25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/1 
I 
(Meddelelser) 
RÅD  OG  KOMMISSION 
TYVENDE  BERETNING 
OM DET  MONETÆRE  UDVALGS  VIRKSOMHED 
FORORD 
Formålet  med  denne  beretning  er at give  en kort  redegørelse  for Det  monetære  Udvalgs 
virksomhed  i 1978. 
Udvalget  afholdt  i årets  løb  11 møder,  og de arbejdsgrupper,  der  er sammensat  af 
udvalgsmedlemmerne  eller  oprettet  på udvalgets  initiativ,  er trådt  sammen  ved  adskillige 
lejligheder. 
På mødet  den  9. december  1977  valgtes  J. van  Ypersele  de Strihou,  Chef  de Cabinet  du 
Premierministre,  Bruxelles,  som  formand,  og direktør  S. Andersen,  Danmarks  National-
bank,  N. Jordan-Moss,  H. M. Tresury,  London,  og P. Jaans,  Commissaire  au controle 
des banques,  Luxembourg,  valgtes  som  næstformænd.  De nye  medlemmers  valgperiode 
udløber  den  31. december  1979.  En liste  over  medlemmerne  pr. 31. december  1978  er 
vedføjet  som  bilag. 
På mødet  den  5. og 6. juni  fejredes  tyveårsdagen  for udvalgets  første  møde,  der  blev 
afholdt  den  4. juni  1958.  I anledning  af denne  begivenhed  inviterede  den  nuværende 
formand  J. van Ypersele  udvalget  og dets  tidligere  formænd  og næstformænd  til en recep-
tion den  5. juni  1979.  De  tidligere  formænds  skriftlige  bidrag  og den  nuværende 
formands  tale  er samlet  i en lille  pjece  med  titlen  »Twenty  Years  of the  Monetary 
Committee«,  der kan  fås ved henvendelse  til udvalgets  sekretariat. 
Beretningen  blev  vedtaget  den  31. december  1978. 
INDLEDNING 
1. Væksten  i den  internationale  økonomiske  akti-
vitet var fortsat  ret ringe  i 1978.  Både  produktionen 
og verdenshandelen  forøgedes  med  samme  takt  som  i 
1977.  Betalingsbalancestrukturen  ændrede  sig betyde-
ligt; på den  ene  side  skete  der  et markant  fald  i 
OPEC-landenes  overskud  og en stigning  i de ikke-
olieproducerende  udviklingslandes  underskud,  og på 
den anden  side  opnåede  OECD-landene  igen  et 
overskud.  I de sidstnævnte  lande  var udviklingen  ikke ensartet;  i USA  steg  underskuddet  yderligere  men 
blev mere  end  opvejet  af forbedringen  i balancen  i 
andre  lande,  især  Fællesskabet  og Japan. 
2. Den  økonomiske  situation  i Fællesskabet  bar 
igen i 1978  præg  af ret store  modsætninger.  For  det 
første  var både  væksten  og beskæftigelsessituationen 
Nr. C 240/2 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25. 9. 79 
skuffende;  væksten  i produktionen  var  stadig 
beskeden  og lå kun  lige  over  niveauet  for 1977,  og 
arbejdsløsheden  fortsatte  med  at stige  i det meste  af 
året.  For  det andet  skete  der en yderligere  stigning  i 
priserne  og udlandsgælden;  nedgangen  i inflations-
takten  fortsatte  og var særlig  markant  i de lande,  hvor inflationen  havde  været  størst;  desuden  indtraf  der en 
betydelig  stigning  i overskuddet  på Fællesskabets 
løbende  poster,  og denne  stigning,  der først  og frem-
mest  skyldtes  forbedringen  i bytteforholdet,  var særlig 
udpræget  i en række  lande,  hvis  stilling  havde  været 
forholdsvis  svag  i de foregående  år. 
FÆLLESSKABETS  INDSATS 
3. 1978  var et betydningsfuldt  år for udvalget,  der 
spillede  en vigtig  rolle  ved  forberedelserne  til og 
udformningen  af Det  europæiske  monetære  System 
og i andet  halvår  næsten  udelukkende  beskæftigede 
sig med  dette  emne. 
4. Den  17.  november  1977  forelagde  Kommis-
sionen  Det  europæiske  Råd,  der skulle  afholde  møde 
den 4. og 5. december  1977,  en meddelelse  om udsig-
terne  for  en økonomisk  og monetær  union,  og på 
mødet  den  19.  december  1977  anmodede  Rådet 
udvalget  om  sammen  med  Udvalget  for  økonomisk 
Politik  og Udvalget  af direktionsformænd  for Central-
bankerne,  at behandle  denne  meddelelse.  Med 
henblik  herpå  afholdt  stedfortræderne  flere  møder  og 
aflagde  beretning  for  udvalget  på dets  møde  den 
4. april  1978,  hvorefter  udvalget  drøftede  dette 
spørgsmål. 
5. Den  6. og 7. april  1978  afholdt  Det  europæiske 
Råd møde  i København,  og formandskabets  konklu-
sioner  omfattede  en liste  over  målsætninger  for den 
økonomiske  og sociale  situation.  De indeholdt  især 
følgende  erklæring: 
2. Det  europæiske  Råd  har  undersøgt  behovet 
for mere  stabile  valutakurser  både  inden  for Fælles-
skabet  og på verdensplan, 
samt  en anmodning  til Rådet  om at træffe  de foran-
staltninger,  der måtte  være  nødvendige  for at opfylde 
disse  målsætninger. 
På mødet  den  17. april  1978  anmodede  Rådet  derfor 
Det monetære  Udvalg  og Udvalget  af direktionsfor-
mænd  for  Centralbankerne  om  at fortsætte  deres 
arbejde  vedrørende  valutaproblemerne  inden  for 
Fællesskabet  og at aflægge  beretning  i maj  eller  juni. 
6. Som  følge  af denne  anmodning  førte-udvalget 
på sit møde  den  11. og 12. maj  vidtgående  og detal-
jerede  drøftelser  om,  hvorledes  der kan  opnås  større 
stabilitet  i forholdet  mellem  valutakurserne  inden  for 
Fællesskabets  medlemsstater.  Disse  drøftelser  fandt 
sted på grundlag  af følgende  antagelser  vedrørende  et 
nyt valutakurssystem: 
a) Det  skal  kunne  anvendes  på alle  Fællesskabets 
valutaer. OG UDVALGETS  VIRKSOMHED 
b) Det  skal  være  symmetrisk  med  hensyn  til juste-
ringsbyrden. 
c) Det  skal  understøttes  af betydelige  lånefaciliteter. 
Formanden  gav  på Rådets  møde  den  22. maj  en kort-
fattet  mundtlig  redegørelse  for  udvalgets  hidtidige 
konklusioner. 
7. På  mødet  den  5. og 6. juni  fortsatte  udvalget  sin 
undersøgelse  og udarbejdede  en rapport  til Rådet  og 
Kommissionen,  der  omhandlede  de såkaldte  »tre 
varianter«,  som  faktisk  var  variantgrupper,  og som 
skulle  medføre  stabile  valutakurser.  Disse  varianter 
kan i hovedtræk  beskrives  således: 
a) Den  »strenge«  variant,  som  indebærer  forpligtelser 
til at opretholde  en nominel  markedskurs  over  for 
hver af de øvrige  valutaer.  Der  er i dette  tilfælde 
to alternativer.  For det første  skal  alle  medlemssta-
ternes  valutaer  igen  deltage  i slangesamarbejdet, 
dog med  en vis fleksibilitet  i form  af en overgangs-
periode,  hvor  der  kan  anvendes  videre  margener 
eller en fleksibel  procedure  for ændring  af central-
kurserne.  For  det andet  kan  der  oprettes  et tilsva-
rende  nyt  system  men  med  yderligere  elementer, 
som for  eksempel  en forenklet  procedure  for 
mindre  ændringer  i centralkurserne,  bestemmelser 
om, at valutaer  kan  forlade  systemet  midlertidigt, 
samt  en fælles  holdning  over  for  større  tredje-
landes  valutaer. 
b) Den  »vægtede  indeks«-variant,  hvor  interventions-
forpligtelser  fastlægges  under  henvisning  til et 
vægtet  indeks,  der  er  udarbejdet  enten  på 
grundlag  af den  europæiske  regningsenhed  (ERE) 
eller de effektive  valutakurser  (vægtet  i forhold  til 
den geografiske  fordeling  af udenrigshandelen). 
De deltagende  lande  skal  forpligte  sig til at holde 
dette  indeks  inden  for en given  margen. 
c) Den  »fleksible«  variant,  der  indebærer  indførelse 
af et system  med  samordnede  svingninger  i form 
af en »referencezone«  for  de tre  valutaer,  der 
flyder  individuelt,  og for slangen  som  helhed.  Der 
er ingen  forpligtelse  til at opretholde  margenerne 
men til, for det første,  ikke  at træffe  foranstalt-
25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/3 
ninger,  der  sandsynligvis  vil medføre,  at valuta-
kursen  bevæger  sig uden  for sin referencezone  og, 
for det  andet,  at deltage  i en konsultationsproce-
dure,  der automatisk  vil blive  indledt,  såfremt  refe-
rencezonerne  overskrides  eller  ophæves. 
8. Den  6. og 7. juli  afholdt  Det  europæiske  Råd 
møde  i Bremen  og undersøgte  et forslag  til oprettelse 
af et nærmere  monetært  samarbejde  (gennem  opret-
telse  af et europæisk  monetært  system),  som  skulle 
føre til etablering  af et område  med  valutarisk  stabi-
litet i Europa.  Hovedprincipperne  i det  europæiske 
monetære  system  blev  fastlagt  i bilaget  til formandska-
bets konklusioner,  det såkalte  »Bremen-bilag«. 
9. Rådet  (finansministrene)  anmodede  den  24.  juli 
1978  udvalget  om  at undersøge  det  i Bremen-bilaget 
anførte  system  og aflægge  rapport  for  Rådet  den 
18. september.  Efter  at der  var  afholdt  tre møder 
mellem  stedfortræderne  og  to møder  i udvalget 
vedtog  man  den  7. september  1978  en foreløbig 
rapport  om  Det  europæiske  monetære  System,  der 
navnlig  omhandlede  problemerne  i forbindelse  med 
numerairen  — for  eksempel  fastlæggelsen  af central-
kurser  og margener,  de karakteristiske  træk  ved  de 
forskellige  systemer  (fastkurssystemet  og  kurvsy-
stemet),  ændringer  i centralkurserne  — og interven-
tioner  — for eksempel  interventionsvalutaer,  udsvings-
margenernes  spændvidde,  og symmetriske  interven-
tionsforpligtelser  — og som  ligeledes  indeholdt  forelø-
bige betragtninger  vedrørende  Den  europæiske  mone-
tære  Fond  (EMF). 12. Den  7. november  vedtog  udvalget  sin endelige 
rapport  til Rådet  og Kommissionen  om Det  europæi-
ske monetære  System  (bilag  I) efter  langvarige  drøf-
telser  af de uløste  spørgsmål. 
Denne  rapport  blev  behandlet  af  Rådet  den 
20. november,  og blev  sammen  med  de rapporter,  der 
var udarbejdet  af Udvalget  af direktionsformænd  for 
Centralbankerne  og Udvalget  for  økonomisk  Politik 
lagt til grund  for  Rådets  udarbejdelse  af en samlet 
rapport  til Det  europæiske  Råd. 
13. Det  europæiske  Råd  afholdt  møde  den  4. og 
5. december  og vedtog  en resolution  om oprettelse  af 
Det europæiske  monetære  System  (EMS),  der  skulle 
træde  i kraft  den  1. januar  1979. 
Udvalget  er klar  over,  at det  er nødvendigt  at 
forbedre  samordningen  mellem  de  enkelte  landes 
økonomiske  politik,  hvis  EMS  skal  kunne  fungere 
tilfredsstillende,  og det er rede  til inden  for de nuvæ-
rende  rammer  at bidrage  til en større  ensartethed  i 
medlemsstaternes  økonomiske  politik,  således  som  det 
er anført  i udvalgets  rapport  til Rådet  og Kommis-
sionen  af 28. februar  1978  (bilag  II). 
