Kommissionens beslutning

af 13. oktober 1999

om en fusions forenelighed med fællesmarkedet og EØS-aftalen

(Sag IV/M.1439 - Telia/Telenor)

(meddelt under nummer K(1999) 3314)

(Kun den engelske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2001/98/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR -

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fælleskab,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 57,

under henvisning til Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser(1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 1310/97(2), særlig artikel 8, stk. 2,

under henvisning til Kommissionens beslutning af 15. juli 1999 om at indlede procedure i denne sag,

efter at have givet de deltagende virksomheder lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger til Kommissionens indsigelser,

efter høring af Det Rådgivende Udvalg for Kontrol med Fusioner og Virksomhedsovertagelser(3), og

ud fra følgende betragtninger:

(1) Den 28. april 1999 modtog Kommissionen i overensstemmelse med artikel 4 i forordning (EØF) nr. 4064/89 ("fusionsforordningen") en anmeldelse, hvori den svenske og den norske regering meddelte, at de i fusionsforordningens forstand ville erhverve fælles kontrol med et nystiftet selskab, Newco, oprettet med henblik på besiddelse af aktierne i Telia AB ("Telia") og Telenor AS ("Telenor").

(2) Den 25. maj afgav parterne en række tilsagn, som blev gjort betinget af, at Kommissionen vedtog en beslutning i henhold til fusionsforordningens artikel 6, stk. 1, litra b).

(3) Efter at have gennemgået anmeldelsen konkluderede Kommissionen, at den anmeldte transaktion var omfattet af fusionsforordningen, og at der herskede alvorlig tvivl med hensyn til, om den var forenelig med fællesmarkedet, da den kunne skabe eller styrke en dominerende stilling, som bevirker, at den effektive konkurrence hæmmes betydeligt inden for fællesmarkedet eller en væsentlig del heraf og inden for det område, der er omfattet af EØS-aftalen. Den 15. juni 1999 besluttede Kommissionen derfor at indlede proceduren i fusionsforordningens artikel 6, stk. 1, litra c).

I. PARTERNE

(4) Telia er Sveriges største teleoperatør og ejes 100 % af den svenske stat. Selskabet er også moderselskab til Telia-koncernen. Telenor er Norges største teleoperatør og ejes 100 % af den norske stat. Begge selskaber udbyder alle former for tele- og tv-tjenester i deres respektive lande samt i resten af Norden og på verdensplan.

II. TRANSAKTIONEN OG FUSIONEN

(5) Den anmeldte transaktion indebærer, at det nye selskab, Newco, der stiftes i henhold til svensk ret, erhverver samtlige aktier i Telia og Telenor fra de respektive regeringer. Til gengæld modtager den svenske og den norske regering aktieandele svarende til henholdsvis 60 % og 40 % af Newcos aktiekapital.

(6) Den svenske og den norske regering har indgået en aktionæraftale dateret den 30. marts 1999. Aftalen giver begge regeringer vetoret, når det gælder godkendelse af Newco-koncernens forretningsplan og konsoliderede budget, større strategiske erhvervelser og afhændelser, valg og godkendelse af udvalg under Newcos bestyrelse samt valg af bestyrelserne for Telia og Telenor (som datterselskaber af Newco). Hver regering får derfor mulighed for at udøve afgørende indflydelse på Newco, og regeringerne vil således erhverve fælles kontrol med selskabet. Da Newco overtager de tidligere statsejede tele- og tv-selskaber i de to lande, skal selskabet udføre de opgaver, der normalt varetages af et teleselskab, og kan derfor forventes på permanent basis at komme til at fungere som en selvstændig økonomisk enhed.

III. FÆLLESSKABSDIMENSION

(7) Telia-koncernens samlede omsætning på verdensplan udgjorte i 1998 lidt over 5600 mio. EUR, og dens omsætning i EF udgjorte lidt over [...](4) mio. EUR. Telenor havde en omsætning på verdensplan på lidt over 3400 mio. EUR og en EF-omsætning i størrelsesordenen [ > 250](5) mio. EUR. Telia realiserede over to tredjedele af sin fællesskabsomsætning i Sverige, mens Telenor ikke realiserer over to tredjedele af sin omsætning i en enkelt medlemsstat. Både Telia og Telenor realiserer over to tredjedele af deres EFTA-omsætning i Norge, og de to selskabers samlede omsætning i EFTA-landene svarer til mindst 25 % af deres samlede omsætning i EØS-området. Anmeldelsen skal derfor behandles som en EØS-samarbejdssag.

IV. FORENELIGHED MED FÆLLESMARKEDET

I. TELEFONITJENESTER OG DERTIL KNYTTEDE TJENESTER

Introduktion til telefoni- og teletjenester

(8) Dette er den første fusionssag, hvor der er tale om fusion mellem to etablerede nationale operatører i Europa. I tidligere sager om fusion eller mulig fusion mellem europæiske teleoperatører har en af de to parter altid stammet fra et land uden for Europa (f.eks. BT/MCI(II)(6)). Andre aftaler er blevet anmeldt i henhold til forordning nr. 17/62, men de omfattede ikke en fuldstændig integrering af parternes samlede aktiviteter på teleområdet(7). Da denne sag imidlertid går et skridt videre, rejser den spørgsmål, som det ikke var nødvendigt at tage så detaljeret stilling til i de tidligere sager, og der skal derfor indledningsvis ses nærmere på markedsafgrænsningerne.

(9) Forud for den samlede vurdering og den detaljerede gennemgang af de enkelte produktmarkeder kan det være nyttigt at forklare, hvordan sektoren arbejder, og præcisere visse centrale principper.

Opbygningen og driften af faste koblede telefonnet

(10) I hovedparten af dette århundrede har telefonindustrien i de fleste lande i Europa været opbygget som vertikalt integrerede nationale monopoler, der for det meste har været statsejede. Disse offentlige teleselskaber har tilbudt deres slutbrugere (abonnenterne) basale teletjenester. Disse basale tjenester har omfattet opkobling til en hvilken som helst anden abonnent inden for landets grænser og - i kraft af internationale aftaler med andre offentlige teleselskaber - adgang til det internationale offentlige koblede telefonnet (PSTN).

(11) I de seneste årtier er der i en række lande udfoldet bestræbelser på at liberalisere de nationale telefonmarkeder og indføre konkurrence. Til det formål har det været normalt at opdele de nationale telefonnet i tre forskellige dele: abonnentnettet, som i det væsentlige er nettet mellem abonnenterne og sammenkoblingspunktet(8) på deres lokale centraler; fjernnettet, dvs. det net af kabler og koblingsudstyr, som forbinder de lokale centraler med overordnede centraler, de såkaldte transitcentraler, samt det internationale net, dvs. nettet kabler og tilhørende koblingsudstyr, som leder trafikken fra den internationale gateway (ofte i en hovedstad eller ved et vigtigt knudepunkt på nettet), via backhaulkabler til det internationale kabelhoved eller landingspunkt, hvorfra den går videre ud af landet og til offentlige teleselskaber i andre lande.

(12) En abonnent på sådanne taletelefonitjenester opnår adgang til nettet mod betaling af en abonnementsafgift, som normalt dækker operatørens omkostninger ved tilrådighedsstillelsen af infrastrukturen, navnlig den faste forbindelse fra den lokale central til abonnentens adresse. Selve telefonlinjen udgøres normalt af et par kobberkabler, som er snoet på en bestemt måde og betegnes "parsnoede kobberkabler" eller "parsnoede kabler". Det kabelpar, der går mellem abonnenten og centralen, kan opfattes som et kredsløb, der består af ét langt kabel, som starter ved hovedfordeleren og går ud til abonnenten, hvor det forbindes over håndsættet og returnerer via returledningen til hovedfordeleren, hvor samtlige kredsløb fra den pågældende centrals område forbindes.

(13) Når der foretages et opkald, er det nødvendigt at etablere en komplet talevej(9) ved at forbinde den kaldende abonnents kredsløb med den påtænkte modtagers kredsløb. Hvis modtageren er tilknyttet den samme lokale central som den, der ringer op, kan samtalen etableres ved den pågældende central.

(14) Et opkald til en abonnent, som er tilsluttet en mere fjerntliggende lokal central, kan i givet fald sendes direkte til den pågældende lokale central. Dette er dog usædvanligt, og opkaldet sendes normalt først til en eller flere transitcentraler(10), hvorfra det derpå dirigeres gennem nettet til den pågældende lokale central og videre til abonnenten.

(15) Når der er foretaget et opkald, skal der etableres en forbindelse via de enkelte mellemliggende kontakt- eller koblingspunkter for at skabe en komplet talevej fra den kaldende part til modtageren. Når dette kredsløb er etableret, skal det opretholdes, så længe opkaldet varer, uanset mængden af taletrafik der formidles under opkaldet.

(16) En udlandssamtale sendes via et passende internationalt koblingspunkt eller en gateway og derfra via internationale forbindelseslinjer (kabler, satellit eller radioforbindelser) enten direkte til netoperatøren i det land, hvor modtagerabonnenten befinder sig, eller i transit via andre operatørers net, hvis der ikke findes en direkte forbindelse mellem nettene.

(17) Det var kun i forbindelse med udlandssamtaler, at de offentlige monopolselskaber havde behov for at etablere forbindelser til hinanden. Den fysiske forbindelse mellem de to net foregik normalt via et internationalt kabel mellem de to berørte lande. Forbindelserne mellem operatørerne blev generelt beskrevet som korrespondentforbindelser, og taksten for samtaletrafikken mellem de to lande blev sædvanligvis aftalt til en fast minuttakst kaldet faktureringstaksten ("accounting rate")(11).

Forskellige måder, hvorpå nye operatører kan få adgang til abonnentnettet

(18) I princippet kunne nye operatører etablere egne net. Alle de eksisterende abonnentnet er imidlertid normalt blevet etableret over en lang årrække, og finansieringen af dem har fundet sted på et tidspunkt, hvor de pågældende teleselskaber var statsejede. Det er økonomisk afskrækkende for en ny operatør at tage konkurrencen op med en veletableret operatør og skaffe sig adgang til markedet ved at etablere nye net, da dette er en særdeles dyr og tidskrævende løsning.

(19) I de tilfælde, hvor der er en stærk og veletableret operatør på et marked, står den potentielle nye operatør over for en række basale udfordringer. Den første består i at få potentielle kunder, som på nuværende tidspunkt er abonnenter hos den etablerede operatør, til at vælge den nye operatør som tjenesteudbyder. En anden udfordring består i, at abonnenterne formentlig vil forblive fysisk knyttet til den etablerede operatør, og trafikken vil derfor skulle gå igennem noget af denne operatørs net for at komme til og fra de nye operatør. En tredje udfordring består i, at langt de fleste afgående opkald fra de nye abonnenter fortsat vil skulle termineres i den etablerede operatørs net, og den nye operatør skal kunne videregive disse opkald til den etablerede operatør uden at pådrage sig udgifter for anvendelsen af sidstnævntes net, idet operatøren ellers ikke vil være konkurrencedygtig.

(20) Konkurrencen på de tidligere monopolers område er i de fleste tilfælde opstået ved, at nye operatører har udfordret de etablerede operatører på deres mest rentable ruter, dvs. de internationale ruter og fjernruterne for afgående opkald. Den måde, hvorpå der lettest kan skaffes adgang, er gennem videresalg, hvor den nye operatør køber en punkt til punkt-tjeneste(12) hos den etablerede operatør. Hele linjen ejes og drives fortsat af den etablerede operatør, men den nye operatør "videresælger" de detailtjenester, som den etablerede operatør har leveret. Kundens tilknytning til den etablerede operatør forbliver uændret i teknisk og praktisk henseende, dog ikke for så vidt angår bestilling af tjenester, fakturering, branding og kundeservice samt salg og markedsføring. Videresælgeren vil normalt kunne købe tjenesterne til engrospris eller med en vis rabat i forhold til den pris, som den etablerede operatør udbyder dem til. Videresælgerens mulighed for at skabe sig en fortjeneste afhænger af hans evne til at begrænse de faste omkostninger, han selv er herre over (generelt vedrørende salg og markedsføring, fakturering og et servicecenter), således at de holdes på et lavere niveau end de tilsvarende omkostninger, som den etablerede operatør ville have pådraget sig.

