Meddelelse fra Kommissionen

Telekommunikation via Internet i henhold til EU-lovgivningen, særlig direktiv 90/388/EØF

Supplement til Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om status over og gennemførelse af direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester

(2000/C 369/03)

Den 10. januar 1998 offentliggjorde Kommissionen en meddelelse(1) om telekommunikation via Internet i henhold til EU-lovgivningen, særlig direktiv 90/388/EØF. Denne meddelelse (meddelelsen fra 1998) var et supplement til Kommissionens meddelelse af 20. oktober 1995 til Europa-Parlamentet og Rådet om status over og gennemførelse af direktiv 90/388/EØF om liberalisering af markedet for teletjenester(2). I denne meddelelse udpegede og afklarede man centrale spørgsmål i forbindelse med gennemførelsen af direktiv 90/388/EØF(3) (herefter benævnt "teletjenestedirektivet").

I teletjenestedirektivet defineres begrebet taletelefonitjeneste. I henhold til artikel 1, stk. 1, syvende led, forstås ved "taletelefonitjeneste": "kommerciel udnyttelse i almenhedens interesse af tidstro fremføring af tale samt opkobling heraf gennem det offentlige koblede net, hvorved brugeren har mulighed for ved hjælp af udstyr tilkoblet et nettermineringspunkt at kommunikere med et andet termineringspunkt".

I denne forbindelse konkluderede man i meddelelsen fra 1998, at taletelefonitjenester via Internet på daværende tidspunkt ikke kunne betragtes som taletelefoni, fordi de ikke samtidig opfyldte hvert af de fire elementer i definitionen af taletelefonitjenester i teletjenestedirektivet, nemlig:

- at taletelefoni udnyttes kommercielt

- at det udbydes til offentligheden

- at det udbydes til og fra offentlige koblede nettermineringspunkter, og

- at der er tale om direkte tidstro fremføring af tale og opkobling heraf, og navnlig samme grad af pålidelighed og gengivelseskvalitet som via de offentlige koblede telenet (PSTN).

De nye direktiver, der i øjeblikket drøftes i kølvandet på den gennemgang af reglerne for teletjenester, der blev foretaget i 1999, vil gøre en ende på sondringen mellem taletelefoni og andre teletjenester. Alle elektroniske kommunikationstjenester vil blive underlagt de samme regler, uanset hvilke kommercielle forhold der gør sig gældende.

Indtil disse direktiver er gennemført, er definitionen på taletelefonitjenester i teletjenestedirektivet imidlertid vigtig, da den er nødvendig for at afgøre, hvilke virksomheder der er underlagt det regelsæt, der gælder for operatører af taletelefonitjenester, herunder kravet om en tilladelse(4), og eventuelt udbud af eller bidrag til forsyningspligtydelser(5).

I meddelelsen fra 1998 hed det, at indholdet skulle revideres inden 2000 i lyset af den teknologiske og markedsmæssige udvikling. Kommissionen holdt med henblik herpå en offentlig høring i sommeren 2000(6).

Generel vurdering

På baggrund af den offentlige høring konkluderer Kommissionen, at under de nugældende regler i teletjenestedirektivet er der ikke behov for væsentlige ændringer af meddelelsen fra 1998.

Kommissionen finder, at internettelefoni generelt stadig falder uden for definitionen af taletelefoni, undtagen når de enkelte betingelser i direktivet er opfyldt, som beskrevet i meddelelsen fra 1998.

Det betyder, at med undtagelse af nogle meget specifikke tilfælde, hvor ovennævnte betingelser er opfyldt, kan medlemsstaterne normalt fortsat tillade udbydere af internetadgang/-tjenester taletelefoni via Internet på grundlag af generelle tilladelser til datatransmission, og at der ikke er begrundelse for at kræve en individuel tilladelse. Derimod bør taletelefonitjenester, der opfylder de fire betingelser i direktivet, og som derfor fungerer som erstatning for traditionelle taletelefonitjenester, betragtes som taletelefoni og underlægges de relevante regler under hensyn til princippet om teknologisk neutralitet.

Nødvendige præciseringer

Den offentlige høring viste, at der er behov for en række præciseringer af indholdet i meddelelsen fra 1998 på baggrund af den seneste teknologiske udvikling.

Tale via internetprotokollen og tale via Internet

Man må skelne mellem "tale via internetprotokollen" (VoIP) og "tale via Internet". Tale via internetprotokollen omfatter alle former for fremføring af tale med internetprotokollen som rute- og fremføringsteknik. Tale via Internet er en delmængde heraf og dækker kun taletjenester, der leveres via det offentlige Internet, der er defineret som et netværk af netværk.

Teleoperatørerne benytter i stigende grad internetprotokollen (IP) som teknik til fremføring af taletjenester via PSTN som alternativ til eller erstatning for andre fremføringsteknikker som ATM (Asynchronous Transfer Mode) eller SDH (Synchronous Digital Hierarchy). I sådanne tilfælde kan slutbrugeren ikke registrere, at internetprotokollen er brugt på et privat ejet eller dedikeret netværk. Endvidere markedsføres tjenesten som taletelefoni, og der er afgjort tale om kommerciel udnyttelse, som defineret i meddelelsen fra 1998.

Meddelelsen fra 1998 betyder ikke, at alle IP-baserede taletjenester falder uden for området taletelefoni. Det er snarere tilfældet, at brugen af eller overgangen til IP-teknologi på de store offentlige koblede telefonnet ikke påvirker de pågældende selskabers lovgivningsmæssige situation, og der er ikke behov for nogen ændring af de licenser eller tilladelser, de opererer under.