14. Som  i de foregående  år han  udvalget  foretaget 
regelmæssige  undersøgelser  af den  økonomiske  situa-
tion i medlemsstaterne,  navnlig  penge-  og valutakurs-
politikken,  samt  de monetære  mål,  der  er anført  i dets 
beretning  af november  1976  (jf. den  19.  årsberetning, 
stk. 8—10).  I forbindelse  med  disse  undersøgelser 
drøftede  udvalget  særlig  den  politik,  der  føres  af 
Frankrig,  Forbundsrepublikken  Tyskland  og Det  fore-
nede  Kongerige. 
10. Denne  rapport  blev  behandlet  på Rådets  møde 
den 18.  september,  og Rådet  anmodede  de pågæl-
dende  udvalg  om at fortsætte  arbejdet  på baggrund  af 
de drøftelser,  der havde  fundet  sted.  Den  12.  oktober 
1978  vedtog  udvalget  en rapport  om  Det  europæiske 
monetære  System,  som  stedfortræderne  havde  udar-
bejdet,  og som  indeholdt  yderligere  detaljer  om den 
undersøgelse,  der  er omtalt  i dets  foreløbige  rapport, 
navnlig  under  den  antagelse,  at EMS  ville  blive 
indført  på grundlag  af en kombineret  anvendelse  af 
fastkurssystemet  og  ECU-kurvsystemet,  idet  sidst-
nævnte  anvendes  til fastlæggelse  af »graden  af diver-
gens«  mellem  de deltagende  landes  valutaer. 
11. Denne  rapport  blev  behandlet  på Rådets  møde 
den 16.  oktober,  hvor  drøftelserne  blev  koncentreret 
om interventionsreglernes  og styrkelse  af kreditmeka-
nismerne;  Rådet  anmodede  udvalgene  om at fortsætte 
arbejdet  samt  klarlægge  visse  uløste  problemer. 15. I  henhold  til Rådets  afgørelse  om  finansiel 
støtte  fra  Fællesskabet  til Italien  og  Irland  blev 
udvalget  konsulteret  med  hensyn  til situationen  i disse 
lande.  I januar  tog  udvalget  en rapport  til efterret-
ning,  der  vedrørte  en analyse  af den  økonomiske 
situation  i Italien  i 1977,  og som  var  udarbejdet  af 
den ad hoc-arbejdsgruppe,  der  blev  ledet  af R. de la 
Geniere.  I maj  forelagde  ad hoc-arbejdsgruppen  igen 
udvalget  en rapport,  og udvalget  vedtog  en rapport  til 
Rådet  og Kommissionen.  Endelig  godkendte  udvalget 
på sit møde  den  18. og 19. juli 1978  endnu  en rapport 
til Rådet  og Kommissionen  om  fastlæggelse  af de 
grundlæggende  og »instrumentale«  målsætninger  for 
1978  samt  de grundlæggende  målsætninger  for 1979. 
16. I  februar  vedtog  udvalget  en rapport,  der  var 
udarbejdet  af ad hoc-arbejdsgruppen  under  ledelse  af 
S. Andersen,  og som  vedrørte  den  økonomiske  situa-
tion i Irland,  udsigterne  for 1978  og hensynet  til betin-
Nr. C 240/4 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25. 9. 79 
gelserne  for  den  økonomiske  politik  i 1977;  denne 
rapport  blev  forelagt  Kommissionen  til underretning. 
17. Udvalget  anvendte  ligeledes  en betydelig  del af 
sin tid på internationale  monetære  spørgsmål  som 
forberedelse  til Interimskomiteens  møder  i april  og 
september  samt  Den  internationale  Valutafonds 
årsmøde  i september. 
De to  vigtigste  spørgsmål,  som  udvalget  skulle 
behandle  i år, var  de særlige  trækningsrettigheder 
(SDR)  (ny  tildeling,  forbedring  af de karakteristiske 
træk  — evaluering,  rente,  rekonstitutionsforpligtelse 
og substitutionskonto)  samt  kvoterevision. 
18. Udvalget  behandlede  også  en række  andre 
emner,  som  for  eksempel  et forslag  til ændring  af 
Fællesskabets  lånemekanisme,  et forslag  til udkast  til 
tredje  direktiv  om  gennemførelse  af EØF-traktatens 
artikel  67 (bilag  III),  et forslag  om,  at Den  internatio-nale Betalingsbank  skal  genfinansiere  fordringer,  der 
opstår  i forbindelse  med  ordningen  for finansiel  støtte 
pål mellemlang  sigt  samt  flere  forslag  om ændring  af 
kurserne  for omregning  af de enkelte  landes  valutaer 
til regningsenheder  i forbindelse  med  den  fælles  land-
brugspolitik. 
19. Endelig  behandlede  udvalget  i forbindelse  med 
oprettelsen  af EMS  Kommissionens  forslag  til Rådets 
forordninger  om ændring  af værdien  af den  regnings-
enhed,  der  anvendes  af Den  europæiske  Fond  for 
Monetært  Samarbejde,  om Det  europæiske  monetære 
System  og om  den  virkning,  som  Det  europæiske 
monetære  System  vil få på den  fælles  landbrugspo-
litik,  samt  et forslag  til Rådets  afgørelse  om ændring 
af afgørelse  71/143/EØF  om indførelse  af en ordning 
for finansiel  bistand  på mellemlang  sigt.  Desuden 
undersøgte  udvalget  de juridiske  problemer,  der  er 
forbundet  med  gennemførelsen  af EMS,  på grundlag 
af en rapport,  som  en ad hoc-arbejdsgruppe,  der  er 
blevet  nedsat  til dette  formål,  har udarbejdet. 
DET  MONETÆRE  UDVALGS  ARBEJDSGRUPPER 
20. Arbejdsgruppen  vedrørende  markederne  for 
værdipapirer  trådte  sammen  fem  gange  i 1978  og fort-
satte  sin undersøgelse  af udviklingen  på medlemssta-
ternes  kapitalmarkeder  og på de internationale  obliga-
tionsmarkeder  og drøftede  endvidere  kapitalmarkeds.-
politik. 
På anmodning  af Det  monetære  Udvalg  udarbejdede 
den en foreløbig  udtalelse  om det forslag  til udkast  til 
tredje  direktiv  om  gennemførelse  af EØF-traktatens 
artikel  67, som  Det  monetære  Udvalg  havde  vedtaget på sit møde  den  5. og 6. juni  1978  (jt.  stk.  18 
ovenfor). 
21. Arbejdsgruppen  vedrørende  harmonisering  af 
de pengepolitiske  Instrumenter,  der  er en  fælles 
gruppe  for  Det  monetære  Udvalg  og Udvalget  af 
direktionsformænd  for  Centralbankerne,  trådte 
sammen  flere  gange  i 1978.  Den  fortsatte  sit arbejde 
vedrørende  de øjeblikkelige  målsætninger,  med  en 
detaljeret  undersøgelse  af de eventuelle  hindringer  for 
harmoniseringen,  og havde  næsten  fuldendt  arbejdet 
ved årets  udgang.  Dette  arbejde  skal  danne  grundlag 
for en rapport,  som  arbejdsgruppen  vil forelægge  Det 
monetære  Udvalg  i begyndelsen  af 1979. 
DET  MONETÆRE  UDVALGS  MEDLEMMER  OG STEDFORTRÆDERE 
Formand 
J. van  Ypersele  de Strihou  Chef  de Cabinet  du Premier  ministre  (Bruxelles) 
Direktør  — Danmarks  Nationalbank  (København) 
H. M. Treasury  (London) 
Commissaire  au controle  des  banques  (Luxembourg) Næstformænd 
S. Andersen 
N. Jordan-Moss 
P.Jaans 
25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/5 
Medlemmer 
M. J. Balfour 
F. Boyer  de la Giroday 
J-M.  Camdessus  (fra  1. september 
1978) 
R. de la Geniére 
J-Y. Haberer  (til 31. august  1978) 
K. Hansen 
M. Horgan 
G. Janson 
J£. Kirsch 
Prof.  G. Magnifico 
Dott.  U. Mosca 
T. O'Grady  Walshe 
Dott.  S. Palumbo 
K. O. Poehl 
Drs. A. Szasz 
Dr. H. H. Weber 
Dr. A. H. E. M. Wellink Bank  of England  (London) 
Direktør  i generaldirektoratet  for økonomiske  og finan-
sielle  spørgsmål  — Kommissionen  for  De  europæiske 
Fællesskaber  (Bruxelles) 
Chef  du service  des affaires  internationales  å la direction 
du trésor,  ministére  de l'économie  et des finances  (Paris) 
Premier  sous-gouverneur  de la Banque  de France  (Paris) 
Chef  du service  des affaires  internationales  å la direction 
du trésor,  ministére  de l'économie  et des finances  (Paris) 
Departementschef  —  Det  økonomiske  Sekretariat 
(København) 
Department  of Finance  (Dublin) 
Directeur  de la Banque  nationale  de Belgique  (Bruxelles) 
Conseiller  de  gouvernement,  ministére  des  finances 
(Luxembourg) 
Banca  d'Italia  (Rom) 
Generaldirektør  for økonomiske  og finansielle  spørgsmål 
— Kommissionen  for  De  europæiske  Fællesskaber 
(Bruxelles) 
Central  Bank  of Ireland  (Dublin) 
Consigliere  del ministro  del Tesoro  (Rom) 
Vizepræsident  der Deutschen  Bundesbank  (Frankfurt-am-
Main) 
Directeur  van de Nederlandsche  Bank  NV  (Amsterdam) 
Ministerialdirektor  — Bundesministerium  der  Finanzen 
(Bonn) 
Thesaurier-generaal  bij  het  Ministerie  van  Financien 
(Den  Haag) 
Formand  for Det  monetære  Udvalgs  stedfortrædere 
H. Baquiast 
Stedfortrædere 
Drs. D. H. Boot 
P. J. Bull 
H. Dalgaard 
Drs. F. A. Engering  (fra  1. juni) 
Dr. W. Flandorffer 
M. Emerson  (fra  15. februar) 
M. Hedley-Miller 
G. Jennemann  (til 3. januar) Sous-directeur  å la direction  du trésor,  ministére  de l'éco-
nomie  et des finances  (Paris) 
Onderdirecteur  van  de  Nederlandsche  Bank  NV 
(Amsterdam) 
Bank  of England  (London) 
Kontorchef  — Danmarks  Nationalbank  (København) 
Ministerie  van Financien  (Den  Haag) 
Ministerialrat,  Bundesministerium  fur Wirtschaft  (Bonn) 
Direktør  i generaldirektoratet  for økonomiske  og finan-
sielle  spørgsmål  — Kommissionen;  for De europæiske 
Fællesskaber  (Bruxelles) 
H. M. Treasury  (London) 
Bankdirektor,  Deutsche  Bundesbank  (Frankfurt  am 
Main) 
Nr. C 240/6 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25. 9. 79 
G. Lefort 
Dott.  S. Masera 
D. McCutcheon  (fra  1. juli) 
G. Reynolds 
Dr. W. Rieke  (fra  1. februar) 
M. Schmit 
B. Scully  (til 30. juni) 
N. Ussing 
Drs. R. van Boven  (til 30. maj) 
R. Vanden  Branden  (fra  1. januar) 
J. Vanormelingen 
Dr. M. Wegner  (til 1.4- februar) 
P. Zimmer 
Dott.  A. Zodda Directeur  général  des services  étrangers  de la Banque  de 
France  (Paris) 
Banca  d'Italia  (Rom) 
Department  of Finance  (Dublin) 
Central  Bank  of Ireland  (Dublin) 
Deutsche  Bundesbank  (Frankfurt-am-Main) 
Inspecteur  des finances  (Luxembourg) 
Department  of Finance  (Dublin) 
Kommiteret 
havn) Det Økonomiske  Sekretariat  (Køben-
Ministerie  van Financien  (Den  Haag) 
Chef  du Service  des accords  internationaux  de la Banque 
Nationale  de Belgique  (Bruxelles) 
Administration  de la Trésorie  (Bruxelles) 
Direktør  i generaldirektoratet  for økonomiske  og finan-
sielle  spørgsmål  — Kommissionen  for  De europæiske 
Fælleskaber  (Bruxelles) 
Commissariat  au controle  des banques  (Luxembourg) 
Ministero  del Tesoro  (Rom) 
Sekretariat 
G. Morelli  (til 30. maj) 
A. Kees  (fra  28. november) 
G. Lermen 
A. Chapman 
BILAG  I 
SLUTRAPPORT  TIL  RÅDET  OG  KOMMISSIONEN  OM  DET  EUROPÆISKE 
VALUTASYSTEM 
I. INDLEDNING 
1. I overensstemmelse  med  Rådets  ønske,  som  blev 
fremsat  under  samlingen  den  16.  oktober  1978  skal  Det 
monetære  Udvalg  hermed  forelægge  sin slutrapport  over  det 
system,  der er skitseret  i sammendraget  af formandsskabets 
konklusioner  efter  Det  europæiske  Råd  den  6. og 7. juli 
1978  og bilaget  hertil  om  skabelse  af et snævrere  valuta-
samarbejde  mellem  alle medlemsstaterne. 2. Det  europæiske  Råd  drøftede  et varigt  og effektivt 
system  med  en europæisk  valutaenhed  (ECU)  som  det 
centrale  element  og indeholdende  alle  de grundlæggende 
elementer  i det system,  der var blevet  defineret  fra starten. 