(21) Problemet for videresælgerne består i, at det er den etablerede operatør, der fortsat har kontrollen med hovedparten af de omkostninger, der er forbundet med leveringen af telefonitjenesten. Videresælgerne kan kun udbyde de tjenester, som den etablerede operatør allerede har stillet til rådighed i sit eget net, og har derfor ikke mulighed for at innovere og udbyde nye tekniske løsninger, som er mere avancerede end dem, som nettets ejer kan eller vil udbyde. Videresalget er endvidere kun rentabelt, såfremt den etablerede operatør (eller den regulerende myndighed) er indstillet på at lade videresælgerne overleve. Medmindre lovgivningen forbyder det, kan den etablerede operatør til enhver tid sætte sine detailpriser ned for at undergrave videresælgernes konkurrenceevne og dermed tvinge de nye operatører til at mindske deres avancer i en sådan grad, at deres virksomhed ikke længere er rentabel.

(22) En ny operatør kan endvidere få adgang til markedet gennem et system med operatørforvalg. Denne løsning indebærer, at den nye operatør gør en større indsats for at udvikle netforbindelser. Slutbrugeren forbliver abonnent hos den etablerede operatør, men bliver også abonnent hos den eller de nye operatører, der udbyder den konkurrerende afgående samtaletjeneste. Abonnenten fortsætter med at være fysisk tilsluttet den etablerede operatørs net og er fortsat abonnent hos denne. Når abonnenten ønsker at benytte den konkurrerende operatørs tjenester, indtaster han en særlig kode før det ønskede telefonnummer. Koden registreres på den lokale central som den konkurrerende operatørs tilslutningskode, og opkaldet videregives til den konkurrerende operatør ved det nærmeste sammenkoblingspunkt mellem de to net.

(23) En tredje løsning for nye operatører består i fast operatørvalg, som ligner ovennævnte metode, men som indebærer, at alle afgående opkald automatisk omdirigeres til den nye operatør, medmindre abonnenten manuelt fravælger denne funktion.

(24) Fast operatørvalg eller operatørforvalg benyttes normalt hovedsagelig i forbindelse med fjernopkald eller internationale opkald, hvor de etablerede operatørers priser ligger så langt over omkostningerne, at en ny operatør kan konkurrere ved at tilbyde kunderne lavere priser for trafik via sit net.

(25) I forbindelse med begge former for operatørvalg betaler abonnenten fortsat den etablerede operatør abonnementsafgiften for den faste forbindelse. Den etablerede operatør modtager i princippet ingen direkte betaling fra abonnenter, som foretager et opkald ved hjælp af fast operatørvalg eller operatørforvalg, selv om trafikken går via en del af den etablerede operatørs net. I stedet betaler den valgte nye operatør den etablerede operatør et beløb for brug af sidstnævntes net fra abonnentens adresse til det punkt, hvor deres net kobles sammen. Denne "tilbringerafgift" vil den nye operatør normalt indregne i sine samtaleafgifter fra abonnenten.

(26) De opkald, som den nye operatør overtager, vil i givet fald skulle termineres i den etablerede operatørs net, den nye operatørs eget net eller i tredjeparts net. De fleste indenlandske opkald vil skulle termineres i den etablerede operatørs net, da de fleste abonnenter i det pågældende land fortsat vil være tilsluttet den etablerede operatør. Den nye operatør skal derfor også betale den etablerede operatør en "frabringerafgift".

(27) En væsentlig hindring for de ovenfor beskrevne former for markedsadgang består i, at både fast operatørvalg og operatørforvalg kun kan benyttes ved afgående opkald. En operatør, for hvem det lykkes at tiltrække 1 % af den etablerede operatørs kunder, kan måske overbevise sine kunder om, at de skal benytte vedkommende til alle deres afgående opkald, men alle indgående opkald til abonnenterne skal fortsat termineres i den etablerede operatørs net. Derfor kan en ny operatør, som tilbyder fast operatørvalg eller operatørforvalg, ikke hente samme indtægter fra termineringen af opkald som en operatør, der kontrollerer abonnentnettet fuldt ud.

(28) En mere omfattende form for markedsadgang består i, at der gives fri adgang til abonnentnettet. Selv om de nærmere enkeltheder kan være forskellige, afhængigt af hvordan det gennemføres, vil den nye operatør normalt forbinde sine kabler direkte til abonnentens kobberledning det sted, hvor abonnentens parsnoede kabler tidligere var forbundet til det etablerede operatørs hovedfordeler. For at få adgang til abonnentnettet vil den nye operatør eller de nye operatører normalt skulle etablere samhusning, hvilket indebærer, at vedkommende placerer sit eget koblingsudstyr i den lokale centralbygning og omdirigerer trafikken fra dette punkt til sine egne net.

(29) Denne adgang til abonnentnettet fungerer på samme måde, som hvis den pågældende abonnents kabelforbindelser var blevet flyttet fra én lokalcentraloperatør til en anden operatørs (den nye operatørs) hovedfordeler. Alle abonnentens forbindelser er til den nye operatør. Den etablerede operatørs kontrol med det omledte net er dermed begrænset til, at vedkommende bevarer den endelige ejendomsret til de parsnoede kobberkabler til slutbrugeren. Den nye operatør skal normalt betale den etablerede operatør for at leje kobberparret fra den etablerede operatørs adresse til abonnenten.

(30) I teorien er der intet til hinder for, at den nye operatør overtager den fulde ejendomsret til kobberparret. I praksis løber kobberparret imidlertid normalt i en stor del af kablets længde sammen med andre parsnoede par, der fortsat vil være kontrolleret af den etablerede operatør. Det er derfor vigtigt, at brugen af de omledte kobberpar ikke skaber en uacceptabel interferens med de øvrige ledninger i kablet, f.eks. gennem "krydstale" eller radiointerferens med andre kredsløb i den etablerede operatørs abonnentnetkabler. Et kabel, hvori mange specifikke kredsløb ejes af en anden end ejeren af kablet, kunne give anledning til problemer med hensyn til fordelingen af vedligeholdelsesansvaret. Dette er grunden til, at der normalt foretrækkes lejeaftaler.

(31) Der findes andre muligheder for at få adgang til abonnentnettet - dvs. fast adgang til de endelige abonnenter - men hvor man ikke behøver gøre brug af den etablerede operatørs faste forbindelser. Det mest almindelige alternativ til den etablerede operatørs faste forbindelser er udnyttelsen af kabel-tv-tilslutninger.

(32) Kabel-tv-nettene blev fra starten sædvanligvis indrettet således, at de kun kan benyttes til at sende signaler i én retning, og har således en såkaldt "træstruktur", som er mindre velegnet til telefoni. Det traditionelle telefonsystem er derimod opbygget på en sådan måde, at den enkelte abonnent har sin egen forbindelse til den lokale telefoncentral, som altid kun transporterer abonnentens egen trafik. Der er langt mindre sandsynlighed for, at den enkelte telefonlinje bestående af et par kobberledninger overbelastes, uanset hvor mange abonnenter der telefonerer på samme tid. I modsætning hertil er der med det traditionelle kabelnet risiko for, at træstrukturens forgreninger kan blive overbelastet af returtrafikken. Nettene kan dog modificeres. Det første skridt består i at afsætte en del af kablets båndbredde til afgående og ankommende telefonitrafik. Systemet skal omkonfigureres og opdeles i separate enheder på f.eks. 500-1000 abonnenter for at sikre, at hovedlinjerne ikke overbelastes i spidsbelastningsperioder. Der kan være behov for at øge kapaciteten på hovedledningerne ved at insætte ekstra kabler eller udskifte kobberkoaksialkablerne med lyslederkabler for at sætte systemet i stand til at håndtere den samlede trafik. Det er i givet fald nødvendigt at investere i den elektronik, der skal til for at "tænde" og aktivere de optiske fibre. Der er behov for et kabelmodem i hver ende af forbindelsen. Kabel-tv-net, der ikke er opgraderet, kan derfor ikke umiddelbart benyttes som erstatning for telenettet, men efter visse investeringer er det muligt.

(33) I en række lande, f.eks. Det Forenede Kongerige, blev kabel-tv-nettet ikke blot forsynet med det sædvanlige koaksialkabel til fremføring af tv-signaler, men også med ekstra parsnoede kobberkabler, således at det også kunne benyttes til telefoni. I andre lande består kabel-tv-nettet kun af et koaksialkabel, hvorfor udbygningen af nettet til telefoni er forbundet med langt større tekniske og økonomiske udfordringer.

(34) Andre alternativer til brugen af den etablerede operatørs faste forbindelser involverer relativt nye teknikker, f.eks. fremføring af trafik via elkabler, der føres til abonnentens adresse. Da denne teknik imidlertid endnu ikke er udviklet til kommerciel brug, er der ikke umiddelbart tale om et konkurrencedygtigt alternativ for langt de fleste telefonbrugere.

(35) Der findes endvidere teknikker, hvorved de faste forbindelser kan undgås fuldstændigt, f.eks. radioforbindelser. De benytter højfrekvenssignaler, som sendes og modtages via udstyr placeret hos abonnenten. Ulempen ved dette system er, at det benytter meget korte radiobølger, der kræver frit udsyn for at kunne transmitteres. Et abonnentledningsnet, der er baseret på radiobølger, vil derfor formentligt være mere velegnet på landet end i byområder, men vil også kunne benyttes af virksomheder med høje bygninger eller antennemaster, hvorpå de kan placere deres modtagere. Brugen af sådanne radiofrekvenser risikerer at generere en uacceptabel interferens med andet udstyr. Desuden vil der hos abonnenten være behov for betydelige investeringer i udstyr. Et forsøg på at kommercialisere sådanne radioforbindelser er for nylig mislykkedes i Det Forenede Kongerige.

(36) Det er vigtigt at skelne mellem på den ene side abonnentledningsnettjenester, som kun giver den nye operatør mulighed for at håndtere afgående trafik via f.eks. fast operatørforvalg eller operatørforvalg, og på den anden side teknologier, som stiller den nye operatør på lige fod med den etablerede operatør (fri adgang til abonnentnettet, radioforbindelser, adgang via elkabler og kabel-tv-net). Sidstnævnte teknologier giver operatøren mulighed for at få et indtægtsgrundlag fra såvel ankommende som afgående opkald. Det er unægteligt kun den anden gruppe af teknologier - og blandt disse kun den fri adgang til abonnentnettet på i hvert fald kort sigt - der virkelig kan give nye konkurrenter mulighed for at komme ind på markedet på samme vilkår som den etablerede operatør.

Samtrafik: korrespondentforbindelser og faktureringstaksten

(37) Samtrafik tillader to særskilt ejede net at udveksle trafik med hinanden. Den faktureringstakstordning (accounting rate system), der kort blev omtalt ovenfor, repræsenterer en særlig form for samtrafik. Alle teleselskaber er afhængige af et tilstrækkeligt stort antal sammenkoblinger for at kunne sende trafik til og modtage trafik fra stort set alle steder på det offentlige koblede telefonnet (PSTN), herunder det internationale telefonnet.

(38) I de nationale telefonmonopolers tid blev opkald, der skulle kobles mellem lokale centraler og transitcentraler eller til internationale gateways, udelukkende koblet inden for det nationale teleselskabs net. I den situation var begrebet samtrafik forholdsvis meningsløst. Den pris, som abonnenten betalte for tjenesten, bestod af dels en fast abonnementsafgift, dels en samtaleafgift, der blev beregnet på grundlag af opkaldets varighed, destination og eventuelt tidspunkt, og prisen var en samlet pris for alle de nødvendige koblinger inden for nettet.

(39) De finansielle forbindelser mellem internationale operatører har bygget og bygger fortsat for det meste på den såkaldte faktureringstakstordning. De to nationale teleoperatører aftaler indbyrdes en pris, og den igangsættende operatør (dvs. den operatør, hvis abonnent har foretaget opkaldet) betaler en aftalt procentdel, normalt 50 % af faktureringstaksten, til den anden operatør for at viderebringe eller terminere opkaldet. Da trafikken normalt går i begge retninger mellem de to operatører, er faktureringsordningen sædvanligvis ledsaget af en afregningsordning, hvor nettotrafikstrømmen mellem de to operatører over en bestemt periode gøres op, og der med regelmæssige mellemrum foretages betalinger i den ene eller anden retning på grundlag af den manglende balance.

