudlændinge  (kilde:  Deutsche  Bundes-
bank). 
9. 11. 73 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 94/29 
i[ 
m S Li WMi 
^////////////////////////^  s 
<L> 
s 
g SP G /A o O "•C 0i 
jj-f w *° _• 
O =3 
•5 £ o 
*t3 p. 
1E W////S//////A 
IC 
K %y/Mw 
^777, 
ee 
IC __ © 
£ "o> 
2 . æ CQ 
<D C 
© 
73 
p ™ s -* 
311 
IC 
si 
& 
giig >• H 
«9-
O 
8 8 S 
/ 
Nr. C 94/30 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 9.11.73 
BILAG  VI 
FORTEGNELSE  OVER  MEDLEMMERNE  I ARBEJDSUDVALGET  VEDRØRENDE 
VÆRDIPAPIRMARKEDER 
Tormand 
TYSKLAND 
BELGIEN 
FRANKRIG 
ITALIEN 
LUXEMBOURG 
NEDERLANDENE 
KOMMISSIONEN 
FOR  DE  EUROPÆISKE 
FÆLLESSKABER 
SEKRETARIAT F. De Voghel,  vice-gouverneur  honoraire  de la Banque  nationale  de 
Belgique,  président  de l'Institut  de réescompte  et de garantie, 
Brussels 
Dr K. Andreas,  Leiter  der Hauptabteilung  Kredit,  Deutsche  Bundes-
bank,  Frankfurt 
Ministerialrat  Borgbohmer,  Bundesministerium  der Finanzen,  Bonn 
Ministerialrat  G. "Wetzler,  Bundesministerium  der Finanzen,  Bonn 
M. D'Haeze,  directeur  général  de l'administration  de la trésorerie  et 
de la dette  publique,  Brussels 
F. Junius,  Banque  nationale  de Belgique,  Brussels 
E. Kestens,  inspecteur  général  au ministére  des finances,  Brussels 
Y. Berger,  conseiller  auprés  du gouverneur  de la Banque  de France, 
Paris 
Ph. Cosserat,  direction  du trésor,  ministére  de l'économie  et des 
finances,  Paris 
P. de Larosiére,  sous-directeur  des affairs  internationales  å la direc-
tion du trésor,  ministére  de l'économie  et des finances,  Paris 
Mme.  L. Beauvais,  Banque  de France,  Paris 
Dott.  P. Battaglia,  condirettore  centrale,  Banca  d'Italia,  Rome 
Dott.  G. Monterastelli,  condirettore  centrale,  Banca  d'Italia,  Rome 
Dott.  M. Napolitano,  ispettore  generale,  direzione  generale  del Te-
soro,  ministero  del Tesoro,  Rome 
A. Dondelinger,  commissaire  au controle  des banques,  Luxembourg 
E. Israel,  directeur  å la Banque  internationale,  Luxembourg 
Drs. M. M. Keyzer,  Nederlandsche  Bank  NV,  Amsterdam 
Drs. P. C. Timmerman,  Onderdirecteur  van  de Nederlandsche  Bank 
NV, Amsterdam 
Drs. J. Grooters,  directeur  binnenlands  geldwezen,  ministerie  van 
financién,  The  Hague 
F. Boyer  de la Giroday,  Director  for Monetary  Affairs,  Directorate 
General  for Economic  and  Financial  Affairs,  Brussels 
M. Sarmet,  Chief  of Division  for Financial  Institutions  and  Capital 
Markets,  Directorate  General  for Economic  and  Financial  Affairs, 
Brussels 
M. Zucker,  Directorate  General  for Economic  and  Financial  Affairs, 
Brussels 
G. Morelli,  secretary  of the Monetary  Committee,  Brussels 
G. Lermen,  Brussels