Udvalget  har behandlet  en lang  række  emner,  som  har betyd-
ning for den endelige  fase  i udviklingen  af et europæisk  valu-
tasystem  (EMS),  nemlig  numerairen,  intervention  og Den 
europæiske  Valutafond.  Da der er blevet  afsat  et tidsrum  for 
højest  to år til oprettelse  af fonden  i dens  endelige  form  skal 
behandlingen  af denne  kun  betragtes  som  foreløbig,  og kun 
25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/7 
overgangsperioden  er blevet  behandlet  i detaljer.  Det  blev 
som nævnt  i Bremen-bilaget  anset  for væsentligt,  at valutasy-
stemet  og  de relevante  kreditfaciliteter  skabes  samtidigt. 
Udvalget  gør  opmærksom  på,  at det  vil blive  nødvendigt  at 
træffe  lovmæssige  foranstaltninger  på fællesskabsplan  og 
muligvis  også  på  nationalt  plan  for  at kunne  indføre 
systemet. 
3. Det  europæiske  Valutasystem  (EMS)  skal  ses i sammen-
hæng  med  mange  andre  former  for  politik,  som  er 
nødvendig  for  at skabe  en  større  konvergens  mellem 
medlemsstaternes  økonomier;  endvidere  kan  det  kun  få 
varige  og effektive  virkninger,  hvis  det  følges  op og støttes 
af andre  supplerende  former  for politik.  Der  er stadig  betyde-
lige forskelle  mellem  forholdene  i de forskellige  medlems-
stater;  der kræves  en stor  indsats  af alle,  både  overskuds-  og 
underskudslandene,  og  på  alle  politiske  områder,  hvis 
systemet  skal  blive  holdbart  og effektivt.  Landene  må princi-
pielt  prioritere  de interne  politiske  foranstaltninger  højere 
end ændringer  i valutakursen,  ellers  ødelægges  systemets 
funktionsdygtighed.  De  tilknyttede  spørgsmål  vedrørende 
samordningen  af den  økonomiske  politik  er blevet  behandlet 
i Udvalget  for økonomisk  Politik. 
4. Det  i det følgende  afsnit  nævnte  systems  drift  kræver 
regelmæssige  konsultationer  mellem  de kompetente  myndig-
heder,  inklusive  Det  monetære  Udvalg. 
II. NUMÉRAIRE 
A. DEFINITION  OG  ANVENDELSE  AF ECU 
5. I  bilaget  til Bremen  communiqueet  fastslås  det,  at den 
europæiske  valutaenhed  (ECU)  skal  være  systemets  kerne. 
6. ECU  skal  i lighed  med  ERE  defineres  som  en kurv 
bestående  af specifikke  mængder  af medlemsstaternes  valu-
taer;  men  der  skal  etableres  en procedure  for nyvurdering  af 
deres  vægt.  Visse  af medlemmerne  foreslog  at undersøge 
valutaernes  vægt  i ECU  før  systemet  iværksættes.  Andre 
påpegede,  at dette  ville  skabe  problemer  for  anvendelsen  af 
ECU  i andere  EF-sektorer. 
7.1. Ifølge  Udvalget  bør  denne  nyvurdering  finde  sted 
hver  5. år, eller  når  vægten  af en valuta  har  ændret  sig i 
betydeligt  omfang,  dvs.  med  f.eks.  25 °/o, hvilket  dog  ikke 
nødvendigvis  resulterer  i en revision. 
7.2. Der  er enighed  om,  at en revision  skal  foretages  i 
gensidig  forståelse,  og at den  skal  ske  på grundlag  af de 
underliggende  økonomiske  kriterier  samt  på en sådan  måde, 
at værdien  af ECU  ikke  ændres  udadtil  ved  revisionen.  Revi-
sionen  skal  ligeledes  gennemføres  på en sådan  måde,  at den 
mindst  muligt  griber  ind  i beslutninger  vedrørende  ændring 
af centralkurserne. 
8. ECU  skal  anvendes  som 
— numeraive,  dvs.  at hver  valuta  har  en  centralkurs  i 
forhold  til ECU, — divergensindikator, 
— fællesnævner  for fordringer  og forpligtelser,  som  skabes  i 
forbindelse  med  interventionsordningen, 
— middel  til afregning  mellem  de pengepolitiske  myndig-
heder  i EF. 
B. ÆNDRING  AF CENTRALKURSERNE 
9. EMS  kan  i sig selv  sandsynligvis  bidrage  til at reducere 
afvigelser  i den  økonomiske  præstation,  men  den  kan  ikke 
forhindre  de fortsatte  reelle  forskelle  i at få indflydelse  på 
valutakurserne.  Systemet  skal  derfor  være  tilstrækkeligt  flek-
sibelt  og udover  en række  egnede  lånefaciliteter  (som  i sig 
selv ikke  vil være  et tilstrækkeligt  middel  under  alle  forhold) 
bør der  skabes  mulighed  for  at justere  centralkurserne  efter 
fælles  aftale. 
10. Det  nye  systems  troværdighed  er afhængig  af, at der 
skabes  en gradvis  konvergens  mellem  de økonomiske  præsta-
tioner,  hvorved  afhængigheden  af valutakursændringerne 
gradvis  bliver  mindre.  Skulle  de imidlertid  stadigvæk  bliv« 
nødvendige,  bør  man  ikke  vente  med  at gribe  ind  indtil  der 
skabes  et kraftigt  spekulationspres.  Ændringerne  skal  ske  på 
grundlag  af en fælles  aftale  mellem  de deltagende  lande.  Det 
bør videst  muligt  ske  på et tidspunkt,  hvor  forholdene  på 
valutamarkederne  er rolige. 
11. For  så vidt  angår  de procedurer,  der  skal  fastlægges, 
blev det bemærket  af et sæt af økonomiske  og tekniske  krite-
rier, som  omfatter  automatiske  regler  for  centralkursæn-
dringer,  yille  have  den  fordel,  at afgørelserne  formelt  bliver 
objektive.  Men  det  vil være  umuligt  at opstille  regler,  som 
fjerner  behovet  for at foretage  en vurdering,  og selv  om det 
skulle  være  muligt,  vil det indebære  risiko  for at blive  alment 
kendt  og  opfordre  til spekulation  i forbindelse  med  en 
kommende  regulering.  Da dette  ikke  forekommer  at være  en 
holdbar  fremgangsmåde,  bør  centralkursændringerne  fore-
tages  efter  fælles  aftale  og ikke  i henhold  til faste  regler. 
III. INTERVENTIONER 
A. INTERVENTIONSPLIGT 
12. ECU-centralkurserne  skal  anvendes  til at skabe  et fast 
system  for bilaterale  valutakurser,  inden  for hvilke  udsvings-
margenerne  skal  fastsættes  i henhold  til en given  procentvis 
margen.  De deraf  følgende  bilaterale  grænser  giver  de obliga-
toriske  interventionspunkter.  Disse  vil  blive  meddelt 
markedet. 
13. Det  påtænkte  system  skal  baseres  på en kombination 
af fastkurssystemet  og ECU-kurvsystemet,  idet  det  sidst-
nævnte  skal  anvendes  til at bestemme  »graden  af divergens« 
mellem  de deltagende  valutaer  med  henblik  på at drage  visse 
konsekvenser  heraf  for  interventionsreglerne  og/eller  anden 
politik. 
14.1.  I  dette  system  sker  den  obligatoriske  intervention, 
når de bilaterale  grænser  nås.  De  pengepolitiske  myndig 
Nr. C 240/8 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25. 9. 79 
heder  skal  også  gribe  ind,  når visse  udsvingsgrænser,  målt  i 
ECU,  overskrides. 
14.2.  Den  ovennævnte  anvendelse  af ECU  indtræder,  når 
minimumsudsvinget  —  benævnt  »divergenstærsklen«  — 
mellem  centralkursen  udtrykt  i ECU  og dagskursen  ligeledes 
udtrykt  i ECU  nåes.  Denne  divergenstærskel  skal  beregnes 
for hver  enkelt  valuta  således,  at forskelle  i vægt  ikke  får 
nogen  indflydelse  på mulighederne  for at nå denne  tærskel. 
Den bør fastlægges  således,  at en valuta  kan nå sin divergens-
tærskel  før  den  når  sin  bilaterale  grænse,  hvilket  ikke 
nødvendigvis  bør  blive  tilfældet.  Divergenstærsklen  i ECU 
kan fastsættes  til 75 % af maksimumsudsvinget  for  de 
enkelte  valutater. 
14.3.  Hvis  en valuta  overskrider  sin  divergenstærskel, 
består  der  en formodning  om,  at det  pågældende  lands 
pengepolitiske  myndigheder  skal  gribe  ind. 
14.4.  Dette  indgreb  skal  i første  række  bestå  af forskellige 
former  for interventioner  på valutamarkedet.  Hensigten  med 
disse  interventioner  er både  at standse  de divergerende 
tendenser  og at lette  byrden  for  de valutaer,  der  ligger 
længst  borte  fra den  afvigende  valuta;  herved  opnår  man  en 
bedre  fordeling  af interventionsbyrderne.  I tilfælde  af vedva-
rende  divergens  bør  der  overvejes  mere  grundlæggende 
foranstaltninger  efter  afholdelse  af konsultationer. 
Når en valuta  overskrider  sin  divergenstærskel,  har  den 
pågældende  centralbank  mere  specielt  principielt  pligt  til at 
intervenere  på forskellige  måde: 
a) hvis  den  bilaterale  grænse  ikke  er nået,  skal  den  begynde 
med at intervenere  enten  i EF-valutater  (se  c) i det 
følgende)  og/eller  i dollars  for at bremse  den  afvigende 
udvikling; 
b) hvis  den  bilaterale  grænse  nås,  består  der ikke  blot  pligt 
til at intervenere  i den  valuta,  der ligger  længst  borte  fra 
den, men  også,  for at lette  denne  valutas  stilling,  i dollars 
eller i andre  EF-valutaer,  der ligger  nært  op ad deres  bila-
terale  grænse  i den modsatte  retning  (se c) nedenfor); 
c) for  at lette  differentieringen  af interventionerne  kan  en 
centralbrank  ikke  modsætte  sig  stabiliseringsinterven-
tioner  i dens  valuta,  når  dens  valuta  ligger  relativt  nær 
den bilaterale  interventionsgrænse. 