(40) To offentlige teleselskaber ansås hver især at eje det fysiske kabel mellem sig selv og frem til et tænkt midtpunkt (enten på en fælles landegrænse eller midt på et søkabel). Den kaldende abonnent ville betale sin operatør den fulde samtaletakst (som i teorien, men ikke altid i praksis, ville være baseret på faktureringstaksten), og den igangsættende ville normalt betale den terminerende operatør en aftalt procentdel, typisk 50 % af faktureringstaksten, for termineringen af opkaldet. Eftersom trafikken mellem de to operatører stort set ville være i balance, og da alle betalinger ville indgå i en afregningsordning, var de beløb, der reelt skiftede hænder mellem de to operatører, relativt små i forhold til den samlede trafikmængde. Det bemærkes, at den pris, som teleselskaberne modtog for et opkald, var bestemt af de aftaler, der var indgået mellem de to berørte lande, og den terminerende operatør fik samme betaling for termineringen af alle opkald, uanset hvor langt opkaldet skulle sendes på vedkommendes net for at nå frem til modtageren.

Samtrafik på lokalt plan eller over længere afstande

(41) Efter liberaliseringen på teleområdet var det nødvendigt, at nye konkurrerende net, der trængte ind på en etableret operatørs område, blev sammenkoblet med denne operatør og indbyrdes. Denne sammenkobling er særlig vigtig for nye markedsaktører, da langt de fleste af deres abonnenter formentlig vil foretage opkald til abonnenter, som stadig er tilsluttet den etablerede operatørs net.

(42) Samtrafik i forbindelse med indenlandske samtaler følger normalt en lidt anden model end den faktureringstakstordning, der benyttes i forbindelse med den internationale trafik. Den igangsættende operatør (dvs. den operatør, på hvis net opkaldet begynder) betaler normalt den modtagende operatør en minimumsafgift for hvert opkald plus en minutafgift for termineringen af den trafik, der sendes via de fysiske sammenkoblingspunkter mellem de to net. Minutafgiften kan variere alt efter tidspunktet for opkaldet og den afstand, der skal tilbagelægges på modtageres net fra sammenkoblingspunktet.

Samtrafikmodeller

(43) Samtrafiktaksterne varierer fra land til land. Et land kan være opdelt i regioner, og den nye operatør vil skulle afgøre, i hvilke regioner vedkommende har behov for sammenkobling, og vil skulle opfylde bestemte minimumsstandarder, som fastsættes af den etablerede operatør. Denne kan f.eks. stille krav om, at sammenkoblingen skal finde sted ved bestemte punkter i regionen og/eller ved et bestemt mindste antal punkter i regionen. I henhold til denne ordning betaler den nye operatør en bestemt afgift, hvis opkaldet kan leveres inden for en region eller et segment, hvor vedkommende har en sammenkobling, og måske en højere afgift, hvis den etablerede operatør skal videresende opkaldet til en anden region, hvor den nye operatør ikke har nogen sammenkobling.

(44) En anden model, der afhængigt af det offentlige telefonnets geografiske udformning ikke nødvendigvis afviger meget fra ovennævnte model, består i, at den nye operatør kan vælge en sammenkobling på forskellige niveauer af centralhierarkiet. Hvis operatøren vælger en sammenkobling på et højt niveau i hierarkiet, kan vedkommende få adgang til samtlige eller mange af landets centraler, mens en sammenkobling på lokalt niveau i givet fald kun giver adgang til de lokale centraler, der betjenes af den valgte central.

(45) Den etablerede operatør vil normalt beregne sine takster på grundlag af, hvor stor en del af nettet der vil blive brugt til den nye operatørs samtrafik. For at nå en bestemt abonnent på den etablerede operatørs abonnentnet vil det således normalt være billigst at foretage sammenkoblingen ved eller så tæt som muligt på den lokale central, hvor det pågældende parsnoede kabel er termineret. Hvis sammenkoblingspunktet befinder sig ved en transitcentral - dvs. højere oppe i centralhierarkiet - vil opkaldet skulle fremføres på en større del af den etablerede operatørs net for at nå frem til abonnentnettet. Den nye operatør vil da skulle betale en højere afgift, end hvis det samme opkald blev termineret ved et lokalt sammenkoblingspunkt. Sammenkoblinger ved de enkelte lokale centraler er derfor mere direkte og billigere, men giver adgang til færre kunder. Det forholder sig generelt således, at desto færre sammenkoblingspunkter en ny operatør har, desto mere skal der betales til den etablerede operatør for terminering af opkald. Omvendt gælder det imidlertid også, at desto flere sammenkoblingspunkter den nye operatør har, desto mindre skal der betales til den etablerede operatør, men til gengæld skal vedkommende investere mere i etableringen af eget net.

(46) En ny operatør kan i princippet mindske sine samtrafikomkostninger ved at have flest mulige sammenkoblinger og placere dem så langt ned i centralhierarkiet som muligt. Dette er imidlertid forbundet med store kapitalinvesteringer til udbygningen af nettet til hver enkelt af de lokale centraler, som operatøren måtte ønske at nå ud til. Desuden gælder det, at hvis samtrafiktaksterne er høje i forhold til den pris, hvortil den etablerede operatør tilbyder sine egne abonnenter tjenester, kan det blive vanskeligt for en ny operatør at få overskud på driften. Men selv hvis samtrafiktaksterne er rimelige, kan nye operatører afholde sig fra at foretage store investeringer i nye net, fordi de er fuldstændig afhængige af den etablerede operatørs fastsættelse af taksterne for samtrafik, medmindre der er lovgivet på området. Hvis samtrafiktaksten stiger så meget, at den nye operatørs virksomhed bliver urentabel, vil investeringerne i etableringen af nye net være af ringe værdi. Nye operatører kan derfor være uvillige til at lade deres omkostninger være afhængige af den etablerede operatør, medmindre de er sikre på, at der eksisterer tilstrækkelige kontrolmekanismer, som sikrer, at samtrafiktaksterne er tilstrækkeligt lave til at gøre deres udbud konkurrencedygtige, og som kan hindre, at den etablerede operatør misbruger sin stilling.

(47) Den ideelle situation for nye operatører ville være at sammenkoble ved udvalgte punkter - det være sig transitcentraler eller lokale centraler - der udvælges på grundlag af, hvor det var nødvendigt for dem at sende mest trafik. I et område, hvor en ny operatør måtte have behov for at levere en stor trafikmængde, f.eks. til en bestemt gruppe abonnenter i en specifik bydel, kunne operatøren således ønske en sammenkobling ved udvalgte lokale centraler eller endda ved samtlige lokale centraler i området. I et andet område, hvortil en ny operatør sender mindre trafik, kunne vedkommende foretrække at nøjes med en sammenkobling ved en transitcentral for at udgå betydelige investeringer i kapacitet, der kun udnyttes i ringe udstrækning. Den nye operatør kunne endog vælge ikke at etablere nogen sammenkobling overhovedet i sådanne områder og dermed acceptere, at dette er forbundet med højere samtrafikafgifter til den etablerede operatør for videresendelsen af trafikken.

(48) De etablerede operatører kræver undertiden, at sammenkoblingerne skal foretages i overensstemmelse med bestemte kriterier, hvilket gør det vanskeligt for den nye operatør at udvælge de mest eftertragtede sammenkoblingspunkter. Det er eksempelvis almindeligt, at en ny operatør forpligtes til at etablere sammenkoblinger ved et minimum af punkter, normalt to, i hvert af de områder, hvor vedkommende ønsker at etablere sammenkoblinger. Den etablerede operatør kan afvise sammenkoblinger ved lokale centraler (til forskel fra de dyrere sammenkoblinger via transitcentraler), medmindre den nye operatør er rede til at foretage sammenkoblinger ved et mindste antal centraler eller måske endda ved samtlige lokale centraler i området. Den etablerede operatør kan desuden afslå sammenkoblinger med visse net.

(49) Hvad angår omkostningerne, skal der normalt betales et éngangsbeløb for hver sammenkobling samt en løbende periodisk afgift. Den etablerede operatør kan forlange, at den nye operatør betaler alle omkostninger i forbindelse med etableringen af den fysiske infrastruktur, der er nødvendig for sammenkoblingen, også selv om den etablerede operatør vil kunne benytte den fysiske forbindelse til sin egen trafik. Denne strategi giver den etablerede operatør stor inflydelse på den nye operatørs omkostninger, da de er afgørende for, hvor store investeringer den nye operatør skal foretage inden påbegyndelsen af driften. Den etablerede operatør kan desuden træffe kvalitetsforringende foranstaltninger.

Tilrådighedsstillelse af kapacitet eller kapacitetsrelaterede produkter

(50) Et nationalt teleselskab ejer en betydelig del af netinfrastrukturen i form af kabler og koblinger. De fleste af disse operatører udlejer en del af deres uudnyttede kapacitet. Denne leasing kan foregå enten på engrosbasis, hvor produkterne tilbydes andre teleoperatører eller store brugere, eller på detailbasis, hvor produkterne på punkt til punkt-basis stilles til rådighed for udbydere af taletelefonitjenester eller for private brugere, f.eks. datanetoperatører.

(51) De fysiske kabler kan som et alternativ også stilles til rådighed af offentlige selskaber, f.eks. jernbaneselskaber og elværker, der har deres egne private telefonsystemer eller fremføringsrettigheder, som betyder, at et netværk hurtigt kan etableres. Sådanne offentlige selskaber kan måske tilbyde et alternativt backbonenet, som dog i givet fald ikke har samme udbredelse og dækningsgrad som den etablerede teleoperatørs net. Den etablerede operatør kan derfor stå i en bedre position end andre udbydere af ledig kapacitet, for så vidt angår det fysiske nets udbredelse og dækningsgrad.

(52) Prisen for lejede kredsløb og dermed forbundne produkter står i forhold til samtrafiktaksterne og prisen for adgang til abonnentnettet. I redegørelsen for samtrafik blev det nævnt, at det normalt var billigere for en ny operatør at undgå den etablerede operatørs net i videst mulig udstrækning og etablere en sammenkobling med det terminerende net så tæt som muligt på det punkt, hvor trafikken skal leveres. Dette forudsætter imidlertid, at den nye operatør råder over den fornødne kapital til at udbygge sit net til de ønskede lokale centraler. Hvis den nye operatør ønsker at leje faste kredsløb, og det i hovedsagen er den etablerede operatør, der kan udbyde sådanne lejede kredsløb, forringes vedkommendes muligheder for at undgå fjendtlige samtrafiktakster fra den etablerede operatørs side, da vedkommende både i finansiel og driftsmæssig henseende bliver afhængig af den etablerede operatør. En effektiv lovgivning og konkurrencepolitik kan dog begrænse den etablerede operatørs manøvrerum ved fastsættelsen af prisen på lejede kredsløb.

Kredsløbskobling og pakkekobling

(53) Et af kendetegnene ved den telefonimodel, der er beskrevet ovenfor, består i, at der skal etableres en komplet punkt til punkt-talekanal mellem den kaldende abonnent og den påtænkte modtager af opkaldet. Denne kanal skal opretholdes, så længe opkaldet varer, uanset hvor meget eller hvor lidt der bliver sagt på linjen. Det er derfor nødvendigt at afsætte store mængder netressourcer (kabler, koblingsudstyr) til individuelle opkald alene.

(54) Pakkekobling er et alternativ til den traditionelle kredsløbskobling, og denne metode blev oprindeligt anvendt til at sætte computere i stand til at udveksle data via telefonnettet, men anvendes nu i stigende grad til traditionel taletelefoni. I forbindelse med pakkekoblet datakommunikation splittes den information, der er indeholdt i en meddelelse, op i særskilte "pakker" af data. Pakkerne sendes fra afsenderterminalen til en såkaldt router, som efter at have aflæst pakkens adresse videresender den til en anden router, hvorefter pakken sendes fra router til router, indtil den når frem til den påtænkte modtager. Pakkekoblede datatransmissionssystemer beskrives som forbindelsesløse(13), idet forbindelsen mellem to kabelstrækninger kun skal holdes åben, mens pakken krydser koblingspunktet fra det ene kabel til det næste.

(55) De første forsøg med pakkekoblede net foregik inden for et afgrænset område, i mange tilfælde inden for et universitet, og ville i dag blive beskrevet som lokalnet (LAN). De former for routere og koblinger, der anvendes i pakkekoblede datanet, kan placeres ved knudepunkterne(14) i de traditionelle fysiske telekommunikationskabelnet. På denne måde kan datanet gøre brug af telenettenes underliggende fysiske kabel og dermed udnytte disse nets store rækkevidde og dækningsgrad og samtidig undgå den fysiske kobling, der er nødvendig ved knudepunkterne i et traditionelt kredsløbskoblet net. Fordelen er, at det samme fysiske kredsløb ikke længere blokeres af en enkelt brugers opkald, men kan benyttes til at fremføre trafik fra mange datatransmissioner på samme tid.