Kategorier af internettelefoni

I meddelelsen fra 1998 beskrives tre forskellige kategorier af talekommunikation via Internet:

- taletjenester fra computer til computer

- taletjenester fra computer til telefon, og

- taletjenester fra telefon til telefon.

Opdelingen i kategorier i meddelelsen fra 1998 var foretaget for at beskrive situationen og havde ingen direkte retlige følger. Vurderingen af den lovgivningsmæssige status for taletelefonitjenester via Internet afhængder ikke af disse kategorier, men af hvorvidt de fire betingelser i artikel 1, stk. 1, syvende led, i teletjenestedirektivet er opfyldt.

Kategorierne kan stadig i det store og hele anvendes, men de bliver mere og mere udviskede i takt med den tekniske samkøring af terminaludstyr, mens leverandørernes kreativitet underminerer alle forsøg på yderligere kategorisering af sådanne tjenester, der blander tale og data. En opdeling af de tjenester, der her er tale om, i de kategorier, der er opstillet i meddelelsen fra 1998, skal ikke betragtes som afgørende for, hvilke regler der gælder.

Kvalitet og pålidelighed

I meddelelsen fra 1998 redegjorde man for betingelsen om "direkte tidstro fremføring af tale samt opkobling heraf". Man drog den konklusion, at for taletjenester via Internet (her forstået som det offentlige Internet) var det på grund af risikoen for overbelasting "vanskeligt eller umuligt at garantere samme grad af pålidelighed og talekvalitet som via de offentlige koblede net". I meddelelsen fra 1998 hed det videre, at disse tjenester ikke på daværende tidspunkt kunne betragtes som taletelefonitjenester som defineret i teletjenestedirektivet.

Den gennemsnitlige ventetid er faldet markant siden 1998, især på grund af forbedringer af den underliggende teknologi. Den måde, Internet drives på, gør det imidlertid stadig vanskeligt at udelukke enhver risiko for overbelastning, som kan påvirke fremføringen af talesignalet. Konklusionen på meddelelse fra 1998 er derfor stadig relevant for taletjenester via det offentlige Internet.

Betingelsen om "direkte, tidstro fremføring af tale samt opkobling heraf" kan man dog sige er opfyldt, når taletjenester generelt betragtes og bruges af forbrugerne som en erstatning for taletjenester via et kredsløbskoblet PSTN på grund af deres kendetegn, især kvaliteten og pålideligheden. Denne betingelse skal også betragtes som opfyldt, når udbyderen af tjenesten garanterer sine kunder PSTN-lignende kvalitet og pålidelighed.

Integrerede internettjenester

I meddelsen fra 1998 blev det påpeget, at "muligheden for talekommunikation i de fleste tilfælde kun er en del af en integreret internettjeneste, som tilbydes kunden, og taletjenesten er afhængig af andre elementer af internettjenesten". I sådanne tilfælde er tjenesten ikke "genstand for kommerciel udnyttelse", som det kræves i den retlige definition af taletelefoni.

I afsnittet om den kommende situation med hensyn til lovgivningsmæssige konsekvenser hed det i meddelelsen fra 1998, at talekommunikationstjenester i visse tilfælde kunne være "en afgørende motiverende faktor for at abonnere på sådanne tjenester (Internet)". Det er imidltertid svært at afgøre, hvilket element der er afgørende for en besltuning om at abonnere. Det kan i vid udstrækning variere fra den ene bruger til den anden. Derfor bør man benytte mere objektive kriterier for, om en taletjeneste, der leveres sammen med andre tjenester, udbydes som en særskilt kommerciel aktivitet.

Når taleelementet markedsføres som taletelefoni eller opkræves separat, eller når lignende kombinerede tjenester markedsføres af samme selskab uden dette taleelement, kan betingelsen om kommerciel udnyttelse i denne forbindelse betragtes som opfyldt.

Sådanne indikatorer kan dog være til begrænset hjælp i modsat fald, altså når talekommunikation og andre elementer markedsføres som en pakke eller faktureres samlet.

I så faldt skulle begrebet "integreret internettjeneste", der nævnes i meddelelse fra 1998, kunne fungere som rettesnor. Det henviser til situationer, hvor taleelementet ikke kan adskilles fra andre komponenter, som det f.eks. er tilfældet med videotelefoni. I sådanne tilfælde kan udbud af taletjenester ikke betragtes som kommerciel udnyttelse. I modsat fald, når operatørerne markedsfører en kombination af en taletjeneste og en datatjeneste, som er separate og tydeligt kan adskilles, i samme kommercielle pakke, vil Kommissionen betragte denne pakke som to kommercielle tilbud. En taletjeneste kan betragtes som værende adskilt fra en datatjeneste, selv om de ifølge handelssædvane oftest tilbydes sammen.

(1) EFT C 6 af 10.1.1998, s. 4.

(2) EFT C 275 af 20.10.1995, s. 2.

(3) EFT L 192 af 24.7.1990, s. 10. Senest ændret ved direktiv 1999/64/EF (EFT L 175 af 10.7.1999, s. 39).

(4) I henhold til direktiv 90/388/EØF og direktiv 97/13/EF (artikel 7, stk. 2).

(5) I henhold til direktiv 97/33/EF (artikel 5, stk. 1).

(6) EFT C 177 af 27.6.2000, s. 4.