14.5.  Hvis  en centralbank  ikke  griber  ind efter  de frem-
gangsmåder,  der er nævnt  under  a) eller  b) ovenfor,  skal  den 
gøre  rede  for  grundene  hertil,  i samråd  med  de øvrige 
centralbanker;  den  skal  angive  alle  de pengepolitiske  foran-
staltninger,  den  havde  til hensigt  at tage.  Hvis  en central-
bank,  som  nævnt  under  c) ovenfor  ønsker  at modsætte  sig 
intervention  i dens  egen  valuta,  skal  den  redegøre  for årsa-
gerne  hertil. 
14.6.  Hvis  en valuta  uanset  de indgreb,  der  er nævnt 
under  14.4.  a) eller  b) ovenfor,  forbliver  på den  anden  side 
af sin divergenstærskel,  skal  det pågældende  lands  pengepoli-
tiske  myndigheder  redegøre  for de foranstaltninger,  de har 
til hensigt  at iværksætte  for at rette  op på dette  forhold.  Der 
skal foretages  en fælles  vurdering  af situationen  inden  for rammerne  af konsultationer  i Det  monetære  Udvalg.  Disse 
konsultationsprocedurer  skal  revideres  med  regelmæssig 
mellemrum  for at sikre,  at de virker  effektivt. 
15.1.  Alle  medlemmerne  bemærkede,  at de ordninger,  der 
er skitseret  i afsnit  14 ovenfor,  vil kunne  udgøre  et grundlag 
for enighed,  idet  der dog  fortsat  består  visse  forbehold. 
15.2.  For  det første  nævnte  visse  af medlemmerne,  at de, 
da dette  system  i visse  henseender  er strengere  end den  nuvæ-
rende  slange,  kunne  tilslutte  sig det,  så længe  overskridelse 
af divergenstærsklen  medfører  ikke  blot  intervention  fra den 
afvigende  valutas  side  men  også  større  symmetri  i såvel 
underskuds-  som  overskudslandenes  forpligtelser  i forbin-
delse  med  generel  tilpasningspolitik.  De mente,  at hvis  et 
kreditorlands  valuta  var  afvigende,  skulle  de kreditter,  der 
ville opstå  efter  denne  centralbanks  interventioner,  under-
gives  særlige  regler,  som  skulle  være  mere  fordelagtige  for 
debitorstaten,  for så vidt  dennes  valuta  ikke  selv  var afvi-
gende.  Ligeledes  kunne  i tilfælde,  hvor  de konsultationspro-
cedurer,  der var blevet  udløst  af en afvigende  udvikling  i et 
underskudslands  valuta,  og ikke  havde  ført  til tilfredsstil-
lende  tilpasningsforanstaltninger  — dette  lands  adgang  til 
kortfristede  lånefaciliteter,  i det mindste  med  hensyn  til den 
overskydende  del af et nærmere  angivet  beløb  — begrænses. 
Enkelte  af disse  medlemmer  mener  ligeledes,  at det,  for at 
systemet  kan  fungere,  i det mindste  i en overgangsfase  vil 
blive  nødvendigt  at tillade  bredere  bilaterale  udsvingsmar-
gener  for de valutaer,  der i øjeblikket  flyder  uafhængigt. 
15.3.  For  det andet  er en række  andre  medlemmer,  som 
mener,  at der  ikke  skal  bestå  interventionspligt,  så.  snart 
divergenstærsklen  overskrides,  og  som  ikke  finder  det 
nødvendigt  at afkræfte  formodningen  om intervention,  rede 
til at overveje  følgende  procedure: 
— overskridelse  af divergenstærkslen  udgør  en formod-
ning  om  indgreb  for  at rette  op på situationen.  De 
indgreb,  der  skal  foretages,  skal  drøftes  under  den 
normale  sammenrådsprocedure  mellem  centralbankerne. 
— såfremt  afvigelsen  fortsat  består  efter  5 dage,  skal  central-
bankerne  konsultere  hinanden  officielt  for at nå til en 
afgørelse,  om en eller  flere  af de følgende  foranstalt-
ninger,  alt efter  forholdene,  skal  træffes: 
— yderligere  intervention, 
— pengepolitiske  foranstaltninger, 
— trækning  på kreditfaciliteterne, 
— andre  eksterne  og interne  politiske  foranstaltninger. 
Foranstaltninger,  som  ligger  ud over  de pågældende  central-
bankers  kompetence,  skal  henvises  til de relevante  myndig-
heder,  som  øjeblikkelig  skal  tage  skridt. 
16. Uanset  hvilken  løsning,  der  kommer  til at gælde  for 
ECU's  rolle  som  divergens-indikator,  er det  tænkeligt,  at 
intervention  i tredjelandsvalutaer  foretages,  endog  før  de 
bilaterale  interventionspunkter  nås.  Der  kunne  også  opstå 
25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/9 
den situation,  at sådanne  interventioner  i tredjelandsvalutaer 
også  ville  være  ønskelige  som  et supplement  til de obligato-
riske  interventioner  inden  for  EMS,  når  de obligatoriske 
interventionspunkter  er nået,  for  f.eks.  således  at undgå  at 
pålægge  valutaen  »i opposition«  en alt for stor  byrde.  Uanset 
hvilken  valuta  der  vælges,  bør  der  forud  for  disse  interven-
tioner  i princippet  foretages  konsultationer.  Der  bør  ikke 
være  nogen  automatiske  eller  bindende  regler  for  interven-
tioner  i tredjelandsvalutater;  især  bør  man  undgå  regler, 
hvorved  disse  valutaers  kurser  fastlåses. 
B. UDSVINGSMARGENERNES  SPÆNDVIDDE 
17. Den  nuværende  udsvingsmargen  i slangen  på 2,25  % 
skal under  alle  omstændigheder  forblive  uændret  for de valu-
taer,  der  i øjeblikket  deltager  i systemet.  Mere  generelt  var 
der bred  tilslutning  til,  at den  maksimale  loco-margen 
mellem  to valutaer  skulle  fastsættes  til 2,25  %, hvis  forsla-
gene  i afsnit  14 vedtages. 
18.1.  Nogle  medlemmer  påpegede  imidlertid,  at  den 
maksimale  loco-margen  bør  være  større  end  2,25  %. Dette 
ville  stadig  være  i overensstemmelse  med  Bremen-princippet 
eftersom  interventionerne  normalt  vil finde  sted,  før  de bila-
terale  margener  nås,  på grund  af divergensindikatoren. 
18.2.  Mere  konkret  kunne  Bremen-princippet  ifølge  disse 
medlemmer  imødekommes  ved  en kombination  af snævre 
ECU-margener  for  alle  EF-valutaerne  og  store,  generelle 
•bilaterale  spændvidder.  De  nuværende  slangegrænser  vil 
forblive  fuldt  intakte  for  slangemedlemmer,  men  ECU-
margenerne  vil blive  fastsat  således,  at disse  generelt  vil nås, 
før de bilaterale  grænser  nås,  herunder  også  dem  i slangen. 
Der ville  således  være  to mulige  udsvingsmargener  i EMS. 
19. Midlertidig  suspension  af forsvaret  af margenerne  må 
ses som  en  nødforanstaltning.  Det  er en  absolut  sidste 
mulighed.  Forudsætningen  for,  at et land  får mulighed  for  at 
benytte  sig  af denne  procedure,  er,  at der  skal  være  en 
formodning  om,  at de afgørende  faktorer  er af midlertidig 
art. Der  kunne  imidlertid  opstå  den  situation,  at der  ikke 
skete  en ændring  af disse  faktorer,  i hvilke  tilfælde  et land 
må indgå  i systemet  igen  med  en ny centralkurs.  Det  ville  få 
tekniske  konsekvenser,  hvis  en valuta  skulle  ophøre  med  at 
forsvare  sine  margener.  Som  en mulig  løsning  på et sådant 
problem  kunne  man  fastfryse  denne  valutas  kurs  i ECU. 
C. FORHOLDET  TIL  IMF 
20. Det  interventionssystem  og den  type  interventionsfor-
pligtelser,  der  oprettes  inden  for  Det  europæiske  Valuta-
system,  skal  være  i overensstemmelse  med  IMF-overenskom-
sten,  særlig  den  nye  artikel  IV.  EF vil give  IMF  de relevante 
oplysninger  om,  hvordan  IVS  fungerer. IV. RELATIONER  TIL  ASSOCIEREDE 
TREDJELANDE 
21. Det  er i bilaget  til Bremen-communiqueet  fastsat,  at 
ikke-medlemsstater  med  særlig  snævre  økonomiske  og finan-
sielle  forbindelser  til  Fællesskabet  kan  blive  tilknyttet 
systemet  som  associerede  medlemmer.  Disse  landes  central-
banker  bør  have  adgang  til at deltage  i Det  europæiske  Valu-
takurssystem.  Der  skal  føres  forhandlinger  med  centralban-
kerne  i de berørte  lande  om  detaljerne  for  deres  deltagelse. 
Principielt  skulle  de intervenere  på samme  måde  og deltage  i 
samordningsforanstaltningerne.  De skulle  også  have  adgang 
til meget  kortfristet  finansiering.  Transaktioner  mellem  de 
associerede  centralbanker  og Det  europæiske  Valutasystem 
kunne  føres  på regnskaber  i Fonden  i disse  bankers  navn.  De 
associerede  centralbanker  kan  dog  ikke  deltage  i de kort-  og 
mellemfristede  kreditordninger,  og deres  valutaer  kan  heller 
ikke  komme  til at optræde  i ECU-»kurvens«  sammensæt-
ning. 
22. Den  nærmere  udformning  af forbindelserne  til de 
lande,  der  er interesserede  i at deltage  i systemet,  og som 
har en snæver  økonomisk  og finansiel  tilknytning  til Fælles-
skabet,  vil  blive  undersøgt  af de relevante  fællesskabsor-
ganer. 
V. FONDEN  (') 
23. Udvalget  har  betragtet  Fonden  ud fra  følgende  prin-
cipper: 
— der  vil blive  oprettet  en første  beholdning  af ECU  mod 
indskud  af US-dollars  og guld  (f.eks.  20 % af medlems-
staternes  centralbankers  nuværende  beholdning); 
— der  bør  oprettes  et kreditsystem  baseret  på et sammenlig-
neligt  beløb  af medlemsstaternes  valutaer; 
— senest  to  år  efter  planens  påbegyndelse  skal  disse 
ordninger  konsolideres  i en enkelt  fond. 
24. Udvalget  har  gennemgået  problemerne  i forbindelse 
med overgangsperioden  med  henblik  på en rolig  gennem-
førelse  af systemet. 
Overgangsperioden 
A. KREDITTER 
25. I  overgangsperioden  før  oprettelsen  af Den  euro-
pæiske  Valutafond  EMF  i sin endelige  form,  kunne  kreditfa-
ciliteterne  udbygges  på følgende  måde: 
1. Den  meget  kortfristede  kreditfacilitet 
26. Til  udligning  af tilgodehavender  inden  for  EF er det 
af nogle  medlemmer  blevet  foreslået,  at det  kunne  være 
(') For  at tage  hensyn  til Luxembourgs  monetære  situation,  når  EMF  oprettes, 
vil det  være  nødvendigt,  at finde  frem  til en formel,  således  at der  tildeles 
Luxembourg  en separat  kvota. 
Nr. C 240/10 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25. 9. 79 
hensigtsmæssigt,  at den  meget  kortfristede  finansiering  af et 
ubegrænset  beløb  forlænges  til 90 dage  fra  udgangen  af 
måneden.  Herved  ville  der  være  større  sandsynlighed  for,  at 
der kan  ske  en ændring  i et debitorlands  stilling.  Nogle  af 
disse  medlemmer  hævder,  at  perioden  burde  være 
ubegrænset  for  et kreditorland,  der  »til  stadighed  går  sin 
egen  vej«.  Denne  forlængelse  ville  åbne  mulighed  for,  at de 
eksisterende  slangefaciliteter  med  hensyn  til automatisk 
fornyelse  og  fornyelse  efter  fælles  overenskomst  kan 
afskaffes,  især  da udvidelsen  af den  kortfristede  kredit  ville 
være  komplementær. 