Eksisterende pakkekoblede datanet: erhvervsvirksomheders datakommunikation og Internettet

(56) Et datanet kan opbygges ved hjælp af kabler, koblinger og routere, der er fuldstændig adskilt fra det offentlige koblede telefonnet (PSTN), og som ikke har nogen forbindelse hertil. Mange lokalnet, f.eks. net inden for en kontorbygning, kan betragtes som eksempler på sådanne private datanet. Større fjernnet (WAN), f.eks. net, der forbinder en stor virksomheds forskellige kontorer i mange lande, kan benytte sig af telekabler lejet hos offentlige teleselskaber (f.eks. private internationale lejede kredsløb), men i princippet er disse også private netværk, som ikke nødvendigvis er forbundet til PSTN.

(57) Der kan være behov for en direkte forbindelse til PSTN, når det drejer sig om et kombineret tale- og datanet. Et eksempel herpå kunne være en virksomhed, der råder over et globalt net, og som har hovedkontor i land X og et regionalt kontor i land Y. Hvis det pågældende net kun er tilsluttet PSTN i land X, hvor hovedkontoret ligger, skal en medarbejder på det regionale kontor i land Y, der ønsker at tale med en kunde i land Y, foretage et opkald, der dirigeres via hovedkontoret i land X, hvor det føres ud på PSTN og derfra tilbage til kunden i land Y via internationale forbindelser. Opkaldet fra hovedkontoret til kunden vil således blive faktureret som et internationalt opkald mellem X og Y. Hvis virksomhedens tale-/datanet imidlertid er tilsluttet PSTN i land Y, kan trafikken mellem de ansatte på det regionale kontor i land Y og kunden i land Y sendes direkte ud på PSTN i land Y, hvilket vil mindske termineringsomkostningerne.

(58) Det normale forhold mellem et privat datanet og den etablerede operatør handler ikke om en egentlig sammenkobling til PSTN, men om adgang til netinfrastrukturer og kapacitet. For at kunne opbygge et datanet er det nødvendigt at leje kapacitet eller købe - formentlig hos den etablerede operatør - virtuelle nettjenester, f.eks. såsom Frame Relay eller ATM (Asynchronous Transfer Mode), der i en vis grad kan erstatte lejet kapacitet. En virksomhed, som ønsker at opbygge eget datanet (eller opbygge et sådant net til andre), er således afhængig af priserne på sådanne kapacitetsprodukter og det dermed forbundne udstyr.

Internettet

(59) Internettet består grundlæggende set af en række sammenkoblede og overlappende netværk, som alle benytter samme protokol, TCP/IP-protokollen, til datatransmission. Internettets netværk kan enten være sammenkoblet horisontalt via en såkaldt peering eller vertikalt, hvor det ene netværk bliver kunde hos et andet med henblik på konnektivitet. Internettets største datanet kan have en global dækningsgrad, mens mindre net måske kun dækker en enkelt region eller et enkelt land eller lokalområde. Alle nettene på Internettet er udbydere af internettjenester (ISP) både indbyrdes og til slutbrugere.

(60) For at få adgang til Internettet skal man have adgang til en internetudbyder. Dette kan foregå via dedikeret adgang, dvs. en særlig fast kabelforbindelse mellem slutbrugeren og vedkommendes internetudbyder, eller via en opkaldsadgang, der er tilsluttet det offentlige koblede telefonnet.

(61) Hvis en internetudbyder har opkaldskunder, er der behov for en forbindelse til det offentlige koblede telefonnet for at nå ud til de kunder, der kun kan nås ad denne vej. En sådan internetudbyder kan af den pågældende teleoperatør behandles som en erhvervskunde eller som en anden teleoperatør.

(62) En internetudbyder, der behandles som en (erhvervs)kunde, betaler ligesom andre brugere af teletjenester en afgift for leje af telefonlinjen til teleselskabet. Opkald fra Internettets brugere (dvs. internetudbyderens kunder) til internetudbyderen behandles på nøjagtig samme måde som andre koblede telefonopkald, dog med den forskel, at der er placeret et modem ved hver ende af telefonlinjen (dvs. ved kundens telefon og ved internetudbyderens modemport), som gør det muligt at transmittere datastrømmen via det kredsløbskoblede offentlige telefonnet. Slutbrugeren og internetudbyderen skal betale en afgift for leje af telefonlinjen, slutbrugeren skal betale en afgift for brug af det offentlige teleselskabs net, og slutbrugeren skal desuden særskilt betale internetudbyderen for leveringen af internettjenester.

(63) Hvis internetudbyderen ifølge national lovgivning derimod er berettiget til at blive behandlet som en anden teleoperatør, forholder sagen sig anderledes. I dette tilfælde optræder internetudbyderen (som normalt modtager flere opkald, end vedkommende selv foretager) som modtager af en strøm af opkald, der stammer fra det offentlige teleselskabs net, og kan være berettiget til at modtage betaling fra det offentlige teleselskab for opkaldstermineringstjenesterne. Da opkaldene for det meste foretages af kunden og ikke af internetudbyderen, er det normalt internetudbyderen, der har økonomisk fordel af at levere opkaldstermineringstjenester til den etablerede operatør.

(64) Nogle såkaldte "gratis" tjenester fra internetudbyderen finansieres ved hjælp af de afregningsbeløb, som det offentlige teleselskab betaler til internetudbyderen, hvorved kunden slipper for at betale sin internetudbyder. Et offentligt teleselskab kan ved lov være forpligtet til at behandle internetudbyderen som en teleoperatør, eller hvis det offentlige teleselskab udsættes for betydelig konkurrence inden for levering af internettjenester, kan det være nødvendigt for teleselskabet at tilbyde betaling for terminering af opkald. I modsat fald kan det risikere at miste sine abonnenters udgående internettrafik til en anden operatør (f.eks. i form af fast operatørvalg).

(65) Internetudbydere har derfor behov for en forbindelse til det offentlige koblede telefonnet, enten i form af en sammenkobling, hvis de behandles som teleoperatører, eller som kunde, hvis dette ikke er tilfældet. I det tilfælde, hvor der kun er ringe konkurrence om adgang til abonnentnettet, kan et offentligt teleselskab måske kræve, at alle internetudbydere behandles som almindelige telefonabonnenter. Hvis dette ikke kan lade sig gøre, kan det offentlige teleselskab i givet fald sænke sine termineringsbetalinger til disse internetudbydere så meget, at de ikke står væsentligt bedre, end hvis de havde været detailkunder.

Bredbåndstjenester

(66) Udtrykket båndbredde har med et telekommunikationssystems fysiske karakteristika at gøre og refererer til den hastighed, hvormed informationerne kan overføres. I analoge systemer, f.eks. i forbindelse med traditionel kredsløbskoblet telefoni, måles hastigheden som en frekvens (i hertz). I digitale systemer måles hastigheden i antal binære bits pr. sekund. Desto større båndbredde, desto hurtigere er forbindelsen, og desto flere informationer kan et telekommunikationssystem overføre. Et konventionelt kredsløb til taletelefoni, der i hver ende er forbundet til en abonnent ved hjælp af parsnoede kabler, kan betragtes som en langsom smalbåndsforbindelse, som kun har en begrænset kapacitet til at overføre data. Moderne applikationer som f.eks. Internettet og navnlig video-on-demand kræver transmission af en langt større datamængde og dermed hurtigere bredbåndsforbindelser for at være til nogen nytte for slutbrugeren.

(67) Der er to problemer forbundet med at levere bredbåndstjenester til slutbrugerne. Det ene er de begrænsninger, som de parsnoede kobberkabler sætter for båndbredden. Selv om mange teleoperatører har opgraderet deres kapacitet inden for fjern- og udlandstrafik med lyslederkabler for at udnytte pakkekoblingsteknologien optimalt, udgør abonnentnettet det punkt på nettet, hvor den traditionelle kredsløbskobling lægger hindringer i vejen for brugen af bredbåndsteknologier. Det vil være meget dyrt at udskifte abonnentnetinfrastrukturen, og det får selv de etablerede teleoperatører til at afholde sig fra at opgradere forbindelserne. Udfordringen består derfor i at finde frem til, hvordan tjenesterne kan overføres via de eksisterende faciliteter.

(68) Bredbåndstjenester kan transmitteres via de eksisterende kobberkabler, hvis de anvendes i forbindelse med de nye teknologier som f.eks. en af xDSL-teknologierne (Digital Subscriber Line)(15). Disse teknologier er i stand til i realiteten at konventere et parsnoet kobberkabel til en digital højhastighedsforbindelse og kan dermed bidrage til at afhjælpe de tekniske begrænsninger ved det traditionelle kobberbaserede abonnentnet. Teknologien skal normalt installeres på de lokale centraler på både den etablerede operatørs og abonnentens side af hovedfordeleren.

(69) Konkurrerende operatører, som ønsker at udbyde bredbåndstjenester ved hjælp af xDSL-teknologier til kunder, der stadig er tilsluttet den etablerede operatør, må regne med tre hovedproblemer. For det første skal de afvente, at ansøgeren installerer teknologien, hvorfor deres tekniske udbud begrænses af det udstyr, som den etablerede operatør installerer. For det andet skal der etableres en sammenkobling på et punkt, der ligger længere væk fra hovedfordeleren, og de må derfor påregne at skulle betale højere samtrafikafgifter for brug af den etablerede operatørs net. Endelig er sådanne nye operatører sårbare over for den etablerede operatørs prissætning og/eller sammenkoblingens kvalitet. Hvis den etablerede operatør hæver sine samtrafiktakster eller forringer sammenkoblingens kvalitet, kan en konkurrents xDSL-udbud vise sig ikke at være konkurrencedygtigt.

Samtrafik mellem fast- og mobilnet

(70) De principper, der er beskrevet ovenfor, gælder tilsvarende for samtrafik med mobilnet. Normalt er samtrafikafgifterne dog højere for mobilnet. Dette begrundes med, at mobiltelefonnetoperatøren skal gøre en større indsats for at finde frem til sin abonnent, således at opkaldene til den pågældende abonnent kan dirigeres til det bedst egnede punkt på nettet. I deres svar på klagepunktsmeddelelsen påpegede parterne, at afgifterne var højere, fordi udgifterne i forbindelse med mobilnet er højere end udgifterne i forbindelse med det tilsvarende fastnet, og fordi infrastrukturen til mobiltelefoni stadig befinder sig i en opbygningsfase.

(71) Udtrykket "roaming" betegner, at en mobiltelefonbruger kan forlade det område, som dækkes af vedkommendes eget mobilselskab, og benytte sin telefon i et område, der dækkes af en anden mobiloperatør. Dette kræver dog, at de to selskaber har indgået en roamingaftale. Almindeligvis fungerer en roamingaftale på følgende måde: Operatør X's abonnent ankommer til operatør Y's område, hvor abonnenten behandles som operatør Y's abonnent. Operatør Y fakturerer operatør X for opkald foretaget af operatør X's kunde, da vedkommende var i operatør Y's område. I regningen vil indgå den takst, som operatør Y anvender over for sine egne abonnenter, plus et tillæg som betaling for, at mobiltelefonbrugeren ikke er abonnent hos operatør Y. Operatør X vil på sin side sende en regning til sin abonnent for de pågældende opkald med et tillæg for de ekstra administrative omkostninger.

(72) Roaming optræder både på nationalt plan, når en abonnent hos et mobilselskab bevæger sig ind på en anden mobiloperatørs område, og på internationalt plan, når en mobiltelefonbruger benytter sin telefon i et andet land, og vedkommendes opkald håndteres af en teleoperatør i det land.

A. RELEVANTE PRODUKTMARKEDER

(73) I deres anmeldelse har parterne identificeret syv relevante produktmarkeder, der dækker deres aktiviteter inden for telefoni og dertil knyttede tjenester. Disse omfatter faste koblede telefonitjenester, erhvervsvirksomheders datakommunikation, internetadgang (inkl. enkeltkunder og opkaldsadgang), PABC-distribution, lokale telefonbøger, fagbøger og mobiltelefoni.