2. Kort-  og mellemfristede  kreditter 
27. I  henhold  til Bremen-bilaget  bør  kreditfaciliteterne 
være  af en lignende  størrelsesorden  som  beholdningen  af US-
dollars  og guld  (dvs.  20 % af de deltagende  centralbankers 
løbende  beholdning,  som  andrager  ca.  25  000  millioner 
ECU).  Brugen  af ECU,  der  er oprettet  mod  de deltagende 
valutaer,  vil være  underkastet  vilkår,  der  varierer  efter  beløb 
og forfaldstid;  der vil blive  taget  behørigt  hensyn  til behovet 
for betydelige  kortfristede  faciliteter  (op til 1 år). 
28. Som  en metode  til at tilvejebringe  den  nødvendige 
forøgelse  af de kortfristede  kreditter  er der  blevet  foreslået 
et system  med  trækningsrettigheder  uden  betingelser,  fordelt 
mellem  medlemsstaternes  centralbanker  i henhold  til en 
fordelingsnøgle,  som  i forbindelse  med  den  nuværende  kort-
fristede  valutastøtte.  Hver  centralbank  ville  være  i stand  til at 
få en ikke-automatisk  kredit  ud over  sin trækningsrettighed. 
Hvis  alle  eller  nogle  af disse  trækningsrettigheder  blev 
udnyttet,  ville  det pågældende  land  blive  krediteret  et aftalt 
beløb  udtrykt  i ECU  inden  for EMS.  Disse  ECU  ville  kunne 
benyttes  på samme  måde,  som  de ECU,  der  skabes  til 
gengæld  for reserveaktiver.  Disse  transaktioner  vil blive  fore-
taget  gennem  EFMS. 
Størrelsen  af de  trækningsrettigheder,  som  faktisk  kan 
udnyttes  under  dette  system,  ville  så længe  de kreditfacili-
teter,  der  tilbydes  i henhold  til den  mellemfristede  finansielle 
bistand,  ikke  forøges,  andrage  i alt 20 000  millioner  ECU, 
hvoraf  45 % ville  blive  fremskaffet  gennem  en forøgelse  af 
kvoterne  og resten  gennem  en forøgelse  af udvidelserne. 
Enhver  medlemsstat  kan  halvautomatisk  trække  på sin udvi-
delse  op til 150  % af sin kvote.  Dette  forslag  indebærer  en 
forøgelse  af kvoterne  og udvidelserne  på grundlag  af en 
koefficient  på ca. 3,3.  så snart  den  mellemfristede  finansielle 
bistand  er blevet  forøget,  vil der  ske  en tilsvarende  nedsæt-
telse  af omfanget  af disse  trækningsrettigheder. ningerne  ikke  blive  direkte  baseret  på ECU.  Den  vedlagte 
tabel  viser  den  nuværende  situation  og to løsninger. 
30. Den  første  (den  tyske  løsning)  er koncentreret  om 
medlemsstaternes  samlede  finansielle  forpligtelser.  Kreditor-
kvoterne  og -udvidelserne  skal  forøges  som  vist  i kolonne 
(a) og (b) i venstre  side  af tabellen.  Den  mellemfristede  finan-
sielle  bistand  skal  også  forøges.  Den  deraf  følgende  dispo-
nible  maksimumskredit  er angivet  i højre  side  af tabellen. 
31. Den  anden  løsning,  med  hensyn  til hvilken  højre  side 
af tabellen  er mest  relevant,  er baseret  på den  antagelse,  at 
der pr. 1. januar  1979  vil være  en kredit  på 25 000  millioner 
ECU  til rådighed.  Skulle  den  mellemfristede  finansielle 
bistand  ikke  være  blevet  forøget  inden  for det givne  tidsrum, 
vil det nødvendigvis  medføre,  at hele  forøgelsen  midlertidigt 
skal ske  inden  for rammerne  af den  kortfristede  valutastøtte. 
Denne  skal,  i det mindste  midlertidigt,  (indtil  den  mellemfri-
stede  finansielle  bistand  kan  forøges),  hæves  til 20  700 
millioner  ECU  fra  det  nuværende  samlede  beløb  på 5 800 
millioner.  Dette  kan  ske  gennem  en kombination  af en forø-
gelse  af debitorkvoterne  og -udvidelserne,  hvilket  der  gives 
et eksempel  på i tabellen. 
32. Der  var  bred  enighed  om,  at den  kortfristede  kredit 
uden  betingelser  skulle  forlænges  til 1 år, men  visse  af 
medlemmerne  mente,  at den  nuværende  løbetid  for den  kort-
fristede  valutastøtte  (3 måneder  med  mulighed  for en forlæn-
gelse)  i særlige  tilfælde  kunne  forlænges  med  endnu  3 
måneder. 
33. Hvis  det  skulle  blive  nødvendigt  at tage  løsninger  af 
den art,  der  er skitseret  i afsnit  30 og 31,  i anvendelse,  må 
det ske  uden  at indskrænke  mulighederne  for  at indføre  et 
system  i overensstemmelse  med  afsnit  2 i Bremen-bilaget, 
f.eks.  baseret  på  ECU-beholdningen,  som  i afsnit  27. 
Arbejdet  hermed  skal  fortsætte,  så der bør  tages  skridt  til, at 
et sådant  system  kan  indføres  så hurtigt  som  muligt,  i det 
mindste  inden  for 2 år efter  oprettelsen  af EMS. 
34. Medens  udvalget  har  beskæftiget  sig  meget  med, 
hvordan  fonden  kommer  til at virke,  er betragtningerne  i det 
følgende  og i bilaget  vedrørende  fonden  i dens  endelige 
form  kun  af foreløbig  karakter.  Selv  om  de ikke  er udtryk 
for en enig  stillingtagen  i Udvalget  i samme  omfang  som  de 
foregående  afsnit,  fremsættes  de ikke  desto  mindre  her  for 
at give  et billede  af problemernes  omfang. 
B. EN  ECU-AFREGNINGSMEKANISME 
29.1.  Dette  forslag,  som  ligger  på linje  med  Bremen-
bilaget,  fik bred  tilslutning,  men  en række  af medlemssta-
terne  har  alvorlige  indvendinger  at gøre  af finansielle, 
tekniske  og retlige  årsager. 
29.2.  Hvis  der  af en hvilken  som  helst  af disse  årsager 
ikke kan  nås  til enighed  om  de resterende  emner  før iværk-
sættelsen  af systemet,  vil det  blive  nødvendigt  at overveje, 
hvorledes  den  bestående  kortfristede  valutastøtte  og mellem-
fristede  finansielle  bistand  kan  udvides.  I så fald  vil kreditord-35. Der  oprettes  en fond  bestående  af ECU. 
I overgangsperioden  og  uden  at foregribe  de definitive 
løsninger  kunne  man  beslutte,  at hvert  land  i form  af swap-
midler  deponerer  20 °/o af sit guld  og sine  reserver  af tredje-
landsvalutaer.  En  sådan  ordning  har  den  fordel,  at man 
undgår  kursrisici  (jfr.  bilaget). 
Der må nødvendigvis  være  en jævnlig  tilbagevendende  proce-
dure,  der  kan  sikre,  at hver  centralbank  opretholder  et 
indskud  på mindst  20 % af disse  reserver  inden  for systemet. 
25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/11 
Nr. C 240/12 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25.9.  79 
Tillæg 
FONDEN  I DENS  ENDELIGE  FORM 
A. ANVENDELSE  AF MIDLERNE  B.  SKABELSE  AF MIDLER 
Anvendelse  af de europæiske  valutaenheder,  der  skabes  med 
dækning  i reserveaktiver 
1. Under  forudsætning  af, at disse  europæiske  valutaen-
heder  modsvarer  frit anvendelige  reserveaktiver,  vil de kunne 
anvendes  frit  og  betingelsesløst.  De  vil  særlig  kunne 
anvendes  til afregninger  inden  for  Det  europæiske  Valuta-
system  i forbindelse  med  overførsler  mellem  debitor-  og kre-
ditorcentralbanker.  Det  siger  sig selv,  at en centralbank  ikke 
må anvende  sine  europæiske  valutaenheder  til at foretage  en 
diversifiering  af sine  valutareserver. 
2. Med  hensyn  til udligning  af mellemværender  inden  for 
Fællesskabet  har  nogle  medlemmer  foreslået,  at det  ville 
være  hensigtsmæssigt,  at den  meget  kortsigtede  finansiering 
af et ubegrænset  beløb  udvides  til 60 eller  90 dage  fra måne-
dens  slutning.  På denne  måde  ville  der være  større  sandsyn-" 
lighed  for,  at der skete  en ændring  i debitorlandets  stilling. 
3. Rent  teknisk  vil centralbankernes  indskud  af reserveak-
tiver,  som  modsvarer  skabelsen  af europæiske  valutaenheder, 
ikke fundamentalt  ændre  procedurerne  i afregningerne 
inden  for  Fællesskabet.  Denne  mekanisme  kunne  udvikles  i 
tre retninger:  med  henblik  på at aktivere  reserveaktiverne, 
såsom  guld,  for  disse  lande;  med  henblik  på at indføre  et 
fællesskabsaktiv,  der garanteres  af de reserver,  som  medlems-
staterne  har  stillet  til rådighed  for  Fællesskabet;  eller 
muligvis  med  henblik  på at sikre  lån,  der  optages  af Fonden 
uden  for Fællesskabet. 
4. Ovenstående  fortolkning  af reserveaktivindskuddene 
anses  af nogle  medlemmer  for  at være  for  snæver,  medens 
andre  finder,  at det  er en vigtig  begyndelse  for  Fondens 
videre  udvikling. 
Anvendelse  af de europæiske  valutaenheder,  der  skabes  med 
dækning  i de nationale  valutaer 
5. Det  europæiske  valutasystem  vil også  råde  over  kredit-
faciliteter  med  europæiske  valutaenheder,  der  skabes  med 
dækning  af nationale  valutaer.  De således  skabte  europæiske 
valutaenheder  vil ikke  kunne  skelnes  fra de europæiske  valu-
taenheder,  der  skabes  med  dækning  af reserveaktiver;  de vil 
kunne  anvendes  til afregninger  inden  for Fællesskabet  og vil 
kunne  omveksles  til andre  valutaer,  inklusive  ikke-fælles-
skabsvalutaer.  I denne  forbindelse  kunne  der opstå  et likvidi-
tetsproblem  eller  et »valutaknaphedsproblem«  inden  for det 
europæiske  valutasystem  i det omfang,  fordelingen  af den 
finansiering,  som  Fonden  foretager,  afviger  systematisk  fra 
fordelingen  af bidragene. Via indskud  af reserveaktiver 
6.1. Der  er fire  elementer:  beregningsgrundlaget,  instru-
menterne,  fondens  størrelse  og retlige  stilling. 
6.2. Beregningsgrundlaget:  I betragtning  af den  meget  for-
skellige  sammensætning  af valutareserverne  i de forskellige 
medlemsstater  kunne  beregningsgrundlaget  for  de reserver, 
der skal  indskydes  i Fonden,  omfatte  alle  reservekompo-
nenter,  herunder  SDR  og reservestillingerne  i IMF.  En prak-
tisk fremgangsmåde  til bestemmelse  af dette  grundlag  kunne 
bestå  i at anvende  tallene  for de officielle  bruttoreserver,  der 
offentliggøres  af de nationale  pengemyndigheder.  En anden 
mulig  løsning  kunne  være,  at beregningsgrundlaget  skulle 
være  lig med  de reservekomponenter,  som  skal  indskydes, 
d.v.s.  i begyndelsen  og foreløbigt,  kun  tredjelandsvalutaer  og 
guld.  Guldbeholdningerne  må naturligvis  værdiansættes  efter 
samme  pris  for alle  lande,  og da der  ikke  findes  nogen  fast 
pris,  kan  man  vilkårligt  vælge  den  metode,  der ønskes.  Fast-
sættes  prisen  på grundlag  af markedsprisen,  undgår  man 
imidlertid  at skabe  det indtryk,  at der er fastsat  en ny officiel 
guldpris,  og centralbankerne  ville  selvfølgelig  fortsat  frit 
kunne  værdiansætte  deres  guldbeholdninger  i deres  statusop-
gørelser  til den  pris,  de måtte  ønske. 