Markeder for faste koblede telefonitjenester

(74) Det af parterne foreslåede relevante produktmarked for fast koblet telefoni omfatter lokalopkald, fjernopkald (dvs. opkald foretaget inden for et enkelt land), internationale opkald og opkald til mobiltelefoner. Kommissionen mener, at fra både efterspørgsels- og udbudssiden omfatter rækken af aktiviteter, som falder ind under denne afgrænsning, udbud, der ikke kan betragtes som økonomiske alternativer til hinanden. Der er derfor behov for en vurdering, der bygger på en snævere markedsopdeling.

Snævere markedsopdeling

(75) Mange af dem, der har deltaget i Kommissionens markedsundersøgelser, har tilkendegivet, at der bør tages udgangspunkt i afgrænsningerne fra tidligere sager, hvorefter basale telefonitjenester opsplittes i særskilte segmenter. En af disse opdelinger indebærer, at der sondres mellem abonnentnettet, fjernnettet og det internationale net. Adgang til abonnentnettet er imidlertid relevant for såvel abonnenterne som andre operatører, der ønsker en sammenkobling. Der kan endvidere foretages en hensigtsmæssig sondring mellem den understøttende infrastruktur og de tjenester, der rent faktisk udbydes.

Tilrådighedsstillelse af abonnentnetinfrastruktur

(76) Før en abonnent kan få adgang til teletjenester på et højere niveau, skal vedkommende have en fysisk forbindelse til det offentlige koblede telefonnet, hvilket almindeligvis foregår ved hjælp af parsnoede kobberkabler, der fører til den nærmeste lokale central. Både abonnenterne og nye teleoperatører har derfor behov for adgang til abonnentnettet.

Tilrådighedsstillelse af infrastrukturer til fjerntrafik og international trafik

(77) Et lands forskellige lokale centraler skal have forbindelse til hinanden for at kunne overføre trafik til og fra de internationale gateways eller koblinger. Disse tjenester kræver et fysisk net af kabler, og der skal kunne kobles mellem disse kabler. Teleselskaberne har hidtil selv været hovedudbydere af sådanne netinfrastrukturer, men i de seneste år er der kommet nye udbydere til, navnlig offentlige selskaber såsom gas-, el- og jernbaneselskaber, som er rede til at udleje en del af deres kapacitet på deres private net.

(78) På efterspørgselssiden er infrastrukturen til fjernopkald ikke kun relevant for nye offentlige teleselskaber, men også for virksomheder, der driver private net, f.eks. internetudbydere, udbydere af nettjenester til erhvervsvirksomheders datakommunikation og virksomheder, der ved at opbygge egne datanet ønsker at blive "selvforsynende". Alle disse aktører har behov for adgang til kapacitet for at kunne færdigudbygge deres net inden for et givent område, og de kan eventuelt også have behov for at blive koblet sammen med den etablerede operatør for at kunne udveksle trafik, der stammer fra eller termineres i det pågældende land.

(79) I forbindelse med sådanne netinfrastrukturer er der tidligere blevet sondret mellem engrosudbud, dvs. udbud til andre operatører, og detailudbud, der er rettet mod slutbrugerne (normalt virksomheder) og almindeligvis består af private linjer.

(80) I princippet kan det være en køber af netinfrastrukturer ligegyldigt, om de leveres af en teleoperatør eller af en anden konkurrerende udbyder af netinfrastrukturer. Der kan være fordele ved at købe et samlet produkt - der også omfatter samtrafik - hos et teleselskab, men hvis prisen bliver for høj i sammenligning med konkurrerende udbyderes produkter, kan brugeren være rede til at købe såkaldte "dark fibres" (ubrugte og forbindelsesløse kabler) og derefter søge at få samtrafikaftaler i stand. Den køber, der ønsker at købe sig adgang til sådanne infrastrukturer, kan derfor meget vel anse udbyddet fra f.eks. forsyningsselskaberne som en erstatning for det traditionelle udbud fra de offentlige teleselskaber.

(81) Når udlejeren er et dominerende teleselskab, er der risiko for, at det vil diskriminere mellem på den ene side kunder, som det betragter som andre teleselskaber, og som det vil tilbyde ikke blot kabelkapacitet, men også sammenkobling, og på den anden side andre kunder (f.eks. erhvervskunder, som ønsker at opbygge datanet, eller nye operatører), som ikke vil få tilbudt sammenkobling. Et dominerende offentligt teleselskab kunne også nægte at etablere en sammenkobling (eller tilbyde en sammenkobling af en ringere kvalitet) med kabler lejet hos en konkurrerende udbyder (som ikke er et offentligt teleselskab). Et dominerende telefonmonopol kunne således gøre konkurrerende udbud af kabelkapacitet mindre attraktive ved simpelthen at nægte at sammenkoble nye operatørers net eller at vanskeliggøre sammenkoblingen, hvis de benytter kabler, der er lejet hos andre udbydere end den etablerede operatør.

(82) For teleselskaber, der efterlyser infrastrukturer, kan der således eksistere et enkelt marked, der ikke blot omfatter andre teleselskabers udbud, men også udbuddet fra alternative udbydere. Men for private købere, f.eks. udbydere af private datanet, kan markedet for tilrådighedsstillelse af netinfrastrukturer være mere begrænset, hvis de har behov for at blive koblet til den etablerede operatørs net, da de kan blive tvunget til at leje sig ind hos netop det etablerede teleselskab.

(83) Uanset ovenstående findes der med henblik på denne vurdering imidlertid særskilte markeder for netinfrastrukturer, både til fjerntrafik og international trafik, og disse markeder omfatter hele udbuddet af netinfrastrukturer, hvad enten de stilles til rådighed af teleselskaber eller ej.

Abonnenters adgang til teletjenester (lokale, fjern- og internationale tjenester)

(84) Når først den fysiske tilslutning til nettet er på plads, kan tjenesterne sendes gennem linjerne. Grundlæggende telefoni består af ankommende og afgående opkald. Ankommende og afgående opkald kan opdeles i lokalopkald, hvor opkaldet indledes og afsluttes ved den samme lokale central, eller fjernopkald, hvor opkaldet sendes til eller modtages fra et andet sted i landet, eller internationale opkald, hvor opkaldet sendes til eller modtages fra et andet land(16).

(85) Uanset muligheden for endnu andre markedsopdelinger melder der sig det spørgsmål, om der bør defineres særskilte markeder for ankommende og afgående opkald. Dette spørgsmål er navnlig relevant for behandlingen af tjenester såsom fast operatørvalg og operatørforvalg, som kun gælder for afgående opkald.

(86) Det etablerede selskab tilbyder normalt abonnenterne teletjenester, der omfatter både den ankommende og den afgående trafik. Slutbrugere, der kun modtager opkald og aldrig selv ringer op, skal kun betale en abonnementsafgift. Slutbrugere, der aldrig modtager opkald, men som selv ringer op, skal betale alle de variable brugsafgifter samt en abonnementsafgift. Når en fast forbindelse anvendes til både ankommende og afgående opkald, er det vanskeligere at beregne prisen på de to tjenester, da afgiften for den faste forbindelse dels skal henføres til afgående opkald, dels til ankommende opkald(17). Hvor stor en del af de faste udgifter der skal henføres til afgående opkald, varierer alt efter forholdet mellem forbindelsens brug til henholdsvis ankommende og afgående opkald. Det er derfor vanskeligt at adskille de enkelte elementer, der indgår i den pris, som slutbrugeren skal betale for tjenesten, hvorfor ankommende og afgående opkald bør behandles under ét.

(87) Uanset ovenstående kan det ikke desto mindre hævdes, at indledning af opkald og terminering af opkald danner særskilte tjenestemarkeder, da abonnenten i teorien kunne leje en særskilt linje til ankommende opkald og en anden linje til afgående opkald, hvis der hersker konkurrence om abonnentnettet, hvorved vedkommende kunne erhverve forskellige tjenester hos to forskellige udbydere. Abonnenten ville i så fald skulle betale leje for to faste forbindelser i stedet for en enkelt, og dette vil næppe være billigere end at have en enkelt forbindelse til både ankommende og afgående opkald. Som led i denne vurdering anses de relevante markeder derfor at omfatte både ankommende og afgående opkald.

a) lokalopkald

(88) Markederne for basale telefonitjenester opdeles traditionelt i lokale tjenester, fjerntjenester og internationale tjenester. På efterspørgselssiden bestemmer abonnenten selv, om vedkommende vil foretage et lokalopkald, et fjernopkald eller et internationalt opkald. Hvis telefonhierarkiets forskellige lag imidlertid adskilles, vil den operatør, der stiller abonnentnettet til rådighed, ikke nødvendigvis kunne tilbyde abonnenterne fjernopkald eller internationale opkald direkte og kan derfor være nødsaget til at videresende opkaldet til en anden operatør. De forskellige lag kan derfor behandles som særskilte markeder.

b) fjernopkald

(89) For et offentligt teleselskab med vertikal integration er overgangen fra abonnentnettet til nettet for fjernopkald blot et spørgsmål om at skifte mellem forskellige centralniveauer. Men hvis de forskellige lag er adskilt, skal en operatør, der tager sig af fjernopkald, være koblet til det abonnentnet, hvorfra opkaldet er afgået, for at kunne overtage opkaldet og sende det videre til et andet sted i landet eller regionen. Derfra kan det blive sendt tilbage til det etablerede selskabs abonnentnet ved et punkt, der ligger tættere på afleveringspunktet, eller det kan blive videresendt til en anden operatør. Der opstår også behov for sådanne fjerntjenester, når operatører af abonnentnet skal sende trafik til eller modtage trafik fra en international gateway eller et internationalt tilslutningspunkt til det internationale offentlige koblede net og ligeledes, når et opkald skal dirigeres ud på et mobilnet.

(90) Det produkt eller den tjeneste, der udbydes, kan omfatte en kombination af elementer, f.eks. at netoperatøren fremfører fjernopkald via sine egne kabler og tilbyder sammenkobling med det eller de modtagende net i hver ende. Fremføringen kan foregå via kabler, som operatøren selv ejer eller lejer af en anden teleoperatør. Der udbydes også andre kapacitetsprodukter, som kan benyttes til at fremføre fjerntrafik, f.eks. gennem engroskøb af sammenkoblingsminutter hos det etablerede teleselskab eller ved hjælp af virtuelle net, f.eks. datatransmissionsnet, der stilles til rådighed på detailbasis af en anden operatør.

(91) Konkurrencen om fremføring af fjernopkald (og også internationale opkald) opstår generelt på grundlag af videresalg, fast operatørvalg og operatørforvalg. Disse tjenester findes hovedsagelig inden for områder, der er kendetegnet ved en høj fortjenstmargin, såsom fjern- og international trafik, og anvendes ikke i forbindelse med rent lokale opkald. De giver abonnenterne adgang til en anden operatør eller videresælger, som kan håndtere deres opkald.

c) internationale opkald

(92) I alle lande eksisterer der en efterspørgsel efter fremføring af telefontrafik til andre lande. Det er på dette område, at videresælgere og operatører, som udbyder tjenester i form af fast operatørvalg og operatørforvalg, vil være mest aktive.

d) opkald fra fastnet til mobilnet

(93) Som led i denne vurdering kan opkald til mobiltelefoner ligestilles med fjernopkald, da igangsættelsen af disse opkald kræver adgang til den etablerede operatørs net, og disse opkald behandles ikke særskilt nedenfor.

Mobiltelefoni

(94) Parterne har foreslået, at mobiltelefoni, dvs. driften af net til mobil kommunikation, behandles som et særskilt relevant produktmarked. De fleste af de tredjeparter, der svarede på Kommissionens undersøgelse, synes at gå ind for en markedsafgrænsning på dette niveau, og ingen tredjeparter har fundet det nødvendigt at foretage en yderligere opdeling af markedet (f.eks. i analog og digital). Med hensyn til spørgsmålet om "konvergens", dvs. tendensen til, at mobiltelefoner erstatter de faste telefoner, har mange tredjeparter peget på, at mobiltelefonitjenester endnu ikke kan betragtes som en mulig erstatning for fastnettelefoni, da fastnettet bl.a. har funktioner, f.eks. internetadgang, som mobilnettet ikke har. Mobiltelefonitjenester behandles derfor som et særskilt produktmarked.