Ifølge  et forslag  skulle  beregningsgrundlaget  fastlægges  indi-
viduelt  for hvert  enkelt  land  til f.eks.  omkring  20 % af dets 
reserveaktiver.  Dette  forslag  har  den  fordel,  at det  er 
simpelt,  men  der  kan  ikke  opnås  enighed  om  det.  Et andet 
forslag  går ud på,  at beregningsgrundlaget  fastsættes  gene-
relt for Fællesskabet  som  helhed.  Dette  forslag  ville  forud-
sætte  en fordelingsnøgle,  der  kunne  baseres  på forskellige 
kriterier,  (f.eks.  kvoterne  i den  kortsigtede  valutas  støtte, 
vægtene  i kurven  for  den  europæiske  valutaenhed,  BNP, 
andelen  i handelen  inden  for Fællesskabet);  dette  ville  imid-
lertid  betyde,  at de forskellige  lande  skulle  bidrage  med  en 
forskellig  andel  af deres  reserver. 
6.3. Instrumenterne:  Ifølge  Bremen-communiquéet  skulle 
de reserveinstrumenter,  der  skal  indskydes,  omfatte  tredje-
landsvalutaer  og guld.  Indskuddet  af guld  rejser  imidlertid 
visse  problemer.  Foruden  de allerede  nævnte  problemer  med 
at foretage  en værdiansættelse  rejser  det  forhold,  at guld 
ikke giver  et renteafkast,  visse  problemer  med  hensyn  til 
afkastet  af de europæiske  valutaenheder.  Endelig  kunne  der 
efter  nogles  mening  være  risiko  for,  at der  skabes  det 
indtryk,  at guld  på ny skal  spille  en valutarisk  rolle. 
Spørgsmålet  om de andele,  som  guld-  og dollarindskuddene 
skal udgøre  kunne  løses  ved,  at de f.eks.  blev  sat til 20 % af 
den beholdning  af hvert  instrument,  som  de enkelte  central-
banker  for tiden  ligger  inde  med  (skønt  denne  løsning  ikke 
ville være  anvendelig,  hvis  det  valgte  beregningsgrundlag 
omfattede  alle  reserveaktiver);  en mere  kompliceret  løsning 
ville bestå  i at fastlægge  beløbene  enkeltvis  for hvert  instru-
25.9.  79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/13 
ment  og for  hvert  land.  Reservestillingerne  i IMF  kan  ikke 
indskydes  i og det kan  SDR  heller  ikke.  i det mindste  ikke  i 
den umiddelbare  fremtid.  Det  har  imidlertid  været  frem-
hævet,  at Fællesskabet  skulle  tage  de nødvendige  skridt  til, 
at Den  europæiske  Valutafond  får status  som  »andre  indeha-
vere«,  så den  kan  modtage  indskud  i form  af SDR. 
6.4. Fondens  størrelse:  Hvis  20 % af reserverne  i begyndelsen 
indskydes  i Fonden  (det  tal,  der  blev  givet  som  eksempel  i 
Bremen-bilaget),  gælder  ifølge  nogle  medlemmer  følgende: 
— Under  normale  omstændigheder  kunne  behovene  for 
mulige  afregninger  tilfredsstilles,  selv  om nøjagtige  bereg-
ninger  af de beløb,  der  faktisk  er nødvendige,  ikke  fore-
ligger,  og der  desuden  ikke  er nogen  nøjagtig  sammen-
hæng  mellem  et lands  reserver  og dets  finansierings-
behov; 
— Det  vil  blive  klart  for  befolkningen,  at dette  skridt 
henimod  en europæisk  valutarisk  enhed  har  reel  betyd-
ning.  20 % af Fællesskabets  reserver  andrager  nemlig  i 
øjeblikket  25 000  mio  ERE  ('). 
Der må  desuden  være  en procedure  for  regelmæssig  juste-
ring af de beløb  i europæiske  valutaenheder,  som  de forskel-
lige centralbanker  ligger  inde  med,  da  medlemsstaternes 
reserver  ændres,  og da der  muligvis  skabes  europæiske  valu-
taenheder  inden  for kreditsystemet. 
Man  kunne  overveje  to mulige  systemer: 
Enten 
— det  beløb,  der  holdes  i europæiske  valutaenheder,  skal 
kun justeres  på grundlag  af ændringerne  i de reserve-
instrumenter,  som  oprindeligt  er indskudt.  Dette  betyder, 
at der  skabes  eller  tilbagebetales  europæiske  valutaen-
heder,  der  svarer  til 20  % af  enhver  stigning  eller 
nedgang  i et lands  beholdninger  af disse  instrumenter. 
De europæiske  valutaenheder,  der  skabes  inden  for 
kreditsystemet,  kunne  fordeles  mellem  medlemsstaterne  i 
overensstemmelse  med  de regler,  der  regulerer  anven-
delsen  af disse  europæiske  valutaenheder. 
eller 
— hver  centralbank  skal  holde  mindst  20 % af sine  reserver 
i form  af europæiske  valutaenheder,  som  enten  kan  være 
modstykket  til reserveinstrumenter  eller  kredittransak-
tioner. 
6.5. Retlige  spørgsmål:  Disse  afhænger  i vid udstrækning 
af de beføjelser,  som  Fonden  får,  navnlig  dens  beføjelser 
vedrørende  anvendelsen  af de indskudte  aktiver. 
Via indskud  af national  valuta 
7. Fondens  element  af national  valuta  udgør  systemets 
kreditmuligheder,  der  som  angivet  i bilaget  til Bremen-
konklusionerne  bør  stå  i et vist  forhold  til indskud  af 
reserve-  instrumenter. 
C. FONDENS  FUNKTION 
8. Der  sondres  mellem  følgende  problemer,  som  bør 
undersøges: 
C) Beregnet  på grundlag  af omregningskursen  mellem  dollar  og ERE  pr.  7. juli 
1978  (1 US  dollar  = 0,80047  ERE). Fondens  administrative  opbygning 
9. Det  er blevet  foreslået,  at EFMS's  nuværende  admini-
strative  struktur  skal  gælde  for  Fonden.  Nogle  af medlem-
merne  mener  dog,  at det enten  vil være  nødvendigt  at fore-
tage store  ændringer  i EFMS's  administrative  struktur  eller 
at oprette  en særlig  ny permanent  organisation  alt  efter 
Fondens  funktioner. 
Kursrisiko  og rente 
10. Der  er blevet  undersøgt  tre  fællesskabsløsninger  på 
problemet  med  kursrisiko: 
— Den  første  ville  være  at lade  følgerne  af svingninger 
mellem  national  valuta  og Den  europæiske  Valutaenhed 
ude af betragtning  og  foretage  alle  omregninger  på 
grundlag  af dagskursen  over  for Den  europæiske  Valuta-
enhed. 
— Den  anden  ville  være  at fordele  gevinster  og tab mellem 
deltagerne  efter  en formel,  f.eks.  den  der  ville  have  været 
gældende  for  bidrag  til budgettet,  hvis  kursgevinster  og 
-tab var medtaget  i Fællesskabets  budget.  Hvis  kursgevin-
ster og -tab  blev  ført  på en særlig  konto  hos  Fonden, 
kunne  der  anvendes  en anden  formel. 
— Den  tredje  løsning,  der  kunne  anvendes,  så længe 
indskud  af reserver  blev  betragtet  som  indskud  i ordets 
egentlige  betydning,  ville  indebære,  at hvert  land  indivi-
duelt  bærer  følgerne  af alle  dets  indskud  og transak-
tioner  med  Fonden,  som  skulle  føre  regnskaber  for hvert 
land og regelmæssigt  afslutte  disse. 
11. Med  hensyn  til rente  skal  der  skelnes  mellem  rente  af 
europæiske  valutaenheder  med  dækning  i indskud  af 
reserver  og rente  af europæiske  valutaenheder  med  dækning 
i indskud  af national  valuta. 
12. Hvad  angår  rente  af europæiske  valutaenheder  med 
dækning  i indskud  af reserver,  er det blevet  foreslået,  at der 
kun skulle  være  tale  om én rentefod,  samt  at det forhold,  at 
der indbetales  reserver  til fonden  som  modydelse  for 
europæiske  valutaenheder,  ikke  skulle  føre  til, at medlemssta-
terne  går  glip  af gevinster,  de kunne  have  indtjent  andet-
steds.  Hvad  angår  guld,  som  indskydes  i Fonden,  kunne 
problemerne  løses  ved  en bestemmelse  om,  at alle  lande,  som 
reserveinstrumenter,  skal  indskyde  guld  og tredjelandsvaluta 
i samme  forhold.  En anden  løsning  kunne  være  at betale 
samme  rente  for alle  reserver  med  tilknytning  til Den  euro-
pæiske  Valutaenhed,  idet  medlemsstaterne  betaler  en »provi-
sion«  til Fonden  på grundlag  af den  indskudte  guldmængde. 
Relationer  til andre  fællesskabsorganer 
13. Den  udstrækning,  hvori  uafhængighed  bedømmes 
som nødvendig  for  Fondens  transaktioner,  vil være  afgø-
rende  for,  om  Det  europæiske  Valutasystem  og især  Den 
europæiske  Valutafond  kan  oprettes  inden  for  EØF-trakta-
tens rammer.  Det  skal  undersøges,  hvordan  EFMS  kan  admi-
nistrere  systemet  i de indledende  faser,  og om den  kan  skabe 
europæiske  valutaenheder  og overvåge  anvendelsen  heraf  i 
Nr. C 240/14 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25. 9. 79 
overensstemmelse  med  dens  nuværende  beføjelser  eller  på 
grundlag  af mere  vidtgående  beføjelser  efter  ændring  af 
forordning  nr. 907/73  af 3. april  1973.  Under  alle  omstæn-digheder  skal  der foretages  en grundig  undersøgelse  af de 
retlige  problemer  i forbindelse  med  Fondens  oprettelse  og af 
dens  relationer  til andre  fællesskabsorganer. 
BILAG  II 
RAPPORT  TIL  RÅDET  OG  KOMMISSIONEN  OM  FORBEDRING  AF SAMORDNINGEN 
AF MEDLEMSSTATERNES  ØKONOMISKE  POLITIK 
På anmodning  af Rådet  har Det  monetære  Udvalg  foretaget 
en undersøgelse  af Kommissionens  meddelelse  »Forbedring 
af samordningen  af medlemsstaternes  økonomiske  politik« 
(KOM(77)  443  endelig  udg.  af 5. oktober  1977).  Udvalget 
har kun  undersøgt  de forslag,  der  ligger  inden  for  dets 
kommissorium,  og som  er anført  i: 
a) stykke  3, litra  a), første  led:  »Talmæssige  oplysninger  for 
de nærmere  påtænkte  bestemmelser  om anvendelsen  eller 
finansieringen  af budgetsaldoen  for  det  kommende 
finansår«; 
b) stykke  3, litra  b): »Fastsættelse  af kvantitative  retnings-
linjer  ... der  passer  til udviklingen  for  en betydende 
monetær  størrelse«; 
c) stykke  3, litra  c): drøftelser  af »de  valutariske  retnings-
linjer«. 
I denne  beretning  opsummerer  Det  monetære  Udvalg  de 
vigtigste  bemærkninger,  som  dets  medlemmer  har  fremsat, 
og foreslår  en kompromisløsning,  der eventuelt  kan  danne 
grundlag  for enighed  i Rådet. 
I. BEMÆRKNINGER  VEDRØRENDE 
KOMMISSIONENS  FORSLAG 
Medlemmernes  bemærkninger  til Kommissionens  forslag 
kan opdeles  i to grupper: 
1. generelle  bemærkninger  vedrørende  dokumentets  grund-
læggende  idé; 
2. særlige  bemærkninger  vedrørende  hvert  af de  tre 
konkrete  forslag. 