Operatøradgang til de forskellige net (abonnentnet, fjernnet og internationale net)

(95) På samme måde som abonnenterne skal have netadgang for at kunne foretage opkald, skal operatørerne have netadgang for at kunne terminere opkald i andre net eller modtage opkald til terminering. På operatørniveau er der således en parallel til behandlingen ovenfor af afgående og ankommende opkald.

a) operatøradgang til abonnentnet

(96) Ligesom abonnenterne skal have adgang til abonnentnettet for at kunne foretage afgående og modtage ankommende opkald, skal andre operatører også kunne koble sig på abonnentnettet. Der findes således en efterspørgsel efter sådanne adgangstjenester, og der skal normalt præsteres en eller anden form for kontraktlig modydelse, enten i form af betaling eller gensidige tjenester.

(97) Samtrafik reguleres normalt ved en aftale, der ofte omtales som en aftale om frabringertrafik. Ifølge en sådan aftale betaler den operatør, der ønsker at videregive trafik, den terminerende operatør for dennes fremføring af opkaldet. Den samlede pris kan således omfatte en opkoblingsafgift for etablering af hvert opkald og en minutafgift, der afhænger af, hvor stor en strækning opkaldet skal tilbagelægge på den etablerede operatørs net, inden det når frem til modtagerens abonnentnet.

(98) Kommissionen mener derfor, at i de tilfælde, hvor en liberalisering har givet konkurrerende operatører adgang til markedet, eksisterer der et marked for operatøradgang til abonnentnettet.

b) operatøradgang til fjernnet og internationale net

(99) I praksis er hovedparten af de etablerede teleselskaber i Europa vertikalt integrerede og råder over tilstrækkelig kapacitet til ikke at have behov for - bortset fra internationale opkald - at videregive deres trafik til operatører inden for lokal-, fjern- eller udlandstrafik. Nye selskaber uden egne faciliteter kan imidlertid ønske at benytte de tjenester, der tilbydes af enten det etablerede selskab eller af andre teleselskaber, som kan fremføre fjern- og udlandstrafik.

(100) Da de fysiske telenet i de fleste lande blev bygget i de nationale telefonmonopolers tid, findes der normalt kun et begrænset antal internationale koblinger, som via backhaul er forbundet til gateways - dvs. internationale kabellandingspunkter eller kabelhoveder. Al afgående udlandstrafik, som håndteres under korrespondentordningen (ekskl. selvkorresponderet trafik og trafik, der går over private net), skal derfor fremføres til de internationale koblinger. Al ankommende trafik til et land ankommer til de internationale koblinger for at blive termineret i det pågældende land.

Erhvervsvirksomheders datakommunikation

(101) Datakommunikationstjenester for erhvervsvirksomheder involverer hurtig og sikker overførsel af ofte store datamængder på både nationalt og internationalt plan. Gennem disse tjenester forbindes en virksomheds lokalnet (LAN) ét sted med dens øvrige lokalnet andre steder, og tredjeparter kan også kobles til en virksomheds net. Aftagerne af sådanne tjenester er virksomheder med et stor kommunikationsbehov.

(102) Datatjenester for erhvervsvirksomheder danner et særskilt produktmarked i forhold til traditionel koblet taletelefoni. I teknisk henseende bygger datanet på de underliggende kablede telenets fysiske konfiguration, men de benytter forskellige typer koblinger og routere ved sammenkoblings- og adgangspunkterne (knudepunkter). Ved denne datakommunikation anvendes ofte pakkekobling eller en tilsvarende teknik, f.eks. Frame Relay eller ATM. Erhvervsvirksomheders datakommunikationsnet beskrives ofte som virtuelle net. Når der er oprettet en forbindelse, skabes der et "virtuelt kredsløb", og datastrømmen opdeles i pakker, som derpå sendes ud på kablerne sammen med andre data. Fordelen ved denne teknik er, at det ikke er nødvendigt at reservere netressourcer til en given overførsel, samt at at koblingstiden mindskes.

(103) Udbydere af datakommunikationstjenester til erhvervsvirksomheder kan enten opbygge eget net ved at kombinere deres egen infrastruktur med lejede kredsløb, eller de kan købe netfremføringstjenester (f.eks. Frame Relay-tjenester) hos teleoperatøren og generelt hos udbydere af netinfrastrukturer. Udbyderne af disse tjenester skal under alle omstændigheder have adgang til abonnentnettet. Hertil kan de benytte lejede kredsløb, lyslederkabler, det offentlige koblede telefonnet og ISDN(18). Fjernkonnektivitet kan også tilvejebringes hos udbydere af netinfrastrukturer ved at benytte lejede kredsløb og/eller netfremføringstjenester.

(104) Udbyderen af sådanne datakommunikationstjenester tilbyder aftagerne en samlet pakke bestående af sådanne forskellige elementer. Fordelen for mange erhvervskunder ved at købe et produkt af denne art består i, at de ikke behøver at forhandle med flere nationale teleselskaber i hvert af de lande, som deres datanet skal dække.

Internettjenester

(105) Internetudbydere tilbyder deres kunder komplet internetkonnektivitet, dvs. adgang til et hvilket som helst sted på Internettet, som en kunde måtte ønske at få adgang til. Der eksisterer derfor en efterspørgsel efter internetadgangstjenester. Nedenstående vurdering indeholder tal, der viser markedsandelene for opkaldsadgang og dedikeret adgang, såvel under ét som hver for sig. Da der imidlertid er konkurrencemæssige betænkeligheder, uanset hvilke tal der benyttes, har det ikke være nødvendigt at vælge mellem dem.

Engrossalg af internettjenester

(106) Engrossalg af internettjenester omfatter videresalg af transit i internetforstand, hvilket forpligter udbyderen af internettjenester til at give kunden konnektivitet til hele Internettet. Der er her tale om et globalt marked. Oplysningerne fra parterne viser, at ingen af de fusionerende parter er omfattet af definitionen af et topnet, således som den blev anvendt i Kommissionens beslutning 1999/287/EF (WorldCom/MCI)(19), og de optræder delvis som videresælgere af transit fra disse net. Som det vil fremgå af afsnittet om Internettet i konkurrencevurderingen, har Telenor endvidere kun begrænsede aktiviteter som udbyder af transitinternet. Telia indtager en stærkere stilling i Europa, men er stadig lille på globalt plan. Det er derfor ikke nødvendigt at gå mere i dybden med dette marked, da den anmeldte transaktion ikke giver anledning til konkurrenceproblemer inden for engrossalg af internettjenester.

Internetreklamer

(107) I Scandinavia OnLine-beslutningen(20), der vedrørte oprettelsen af et joint venture, Scandinavia OnLine (SOL), mellem Telia, Telenor og den norske mediegruppe Schibsted, identificerede Kommissionen bl.a. et marked for reklamer på Internettet. På dette marked konkurrerer udbydere af internetindhold med hinanden om reklameindtægter. I deres svar på klagepunktsmeddelelsen bestred parterne, at der fandtes et særskilt marked for internetreklamer, og fremførte, at virksomheder uhyre sjældent benyttede Internettet som deres eneste reklamemedium, hvorfor internetreklamer burde betragtes som en del af et mere generelt marked for reklamevirksomhed via aviser, direkt mail, tv, radio osv. Parterne har imidlertid ikke godtgjort, at disse andre reklamemedier øger konkurrencepresset på udbyderne af internetreklamer. Det forhold, at de fleste virksomheder benytter en lang række medier til at reklamere for deres produkter, betyder ikke, at disse forskellige medier er indbyrdes substituerbare på efterspørgselssiden. Det betyder blot, at virksomhederne anlægger en diversificeret reklamestrategi for at nå ud til så mange mennesker som muligt.

Salg af annonceplads i lokale telefonbøger

(108) Som i mange andre lande trykkes der i Sverige og Norge én gang om året lokale telefonbøger, som leveres gratis til husstande og virksomheder. Udgiverne henter deres indtægter fra salget af annonceplads til en lang række annoncører, hovedsagelig store og mellemstore virksomheder. Både Telia og Telenor udgiver og uddeler lokale telefonbøger og sælger annonceplads i deres telefonbøger. I Sverige udgiver Telia telefonbøger under navnet DinDel, og Telenor opererer via datterselskabet Lokaldelen Sverige AB (Lokaldelen). Telia har ingen aktiviteter i Norge.

(109) Parterne gør gældende, at annoncering i lokale telefonbøger ikke udgør et særskilt marked, men er en del af et mere omfattende marked for annoncering i andre medier (f.eks. gratis lokalaviser og radio). De oplysninger, som Kommissionen har fået som led i undersøgelsen, viser imidlertid, at telefonbøger adskiller sig fra andre reklamemedier på en række punkter. For det første udsendes telefonbøgerne én gang om året. Dette mindsker deres reklamemæssige gennemslagskraft og gør dem til et statisk reklamemedium, da oplysningerne i telefonbøgerne ikke kan ændres, udbygges eller ajourføres. Det forhold, at de kun udsendes én gang om året, influerer på prisen for annoncering i telefonbøger i forhold til andre trykte medier. Hvis der tages hensyn til telefonbøgernes længere levetid, er det billigere at annoncere heri end i dagblade og månedsmagasiner. Kunderne vil derfor ikke umiddelbart skifte reklamemedium på grund af en mindre, men dog ikke ubetydelig prisstigning. I deres svar på klagepunktsmeddelelsen hævdede parterne, at det forhold, at telefonbøgerne kun udgives én gang om året, samt at annoncepladsen dermed købes for en længere periode på typisk 12 måneder, ikke kunne begrunde en sondring mellem disse og andre reklamemedier, der har en kortere levetid. Parterne anførte, at også andre former for annonceplads blev lejet på årsbasis, f.eks. reklameplads på banderne omkring fodboldbaner og ishockeybaner eller tidsskrifter, som kun udkommer 2-6 gange om året. Parterne mener derfor, at det marked, hvor telefonbøger konkurrerer om reklameindtægter, i det mindste også omfatter andre langtidsreklamemedier. Parterne har imidlertid ikke godtgjort, at disse andre reklamemedier øger konkurrencepresset på udbyderne af reklameplads i lokale telefonbøger. Parterne har f.eks. ikke påvist nogen korrelation mellem annonceprisen i lokale telefonbøger og prisen på andre annonceformer, og& amp;amp;sp;der er heller intet, der tyder på, at disse forskellige annonceformer betragtes som indbyrdes substituerbare på efterspørgselssiden. Salget af annonceplads i lokale telefonbøger kan derfor betragtes som et særskilt relevant produktmarked.

Salg af annonceplads i fagbøger

(110) Fagbøger adskiller sig fra almindelige telefonbøger derved, at de hovedsagelig anvendes af virksomheder, der søger leverandører af varer og tjenesteydelser. De er normalt gratis, da udgiverne henter deres indtægter gennem salg af annonceplads. Begge parter udgiver og distribuerer fagbøger. I Sverige udgiver Telia fagbøger under navnet Emfas, mens Telenor gør det via sit svenske datterselskab Telenor Företagsinfo AB under navnene Stortele, Sveriges Handelskalender og ISO-guiden. Telia har ingen aktiviteter i Norge.

(111) Parterne gør gældende, at udgivere af denne slags telefonbøger konkurrerer om reklameindtægter på det generelle marked for annoncering. Af samme årsager som for de lokale telefonbøgers vedkommende mener Kommissionen imidlertid, at annoncering i fagbøger også udgør et særskilt annonceringsmarked. Annoncering i fagbøger danner også et særskilt marked i forhold til annoncering i almindelige telefonbøger. Den her omhandlede type fagbøger udsendes normalt ikke til befolkningen som helhed, men er rettet mod bestemte brugere, nemlig erhvervslivet. Annoncering i fagbøger synes at være billigere end annoncering i almindelige telefonbøger. I deres svar på klagepunktsmeddelelsen hævdede parterne, at ligesom for de lokale telefonbøgers vedkommende kan det forhold, at fagbøgerne kun udgives én gang om året, ikke begrunde en sondring mellem disse og andre reklamemedier, der har en kortere levetid. Ræsonnementet vedrørende lokale telefonbøger kan også benyttes til at afvise parternes argumenter i forbindelse med afgrænsningen af markedet for fagbøger. Desuden siger det sig selv, at på grund af fagbøgerne specificitet (de er kun rettet til erhvervslivet) kan de på efterspørgselssiden ikke erstattes af andre annonceringsformer, f.eks. reklamer på busser og sporvogne, der henvender sig til den brede offentlighed.

(112) I betragtning af ovenstående er der et relevant produktmarked for salg af annonceplads i fagbøger.

(113) Det skal understreges, at foruden bogudgaven distribuerer parterne cd-rom- og internetudgaver af fagbøgerne. Parterne henter også indtægter gennem salg af reklameplads i cd-rom- og internetudgaven, som tegner sig for mindre end [0-10%](21) af indtægterne i forbindelse med fagbøgerne. Parterne er af den opfattelse, at cd-rom- og internetudgaven er omfattet af det samme marked som bogudgaven. De oplysninger, som Kommissionen har fået som led i undersøgelsen, synes at bekræfte dette synspunkt. Det skal imidlertid erindres, at internetudgaven ikke har samme layout som bog- og cd-rom-udgaven. Alle virksomheders navne og adresser er i internetudgaven angivet på samme objektive måde. De eneste reklameindtægter stammer fra bannerreklamer på det pågældende websted og sponsorering. Disse reklamer og sponsorering står ikke sammen med selve teksten i fagbogen og vedrører ikke nødvendigvis de virksomhedsoplysninger, der er anført i fagbogen. Desuden sælges de særskilt til de virksomheder, som ønsker at annoncere på det pågældende websted. I bog- og cd-rom-udgaven af fagbogen kan oplysningerne om de pågældende virksomheder derimod anføres forskelligt og i annoncer af forskellig størrelse, som ikke er adskilt fra selve teksten i fagbogen. Annoncørerne betaler for at få deres virksomheds navn anført på en mere iøjnefaldende måde eller for annonceplads. Det er under alle omstændigheder ikke nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål, da der hersker betænkeligheder ud fra et konkurrencepolitisk synspunkt, uanset om internetreklamer omfattes af det relevante produktmarked eller ej.

PABC

(114) PABC er en anden form for infrastrukturprodukt, om end systemet anvendes inden for en organisation og ikke som en del af det offentlige net. Begge parter distribuerer PABC-løsninger. Der er her i det væsentlige tale om koblinger, som er i stand til at håndtere en række telefonlinjer på samme tid, og de anvendes af virksomheder og institutioner som omstillingsanlæg for deres interne taletelefonitjenester. Koblingerne varierer alt efter antallet af linjer, de skal håndtere. En PABC, som kan håndtere færre end 100 linjer, betragtes normalt som lille, mens modeller med en kapacitet på over 100 linjer regnes for store.

(115) Parterne mener, at store og små PABC'er tilhører det samme produktmarked, da de har samme funktion uanset størrelsen, og kunderne ønsker løsninger, hvori det kan indgå både store og små PABC'er. Kunderne ønsker normalt ikke at handle med forskellige leverandører ved køb af store og små PABC'er. De oplysninger, som Kommissionen har fået som led i undersøgelsen, synes at bekræfte parternes synspunkt. Som det fremgår nedenfor, er det med henblik på vurderingen af den foreliggende sag imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til, om små og store PABC'er er omfattet af det samme relevante produktmarked.

(116) Distributørerne af PABC-systemer fokuserer almindeligvis på udstyrsmarkedet, dvs. levering af opgraderinger til kunder, som allerede har PABC-systemer (det være sig store eller små), og efterfølgende serviceaftaler med kunderne med henblik på løbende vedligeholdelse og support. Kundeserviceområdet tegner sig for en væsentlig del af PABC-aktiviteterne. De fleste kunder forventer at få denne service fra det selskab, som solgte og installerede det oprindelige udstyr. Som det fremgår nedenfor, er det med henblik på vurderingen af den foreliggende sag imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til, om kundeservice er omfattet af det samme produktmarked som PABC-distribution.

B. RELEVANTE GEOGRAFISKE MARKEDER

Nationale marked eller markeder, der er større end det nationale marked

(117) Parterne gør gældende, at alle de relevante telemarkeder, der er berørt af denne fusion, er nationale. Det kan imidlertid fremføres, at selv hvis markederne på nuværende tidspunkt er nationale, vil fusionen(22) udvide markederne, f.eks. for fastnettelefoni og eventuelt også for en række andre tjenester, og skabe et nyt marked bestående af to lande, Norge og Sverige. Selv om dette i givet fald kan blive resultatet af fusionen, er det ikke en automatisk følge heraf, og vurderingen er blevet foretaget på grundlag af i det væsentlige nationale markeder for fastnet- og mobilnettelefoni.

(118) Uanset ovenstående er det vanskeligt at sige noget generelt om alle de telemarkeder, der eventuelt kunne blive berørt, og hvert markeds stilling må derfor behandles særskilt.

Tilrådighedsstillelse af infrastrukturer til abonnentnet, fjernnet og internationale net

(119) Disse tre markeder anses for at være af nationalt tilsnit. Hvis det abonnentnet, som én operatør kontrollerer, blev udvidet til at omfatte et område, der var større end det nationale marked, og hvis nettet omkonfigureres, således at det afspejler, at det nu fuldstændig kontrolleres af den samme operatør, kunne markedet omfatte mere end det nationale marked. Det er imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål, da der under alle omstændigheder er betænkeligheder ud fra et konkurrencepolitisk synspunkt, også selv om markedet afgrænses som et nationalt marked, som parterne har slået til lyd for.

(120) Hvad angår infrastrukturen til fjernnet og internationale net, kan der lægges lignende principper til grund ved fastlæggelsen af markedets geografiske undstrækning. Fremføring af fjerntrafik i et givent land er traditionelt blevet varetaget af det etablerede monopolselskab, som af samme grunde som i forbindelse med abonnentnettet udbød disse tjenester inden for et bestemt afgrænset nationalt område.

Abonnenters adgang til teletjenester (lokale, fjern- og internationale tjenester)

(121) Ud fra abonnenternes synsvinkel kan markederne for abonnenters adgang til teletjenester også generelt anses for at være nationale. Tjenesteudbuddet har tidligere som regel været nationalt begrænset, da teleoperatørerne ikke var i stand til at udbyde tjenester på tværs af grænserne.

Operatøradgang til de forskellige net (abonnentnet, fjernnet og internationale net)

(122) Ligesom abonnenternes adgang til teletjenester må betragtes som et nationalt marked, er det samme tilfældet med operatørernes adgang til abonnentnettet. I de etablerede monopolselskabers tid var spørgsmålet om adgang til abonnentnettet normalt ikke relevant for en udenlandsk operatør, som ønskede at terminere opkald i det pågældende land. Ansvaret for at terminere opkaldet blev overdraget til den modtagende teleoperatør på et tænkt midtpunkt på kablet mellem de to lande. Fra dette punkt blev opkaldet fremført på den etablerede operatørs vertikalt integrerede net med opkaldsterminering i abonnentnettet som sidste fase i processen.

(123) Internationale opkald, forstået som adgang til internationale opkaldstjenester, kan betragtes som et særskilt forretningsområde. I visse tilfælde kan det imidlertid også være nødvendigt at undersøge snævrere relevante markeder på grundlag af bestemte forbindelser mellem to lande, hvormed menes de ruter, hvorpå der kan udveksles trafik mellem to givne lande. I forbindelse med nedenstående vurdering er der taget udgangspunkt i et marked for adgang til internationale tjenester og også fusionens indvirkning på bestemte par af lande, f.eks. Norge-Sverige og Norge eller Sverige over for Danmark og Finland.

Mobiltelefoni

(124) Ifølge parterne er der tale om nationale markeder af en lang række årsager, herunder navnlig følgende: licensvilkårene er forskellige for operatører i forskellige medlemsstater, udbuddet af frekvenser begrænser antallet af operatører i landene til 2-4, hvorfor en operatør i ét land ikke nødvendigvis kan forvente at få licens i alle tilgrænsende lande, og ifølge vilkårene for de fleste licenser er operatørerne forpligtet til at opbygge infrastruktur i det pågældende område. Roamingafgifterne udgør en anden vigtig faktor i forbindelse med opkald foretaget uden for teleoperatørens hjemmemarked, hvilket sjældent gør det økonomisk for kunder i ét land permanent at få mobiltjenester leveret fra en leverandør, der opererer på et andet nationalt marked, overvejende fordi de vil skulle betale alle indenlandske opkald i deres bopælsland som internationale opkald.

Erhvervsvirksomheders datakommunikation

(125) Parterne har gjort gældende, at de relevante markeder for erhvervsvirksomheders datakommunikation er nationale, og forelagde tal i denne henseende. I mange tidligere sager blev markedet for sådanne datatjenester betragtet som større end det nationale, eventuelt som europæisk eller endog verdensomspændende. Et af virksomhedernes incitamenter til at købe sådanne tjenester var netop ønsket om ikke at være nødt til at forhandle med en lang række forskellige nationale teleoperatører, hvilket ville være tilfældet, hvis de havde forsøgt for egen regning at etablere net på tværs af grænserne. På baggrund af parternes egen påstand om, at markederne for sådanne tjenester er nationale, er vurderingen blevet foretaget på grundlag heraf.

Internettjenester og internetreklamer

(126) Det er den almindelige opfattelse, at det geografiske marked for internettjenester i det væsentlige er nationalt, da den fysiske sammenkobling mellem udbydere og kunder kræver en abonnentnettjeneste eller installeringen af en fast forbindelse. Dette begrænser, i hvor høj grad de eksisterende adgangsmarkeder kan være større end det nationale.

(127) Med hensyn til internetreklamer anførte Kommissionen i SOL-beslutningen (sag nr. IV/JV.1, omtalt i betragtning 107), at et sådant marked i det mindste bør betragtes som nationalt, eventuelt ud fra en sproglig synsvinkel. I betragtning af de betydelige sproglige og kulturelle ligheder mellem Sverige og Norge kunne den fusionerede enhed ifølge en konkurrent stille det samme internetindhold til rådighed i Sverige og Norge og således konkurrere om reklameindtægter i begge lande. På grundlag af de store ligheder mellem de to sprog skulle det være hurtigt og billigt at oversætte mellem dem, og det ville heller ikke altid være nødvendigt, da svenskere normalt kan læse norsk og omvendt. Som følge af fusionen kunne det relevante geografiske marked derfor være større end det nationale. Parterne fremførte i deres svar, at det samme internetindhold ikke kan stilles til rådighed i både Sverige og Norge, da der - trods landenes naboskab og sprogenes ligheder - er kulturelle og sprogmæssige forskelle. De gjorde gældende, at der er tale om betydelige forskelle, samt at der ikke er beviser for, at annoncører køber annonceplads i både Sverige og Norge. Det er imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål, da der er betænkeligheder ud fra et konkurrencepolitisk synspunkt, selv hvis markedet defineres så snævert som muligt, dvs. nationalt.

Lokale telefonbøger og fagbøger

(128) Parterne mener, at det relevante geografiske marked for salg af annonceplads i såvel lokale telefonbøger som fagbøger er det nationale marked. Både deres salgs- og distributionssystemer er organiseret på nationalt plan. De nævner desuden sprogforskelle som en hindring for at komme ind på markedet for salg af reklamer. Tredjeparterne synes generelt at være enige i en national afgrænsning af det relevante geografiske marked. Med henblik på denne vurdering vil det relevante marked derfor blive anset for at være det nationale marked.

PABC

(129) Parterne anser markedet for at være af nationalt omfang, bl.a. fordi det er nødvendigt at have lokale salgs-, service- og marketingmedarbejdere med de nødvendige sprogkundskaber og lokale kontakter. Parterne påpegede endvidere, at nogle af deres konkurrenter var særdeles aktive i det ene land, men ikke i det andet. De resultater, som Kommissionen er nået frem til på grundlag af sin undersøgelse, strider ikke mod parternes holdning med hensyn til det geografiske marked for PABC.