1. Generelle  bemærkninger 
De generelle  bemærkninger  kan opdeles  i tre grupper: 
a) Generelt  positive  bemærkninger:  Medlemmerne  af Det 
monetære  Udvalg  delte  de bekymringer,  der  havde  givet 
anledning  til Kommissionens  forslag.  De anerkendte  de gene-
relle økonomiske  motiver,  der lå til grund  for forslagene,  og 
det særlige  mål med  hensyn  til styrkelsen  af samordningen  af 
den kortsigtede  politik  med  henblik  på at mindske  de for-
skelle,  der  hindrer  gennemførelsen  af en økonomisk  og 
monetær  union,  og at forbedre  samordningen  af den  økono-
miske  politik  i den nuværende  situation. b) Iagttagelser:  Medlemmerne  af Det  monetære  Udvalg  insi-
sterede,  ligesom  Kommissionen,  på,  at udviklingen  i det 
monetære  samarbejde  eller  den  monetære  samordning  sker  i 
takt med  udviklingen  inden  for det generelle  økonomiske 
samarbejde,  både  når situationen  skal  analyseres,  og når der 
skal vedtages  en plan  for de faktiske  forhold  i de forskellige 
medlemsstater.  Såfremt  dette  ikke  tages  i betragtning,  kan 
det meget  vel tænkes,  at forsøget  på monetær  harmonisering 
viser  sig at være  en tom  formalitet,  eller  endog  en ulempe, 
hvis det  medfører  begrænsninger,  der  er dårligt  tilpasset 
situationen  i hvert  land. 
c) Forslag:  Det monetære  udvalg  kan  ikke  anbefale,  at den 
af Kommissionen  foreslåede  ordning  vedtages  ubetinget  som 
beskrevet  i referencedokumentet  og det vedføjede  udkast  til 
Rådets  konklusion;  udvalget  fremsætter  forbehold  over  for 
nogle  af denne  ordnings  komponenter,  selv  om det  med 
stort  flertal  fuldt  ud anerkender  den  generelle  politik,  som 
Kommissionens  forslag  bygger  på,  og foreslår,  at Rådet 
vedtager  et mere  vagt  alternativ,  der er mindre  prætentiøst 
og mindre  bindende,  og som  efter  udvalgets  opfattelse  vil 
blive  godkendt  af medlemsstaterne  samtidig  med  at det vil 
løse de problemer,  der er årsag  til Kommissionens  bekym-
ringer.  Dette  er formålet  med  den  kompromisløsning,  der er 
anført  nedenfor. 
2. Særlige  bemærkninger 
I det  følgende  beskrives  medlemmernes  bemærkninger  til 
hver af Kommissionens  tre forslag  vedrørende  de monetære 
forhold: 
a) Budgetoverskud  eller  budgetunderskud 
Næsten  alle  udvalgets  medlemmer  mente,  at der  umuligt 
kunne  gives  detaljerede  oplysninger  om,  hvorledes  over-
skuddet  eller  underskuddet  på budgettet  kunne  anvendes 
eller finansieres.  De angav  følgende  hovedårsager  dertil: 
— der  kan  ikke  gives  meddelelse  om statslån,  før disse  er 
udstedt,  uden  at dette  vil medføre  alvorlig  uro på kapital-
markedet; 
— værdipapirer  udstedt  af staten  er ofte  de vigtigste  værdi-
papirer  i »open  market  operations«,  så nettoudstedelsen 
kan ikke  opgøres  på forhånd; 
— det kan  ikke  på forhånd  afgøres,  om der skal  anvendes 
andre  metoder  (af monetær  eller  anden  art)  til finansie-
25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/15 
ring af budgetunderskuddet  (skatkammerbeviser,  indbeta-
linger  fra  statslige  selskaber,  anvendelse  af opsparede 
midler,  træk  på centralbanken),  og sådanne  metoder  skal 
forvaltes  så fleksibelt  som  muligt  under  hensyn  til situa-
tionen,  reaktioner  fra ikke-statslige  selskaber  osv. 
Alle medlemmer  er dog  enige  om  (ganske  vist  med  større 
eller  mindre  overbevisning),  at det kan  være  hensigtsmæssigt 
på forhånd  at meddele,  i hvor  stor  udstrækning  budget-
underskuddet  skal  finansieres  monetært,  og at foretage  en 
samordning  inden  for Fællesskabet. 
b) Fastsættelse  af kvantitative  monetære  mål 
I 1976  behandlede  Det  monetære  Udvalg  problemet  med 
fastsættelse  af kvantitative  monetære  mål  for  pengepoli-
tikken,  og forelagde  Rådet  og Kommissionen  en rapport, 
hvis hovedkonklusioner  blev  godkendt  af  Rådet  den 
8. november  1976.  Udvalgets  medlemmer  vil gerne  gentage 
disse  konklusioner.  De gav  udtryk  for forskellige  opfattelser 
af de forslag,  som  Kommissionen  nu har  fremlagt: 
i) for  de medlemmer,  der  ikke  anvender  sådanne  mål,  vil 
det hverken  være  muligt  eller  ønskeligt,  at anvendelsen 
af dem  udvides  til at omfatte  hele  Fællesskabet.  Inden 
for denne  gruppe  er nogle  dog  af den  opfattelse,  at 
sådanne  mål  i realiteten  umuliggør  enhver  form  for 
indbyrdes  samordning  og samordning  mellem  medlems-
stater,  mens  andre  anbefaler  anvendelse  af særlige  refe-
renceindikatorer  med  henblik  på at fremme  samarbejdet 
med de lande,  der  anvender  sådanne  kvantitative  mål; 
ii) andre  medlemmer  er af den  opfattelse,  at de pågældende 
forskelle  ikke  bør  gøres  til alt for  stort  et problem. 
Harmonisering  af de pengepolitiske  instrumenter  kan 
ikke betragtes  som  sine  qua  non  for  harmoniseringen  af 
pengepolitikken.  Det  er muligt  at gennemføre  fælles  poli-
tiske  målsætninger  ved  anvendelse  af forskellige  instru-
menter,  der  hver  især  er afpasset  efter  omstændighe-
derne  i det pågældende  land; 
iii) En tredje  gruppe  medlemmer,  hvis  lande  anvender  kvanti-
tative  monetære  mål,  finder  det  stadig  vanskeligt  at 
sammenligne  de  elementer,  der  har  vidt  forskelligt 
grundlag  og vidt  forskellig  betydning.  Disse  medlemmer 
mener,  at det  er en forudsætning  for  konkrete  bestræ-
belser  på harmonisering  og samordning  af pengepoli-
tikken,  at de medlemsstater,  der  anvender  forskellige 
former  for  mål,  er rede  til at overdrage  de fremskriv-
ninger  målt  efter  et fælles  referenceaggregat,  der  kan 
udledes  af de nationale  størrelser  med  hensyn  til interne 
og eksterne  komponenter; 
iv) Endelig  finder  en række  medlemmer,  at pengepolitikken 
nu bør  spille  en større  rolle  med  hensyn  til fremme  af 
konjunkturerne,  og at rentepolitik  og kontrol  med  meto-
derne  for  likviditetsdannelsen  ikke  bør  være  de vigtigste 
instrumenter,  der  anvendes,  eftersom  medlemsstaternes 
økonomiske  politik  i stadig  højere  grad  bør  tage  sigte  på 
at opfylde  målsætningerne  for  vækst  i den  økonomiske 
aktivitet  og i beskæftigelsen. 
Foruden  disse  generelle  aspekter  har  Det  monetære  Udvalg 
undersøgt  forskellige  tekniske  aspekter  af Kommissionens 
forslag: 
— bør  de valgte  kvantitative  retningslinjer  fastsættes  i form 
af en udsvingsmargen  eller  en referenceindikator?  Mange 
af udvalgets  medlemmer  finder,  at en udsvingsmargen  vil 
give større  muligheder  for  fleksibilitet  end  en reference-indikator,  også  selv  om sidstnævnte  kombineres  med  en 
tolerancemargen  til  begge  sider.  Nogle  medlemmer 
understregede,  at en udsvingsmargen  har  den  ulempe  at 
den vil give  de tilladte  grænser  for  udsving  et skær  af 
ukrænkelighed.  Det  er dog  den  generelle  opfattelse,  at 
dette  tekniske  problem  kan  løses  forskelligt  i de enkelte 
medlemsstater,  således  at man  undgår  et usmidigt 
system; 
— bør  det  være  Ministerrådet  eller  Udvalget  af direktions-
formænd  for  Centralbankerne,  der  er det  fællesskabs-
organ,  som  er ansvarligt  for samarbejde  og samordning? 
Pengepolitikken  henhører  under  centralbankerne  i de 
fleste  medlemsstater,  men  må også  betragtes  som  et led i 
den generelle  økonomiske  politik; 
— bør  det  valgte  fællesskabsorgan  træffe  afgørelser  eller 
blot erkende  situationen?  Den  sidstnævnte  mulighed  vil 
være  den  mest  acceptable  for så vidt  angår  alle  medlems-
staters  forfatningsmæssige  struktur; 
— kan  udviklingen  henimod  en samordning  af den  enkelte 
landes  monetære  mål  eller  af de indikatorer,  der  vil blive 
indført  i stedet,  medføre,  at de enkelte  landes  afgørelser 
kan anfægtes,  når  samordningsprocessen  er afsluttet? 
Samtlige  medlemmer  er af den  opfattelse,  at en sådan 
udvikling  bliver  en logisk  følge  af samordningen,  men 
mener  ikke,  at man  fra den  ene  dag  til den  anden  kan  nå 
et mål,  der  forudsætter  stærk  politisk  vilje  og bedre 
samordning  af de økonomiske  forhold.  De  finder,  at 
man for  øjeblikket  vil kunne  nå langt  ved  at udveksle 
oplysninger  og  påpege  alle  former  for  uregelmæssig-
heder.  Nogle  mener  endda,  at der  nu bør  tages  mere 
afgørende  skridt; 
— bør  målene  offentliggøres?  De  fleste  af udvalgets 
medlemmer  har  en lidt  tøvende  holdning  til dette  punkt. 
Så snart  et mål  er vedtaget,  offentliggøres  det på natio-
nalt plan.  Et krav  om,  at det desuden  skal  offentliggøres 
på fællesskabsplan,  ville  ikke  tjene  noget  formål,  og 
såfremt  dette  krav  ikke  blev  gennemført,  ville  det  blot 
være  en understregning  af det formålsløse  deri.  Offentlig-
gørelse  på fællesskabsplan  vil derfor  være  en meningsløs 
begrænsning,  der  kan  vise  sig  at blive  et følsomt  og 
kontroversielt  emne  uden  nogen  form  for  gavnlig  virk-
ning. 
c) Valutariske  retningslinjer 
Da Rådet  den  14.  marts  1977  behandlede  de nederlandske 
forslag  til oprettelse  af målzoner  for  Fælleskabets  valutaer, 
opfordrede  det  begge  udvalg  til at fortsætte  arbejdet  og 
regelmæssigt  aflægge  beretning.  Kommissionens  nuværende 
forslag  tager  sigte  på regelmæssige  drøftelser  i Rådet  af 
medlemsstaternes  valutariske  retningslinjer. 
Samtlige  medlemmer  i Det  monetære  Udvalg  har  under-
streget,  at eksterne  faktorer  spiller  en betydelig  rolle  for 
udviklingen  på markedet  og for medlemsstaternes  valutakurs-
politik.  Sammen  med  forskellene  mellem  medlemsstaternes 
valutakurspolitik  gør dette  det ikke  lettere  på nuværende  tids-
punkt  eller  i nærmeste  fremtid  at vedtage  en fælles  holdning 
med hensyn  til valutakurser.  Under  disse  omstændigheder 
ville et krav  om,  at Rådet  regelmæssigt  skal  drøfte  spørgsmål 
vedrørende  valutakurser,  være  uhensigtsmæssigt,  for ikke  at 
sige farligt,  i betragtning  af de eventuelle  følgevirkninger  for 
valutamarkederne,  som  Ministerrådets  møder  om  sådanne 
forhold  kunne  få. 
Nr. C 240/16 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende 25. 9. 79 
Det ville  i praksis  være  hensigtsmæssigt  at skelne  mellem 
samordning  og information.  Samordningen  af valutakurspoli-
tikken  drøftes  allerede  af direktionsformændene  for central-
bankerne  enten  på deres  regelmæssige  møder  eller,  om 
nødvendigt,  pr. telefon.  Da denne  ordning  fungerer  tilfreds-
stillende,  vil det være  uklogt  at ændre  den.  For  så vidt  angår 
information  er alle  involverede  parter  bekendt  med  udvik-
lingen  på markedet.  Ikke  desto  mindre  drøftes  de økono-
miske  forhold,  der  påvirker  udviklingen  på markedet,  af 
både  Udvalget  af direktionsformænd  for Centralbankerne  og 
Det monetære  Udvalg,  og medlemmerne  af begge  udvalg 
kan frit  informere  deres  regering  om  de  behandlede 
spørgsmål. 
Endelig  er et flertal  af udvalgets  medlemmer  af den  opfat-
telse,  at Kommissionens  ønske  om,  at dette  spørgsmål 
drøftes  regelmæssigt  af de medlemsstater,  der deltager  i slan-
gesamarbejdet,  kan  behandles  uformelt  af disse  landes  mini-
stre men  ikke  bør forelægges  Rådet  som  helhed  gennem  offi-
cielle  kanaler. 
II. FORSLAG  TIL  EN  KOMPROMISLØSNING 
Det monetære  Udvalg  foreslår,  at Rådet  i sit arbejde  vedrø-
rende  samordning  af de vigtigste  målsætninger  for  den 
økonomiske  politik  behandler  spørgsmålet  vedrørende 
samordning  af pengepolitikken  på baggrund  af følgende  tre 
forslag: 
1. Når  medlemsstaterne  årligt  fastlægger  retningslinjerne  for 
deres  budget,  skal  de give  oplysninger  — eventuelt  under-
støttet  af tal for  størrelsesordenen  — om,  hvorledes  de 
metoder,  der  påtænkes  iværksat  til finansiering  af bud-getunderskuddet  eller  til anvendelse  af budgetover-
skuddet  i det kommende  finansår,  indgår  i deres  mone-
tære  målsættninger. 
2. De medlemsstater,  der  er i stand  til det,  skal  fastlægge 
kvantitative  retningslinjer,  i form  af en udsvingsmargen 
eller  et mål,  der  eventuelt  kan  omfatte  en tolerance-
margen,  for  ændringer  i en betydelig  monetær  størrelse 
for hver  af de pågældende  medlemsstater.  De  øvrige 
medlemsstater  skal  fastlægge  retningslinjer  — og så vidt 
det er muligt  kvantitative  retningslinjer  — for alternative 
referenceindikatorer  med  generel  indvirkning  på pengefor-
syningen,  som  for  eksempel  bestemmelser  vedrørende 
renter  eller  valutakurser.  Disse  målsætninger  for pengepo-
litikken  skal  gennemgås  og drøftes  årligt  i Udvalget  af 
direktionsformænd  for  Centralbankerne  og Det  mone-
tære Udvalg,  der  skal  meddele  Rådet,  om  medlemssta-
ternes  mål  for  pengeforsyningen  er indbyrdes  forenelige 
og forenelige  med  de større  økonomiske  målsætninger, 
som Rådet  har  vedtaget  for  medlemsstaterne  og  for 
Fællesskabet.  Rådet  skal  drøfte  udviklingen  i pengepoli-
tikken  med  henblik  på samordningen  af medlemsstaternes 
økonomiske  forhold  og skal  tage  de forpligtelser,  som 
medlemsstaterne  har  indgået,  til  efterretning.  Det 
påtænkes  ikke  at offentliggøre  disse  forpligtelser  særskilt. 
De to udvalg  og Rådet  skal  regelmæssigt  undersøge  ud-
viklingen  i medlemsstaternes  holdning  med  hensyn  til de 
målsætninger,  der  fastlægges  i forhold  til ovennævnte 
procedure. 
3. For  så vidt  angår  valutakurser  skal  Udvalget  af direktions-
formænd  for Centralbankerne  og Det  monetære  Udvalg 
udvide  deres  konsultationer  om  udviklingen  i valutakur-
serne  og skal  navnlig  tage  hensyn  til, hvilken  virkning 
denne  udvikling  vil få på penge-,  budget-,  kredit-  og 
rentepolitikken. 
BILAG  III 
UDTALELSE  TIL  KOMMISSIONEN  OM  FORSLAGET  TIL  RÅDETS  TREDJE  DIREKTIV 
1. På  anmodning  af de  af Kommissionen  udpegede 
medlemmer  undersøgte  Det  monetære  Udvalg  på mødet  den 
5. og 6. juni  1978  et forslag  til Rådets  tredje  direktiv  om 
ændring  af første  direktiv  om gennemførelse  af EØF-trakta-
tens artikel  67.  Konklusionerne  af denne  undersøgelse, 
hvortil  det forberedende  arbejde  var blevet  udført  af arbejds-
gruppen  vedrørende  markederne  for værdipapirer,  er anført 
i denne  rapport. 
2. Ifølge  Kommissionens  repræsentant  udgør  det  fore-
slåede  tredje  direktiv  en integrerende  del af det arbejde,  som 
Rådet  løbende  udfører  i forbindelse  med  forslag  til direktiv 
vedrørende  samordningen  af de ved  lov  eller  administrativt 
fastsatte  bestemmelser  om  institutter  for  kollektive  investe-
ringer  i værdipapirer  ('). Sidstnævnte  direktiv  tager  sigte  på 
samordning  af medlemsstaternes  lovgivning  om  institutter 
(') Institutter  for  kollektive  investeringer  i værdipapirer  omfatter  investerings-
fonds  og  investeringsselskaber,  der  opfylder  betingelserne  i artikel  2 i for-
slaget  til samordningsdirektiv  (KOM(76)152  endelig  udg.). for kollektive  investeringer  i værdipapirer,  som  stadig  er vidt 
forskellig.  Det  er på grund  af disse  forskelle,  at første 
direktiv  til gennemførelse  af EØF-traktatens  artikel  67 af 11. 
maj 1960  (udvidet  og ændret  den  18.  december  1962)  ikke 
omfattede  liberalisering  af værdipapirer,  der  udstedes  af de 
fleste  af ovennævnte  institutter,  dvs.  andelsbeviser  udstedt  af 
investeringsfonds,  uden  hensyn  til om disse  er børsnoterede, 
og ikke-børsnoterede  aktier  udstedt  af investeringssel-
skaber  (2). For  at den  påtænkte  samordning  af de enkelte 
landes  lovgivning  vedrørende  institutter  for kollektive  investe-
ringer  i værdipapirer  kan  tjene  noget  som  helst  formål,  er 
det vigtigt,  at der  sideløbende  med  gennemførelsen  af 
samordningsdirektivet  træffes  de  nødvendige  foranstalt-
ninger  for  afskaffelsen  af valutarestriktioner  på den  frie 
omsætning  af værdipapirer,  der er udstedt  af disse  institutter. 
(2) Handel  med  disse  værdipapirer,  der  er opført  i liste  C, er blevet  liberaliseret 
af Forbundsrepublikken  Tyskland,  Belgien  og Luxembourg  uden  betingelser, 
mens  de øvrige  medlemsstater  har  opretholdt  valutarestriktionerne  i henhold 
til artikel  3, stk.  2, i første  direktiv  af 11.  maj  1960. 
25. 9. 79 De Europæiske  Fællesskabers  Tidende Nr. C 240/17 
Liberalisering  af denne  virksomhed,  der  er formålet  med  det 
foreslåede  tredje  direktiv,  vil være  et vigtigt  skridt  henimod 
større  samordning  af medlemsstaternes  markeder  for  værdi-
papirer.  Kommissionen  understreger  derfor,  at udviklingen 
og resultaterne  af bestræbelserne  på samordning  let  kan 
påvirkes  i negativ  retning,  såfremt  de nævnte  foranstalt-
ninger  ikke  gennemføres  sideløbende. 
3. Medlemmerne  understreger,  at de finder  det vigtigt  at 
gennemføre  målsætningen  for udvikling  af et europæisk  kapi-
talmarked,  hvilket  for  nylig  blev  understreget  af Kommis-
sionen  i dens  meddelelse  til Det  europæiske  Råd  om  udsig-
terne  for en økonomisk  og monetær  union. 
4. Til  trods  for denne  enighed  var  der  delte  meninger  om 
de praktiske  foranstaltninger  med  hensyn  til institutter  for 
kollektive  investeringer  i værdipapirer,  der  skulle  gennem-
føres  øjeblikkeligt. 
5. En  række  medlemmer  støtter  uden  forbehold  de i det 
foreslåede  tredje  direktiv  anførte  forslag.  Den  foreslåede  libe-
ralisering  vil have  særlig  betydning,  for så vidt  som  den  ville 
være  et konkret  udtryk  for,  at Fællesskabet  er rede  til ikke 
yderligere  at forsinke  gennemførelsen  af traktatens  artikel 
67, efter  de talrige  kontrolundersøgelser,  der  har  måttet 
gennemføres  på dette  område.  Ifølge  disse  medlemmer  vil 
liberaliseringsdirektivet  desuden  være  et absolut  nødvendigt 
supplement  til samordningsdirektivet,  idet  samordningen  af 
de enkelte  landes  lovgivning  om  institutter  for  kollektive 
investeringer  i værdipapirer  kun  vil  være  formålstjenlig, 
såfremt  det samtidig  eller  inden  for et kort  tidsrum  besluttes, 
at værdipapirer  udstedt  af disse  institutter  frit  kan  omsættes: de bemærker  navnlig,  at opretholdelse  af de nuværende 
restriktioner  vil sætte  samordningsdirektivets  bestemmelser 
om salg  af aktier  udstedt  af institutter  for kollektive  investe-
ringer  i værdipapirer  i de øvrige  medlemsstater  ud af kraft. 
Disse  medlemmer  finder  derfor,  at nogle  af disse  bestem-
melser,  navnlig  de bestemmelser,  der  er særlig  bindende, 
ikke  længere  vil være  acceptable,  såfremt  liberaliseringen 
ikke gennemføres  sideløbende. 
6. De  øvrige  medlemmer  finder,  at samordning  kan  være 
nyttig  i sig selv  men  erkender  også,  at de to direktiver  er 
knyttet  sammen.  De deler  derfor  den  opfattelse,  at samord-
ningsdirektivet  og liberaliseringsdirektivet  så vidt  muligt  bør 
gennerriføres  sideløbende.  Det  blev  bemærket,  at samord-
ningsdirektivet  på den  ene  side  indeholder  en række  defini-
tioner  og regler,  der  vil berøre  det  tredje  direktiv,  men  at 
arbejdet  vedrørende  samordningsdirektivet  på den  anden 
side er langt  fra  afsluttet.  Nogle  af disse  medlemmer  tror 
ligeledes,  at liberaliserings-direktivet  vil frembyde  en række 
problemer  og usikkerhedsmomenter,  særlig  med  hensyn  til 
betalingsbalancerne  og  kapitalmarkederne.  Under  disse 
omstændigheder  mener  alle  disse  medlemmer,  at det vil være 
for tidligt  at udtale  sig om det  foreslåede  tredje  direktiv,  før 
arbejdet  vedrørende  samordningsdirektivet  er længere  frem-
skredet. 
7. Selv  om  samtlige  medlemmer  erkender  forskellene, 
understreger  de, at de tillægger  målsætningen  for  liberalise-
ring af kapitalbevægelserne  stor  betydning.  Et flertal  af 
medlemmerne  mener  dog,  at det  særlige  problem,  de har 
fået forelagt,  kun  kan  løses  definitivt  på baggrund  af ud-
viklingen  i arbejdet  vedrørende  samordningen  af de ved  lov 
eller  administrativt  fastsatte  bestemmelser  om  institutter  for 
kollektive  investeringer  i værdipapirer.