C. KONKURRENCEVURDERING

(130) Inden behandlingen af de enkelte markeder skal der ses nærmere på fusionens generelle virkninger. Fusionen vil forene to nationale operatører, som forud for fusionen udbød alle former for telefonitjenester, og som begge står meget stærkt på de markeder, hvor konkurrencen er mindst (markeder for faste koblede telefonitjenester), men selv på de markeder, hvor konkurrencen i højere grad har gjort sig gældende, f.eks. i forbindelse med Internet og erhvervsvirksomheders datakommunikation, har de begge en relativ stærk position. Navnlig med hensyn til infrastrukturen i abonnentnettet har de en særdeles stærk og dominerende stilling. Disse operatører har også en rimelig adgang til den danske og den finske infrastruktur som følge af de mere liberaliserede bestemmelser for adgang til abonnentnettet, der findes i disse lande. Endvidere er de hver især den andens væsentligste konkurrent. Fusionen vil give anledning til betydelige betænkeligheder med hensyn til konkurrenceforholdene, da a) den faktiske og potentielle konkurrence mellem parterne bortfalder, og b) den nye enhed får større mulighed for og et øget incitament til at udelukke en faktisk og potentiel konkurrence fra tredjeparter. Som følge af den fusionerede enheds udvidede dækningsområde i Norden vil det være muligt for den at anvende forretningsmetoder, som andre ikke er i stand til at anvende, f.eks. muligheden;;;for at sammensætte produktpakker, der kan udbydes i hele Norden.

Den lovgivningsmæssige situation

(131) Et centralt element i denne overordnede fremstilling er forskellen på lovgivningsområdet i Sverige og Norge på den ene side og Danmark og Finland på den anden. De væsentligste forskelle vedrører prisreguleringsmetoder og adgang til slutbrugere (i form af fri adgang til abonnentnettet samt med hensyn til f.eks. videresalg og operatørvalg). Hvad angår prisregulering, kontrolleres samtrafiktaksterne normalt efterfølgende i stedet for forinden i både Norge og Sverige. Dette medfører, at de etablerede operatører kan beregne sig urimelige samtrafiktakster og træffe andre konkurrencebegrænsende foranstaltninger umiddelbart uden forudgående godkendelse fra tilsynsmyndighedernes side. I Norge og Sverige stilles de etablerede operatører ikke over for samme krav om at give konkurrenterne adgang til slutbrugerne som i Danmark (hvor der findes lovbestemmelser om følgende: adgang for konkurrenterne til slutbrugerne, herunder fri adgang til abonnentnettet, engrostelekommunikationstjenester skal udbydes til konkurrenter med henblik på videresalg samt med hensyn til samhusning, operatørvalg og national roaming) og i Finland (hvor følgende områder er reguleret i lovgivningen: adgang for konkurrenter til slutbrugerne, herunder krav om fri adgang til abonnentnettet, engrostelekommunikationstjenester skal udbydes til konkurrenter med henblik på videresalg samt med hensyn til operatørvalg).

(132) I deres svar understreger parterne, at der er mulighed for at foretage en effektiv mægling med hensyn til de samtrafikvilkår, som Telia fastsætter. Som led i undersøgelsen pegede en række konkurrenter imidlertid på, at det kan være meget tidkrævende - indtil to år - at finde frem til en løsning i forbindelse med vilkår, man er uenige om. Også i Norge er der krav om mægling som et foreløbigt skridt til eventuelle reguleringsmæssige tiltag med henblik på at løse uoverensstemmelser.

(133) Under den mundtlige høring hævdede parterne, at lovbestemmelserne i Sverige og Norge fungerede som den væsentligste begrænsende faktor for parternes adfærd. De fremførte f.eks., at samtrafiktaksterne i Sverige var regulerede og omkostningsægte. Det fremgik imidlertid som led i undersøgelsen, at forpligtelsen til, at taksterne skal være omkostningsægte, kun er begrænset til at gælde for taletelefonitjenester. Selv om Telia er forpligtet til at udarbejde et referencetilbud på samtrafik, som offentliggøres på Telias hjemmeside, skal dette tilbud ikke formelt godkendes af den nationale tilsynsmyndighed, inden det offentliggøres. Der finder således ikke nogen forudgående kontrol sted, og den nationale tilsynsmyndighed er heller ikke retligt forpligtet til at foretage en sådan godkendelse. Referencetilbuddet på samtrafik anvendes snarere som grundlag for forhandlingerne mellem parterne. Alle andre samtrafiktakster end i forbindelse med taletelefonitjenester fastsættes derfor efter forhandlinger mellem parterne. I Norge omfatter Telenors forpligtelse til at tilbyde omkostningsægte samtrafik adgang til det offentlige telenet, offentlige telefonitjenester og fremføringskapacitet. Der finder imidlertid ikke nogen forudgående kontrol sted af disse tilbud, da det ikke er et lovkrav, at de skal godkendes formelt, og tilsynsmyndigheden foretager heller ikke i praksis en sådan godkendelse.

(134) Ifølge parterne overvurderer Kommissionen forskellen på lovgivningsområdet i Norden. Parterne gør gældende, at selv om man i Danmark og Finland, men ikke på nuværende tidspunkt i Norge og Sverige, har fastsat bestemmelser om fri adgang til abonnentnettet, er lovgivningen i de forskellige nordiske lande i det væsentlige den samme.

(135) Parterne afviser ikke, at der i modsætning til Danmark/Finland ikke er noget krav om at åbne adgang til abonnentnettet i Sverige/Norge. Dette er en væsentlig forskel, da den frie adgang til den etablerede operatørs abonnentnet gør det billigere for nye operatører at komme ind på markedet. Det er på sin plads at præcisere, at da der ikke er fri adgang til abonnentnettet i Sverige og Norge, kan nye operatører, som ønsker at få adgang til slutbrugerne, enten etablere deres egen infrastruktur eller benytte sig af opkaldsadgang (hvori indgår operatørforvalg, fast operatørvalg og samtrafik) eller dedikeret adgang (lejede kredsløb og permanent virtuelt kredsløb). Disse former for adgang er ikke det samme som fri adgang til abonnentnettet, da de kombinerer udnyttelsen af det etablerede teleselskabs koblings- og fremføringsinfrastruktur med anvendelsen af abonnentnettet. Dette indebærer en ekstraafgift pr. opkald, som skal betales til den etablerede operatør. Konkurrenter, som har fri adgang til abonnentnettet, får derimod adgang til brugeren mod blot at betale en fast månedlig afgift for leje af abonnentforbindelsen. Desuden vil de former for adgang, der er tilgængelige i Sverige/Norge, i modsætning til den fri adgang til abonnentnettet ikke gøre det muligt for nye operatører at udbyde tjenester som f.eks. xDSL, IP, ATM og digital video, eller de vil under alle omstændigheder være afhængige af teknologi, som kontrolleres og prissættes af den etablerede operatør.

(136) Med hensyn til den omkostningsbasis, der anvendes ved beregningen af samtrafiktakster, anfører parterne, at benyttelsen af afholdte omkostninger i Norge og Sverige er i overensstemmelse med fællesskabsretten og navnlig med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/33/EF af 30. juni 1997 om samtrafik på teleområdet med henblik på at sikre forsyningspligtydelser og interoperabilitet ved anvendelse af ONP-principperne ("samtrafikdirektivet")(23), ændret ved direktiv 98/61/EF(24). Hertil skal der fremsættes to bemærkninger. For det første vil der med omkostningsægte samtrafiktakster fortsat være mulighed for, at parterne kan udelukke en faktisk og potentiel konkurrence fra tredjeparter. Samtrafik gør det muligt for etablerede teleselskaber at tvinge nye operatører til fortsat at benytte deres tjenester og udgør derfor et permanent indtægtsgrundlag for de etablerede operatører. Selv hvis samtrafiktaksterne beregnes i overensstemmelse med fællesskabsretten, har parterne stadig mulighed for at forringe den tekniske kvalitet af den samtrafik, der tilbydes tredjeparter. Selve muligheden for samtrafik fjerner derfor ikke de fordele, som parterne opnår ved at kontrollere abonnentnettet. Hvad angår den valgte omkostningsbasis, kan det for det andet anføres, at på et stadig mere konkurrencepræget marked gør teleselskaberne en ihærdig indsats for at nedbringe deres omkostningsbasis ved f.eks. at udskifte utidssvarende og kostbart udstyr med billigere og mere effektivt udstyr. På baggrund heraf vil de afholdte omkostninger være højere end de løbende drifts- eller differensomkostninger og således gøre det muligt for de etablerede operatører at øge avancen på samtrafik.

(137) Kommissionen bemærker endvidere, at spørgsmålet ikke drejer sig om, hvorvidt lovbestemmelserne i tilstrækkelig grad kan begrænse den fusionerede enheds fremtidige adfærd, men derimod om, hvorvidt fusionen mellem Telia og Telenor vil føre til skabelse eller styrkelse af en dominerende stilling. Lovgivningen i Sverige og Norge har til formål at føre kontrol med de etablerede teleselskabers adfærd og beskytte forbrugerne. Selv hvis man antager, at disse lovbestemmelser er effektive, kan de ikke forventes at hindre, at fusionen vil føre til, at den fusionerede enhed opnår og/eller får styrket en dominerende stilling. Det er vanskeligt at fastsætte regler på teleområdet, hvilket skal gøres med stor omhu fra de regulerende myndigheders side og med omfattende høring af branchen. Lovgivningen kan ikke forventes at afhjælpe de strukturelle konkurrenceproblemer, som fusionen giver anledning til. Hvis fusionen mellem Telia og Telenor skulle skabe eller styrke en dominerende stilling, hvilket Kommissionens undersøgelse af markedet bekræftede, er fusionskontrol og ikke efterfølgende regulering det eneste passende redskab, der kan hindre disse virkninger.

Udelukkelse af faktisk konkurrence mellem parterne

(138) Det blev bemærket, at Telia via Telia Norge(25) var en af de mest aktive nye operatører i Norge, og at Telenor via Telenordia(26) hørte blandt de mere aktive nye operatører i Sverige. Dette forhold kunne registreres ikke blot inden for bestemte segmenter, men også inden for en lang række telefonitjenester, f.eks. aktiviteter inden for lokal-, fjern- og udlandstrafik samt inden for datakommunikationstjenester for erhvervsvirksomheder.

(139) Efter fusionen vil Telia Norge ikke længere være en konkurrent på det norske marked, idet Telia Norge bliver et datterselskab under den fusionerede enhed. Telenordia vil blive en enhed, som i fællesskab kontrolleres af den fusionerede enhed. Som det beskrives mere indgåede nedenfor, vil det forhold, at en af de mest aktive nye operatører i hvert land fjernes, styrke hver parts dominerende stilling på en række markeder.

Frasalg af overlappende interesser - ingen fyldestgørende løsning

(140) I undersøgelsens første fase havde parterne tilbudt at frasælge deres overlappende aktiviteter for at fjerne en eventuel tvivl, som de mente kunne opstå.

(141) Sådanne frasalg kunne medvirke til at styrke en af de andre konkurrenter på markedet eller kunne give adgang for en anden ny operatør. Mange af de tredjeparter, der har reageret på Kommissionens undersøgelse, har imidlertid været af den opfattelse, at betænkelighederne ved denne fusion, og navnlig med hensyn til telefoniområdet, ikke kunne fjernes fuldstændigt gennem frasalg af de nuværende overlappende aktiviteter. Telia Norge opnår fordele ved at slutte sig sammen med Telia, f.eks.: branding, teknisk/finansiel støtte, den relativ korte afstand mellem de relevante støttenet og selskabets forhandlingsposition som datterselskab til en etableret teleoperatør i et tilgrænsende land. Telenordia opnår lignende fordele ved sin sammenslutning med Telenor. En køber, som ikke allerede var til stede i regionen, vil sikkert kunne yde finansiel støtte, men ville ikke blot tilnærmelsesvis kunne tilbyde de samme fordele. Telia er den væsentligste og største potentielle konkurrent i Norge, og Telenor er den væsentligste og største potentielle konkurrent i Sverige. Frasalg af en hvilken som helst af deres interesser vil derfor i betydelig grad mindske det pres på den konkurrencemæssige adfærd, som udøves af både Telia i Norge og Telenor i Sverige, bl.a. på grund af deres enestående geografiske beliggenheder og de fordele, som de opnår som følge af begge parters lovgivningsmæssige position med hensyn til adgangen til deres abonnentnet.

(142) I deres svar og under den mundtlige høring gjorde parterne gældende, at Telia og Telenor ikke adskiller sig væsentligt fra andre mulige købere af de interesser, der skal afhændes. Efter parternes opfattelse vil de betingelser, som ifølge Kommissionen gør, at Telia og Telenor er de største potentielle konkurrenter, blive opfyldt af andre operatører. Kommissionen afviser ikke generelt, at der findes andre teleselskaber, som opfylder nogle af de ovennævnte betingelser, men der findes intet andet selskab end Telia og Telenor, som er i stand til at opfylde alle disse betingelser. Det er ikke så meget de enkelte betingelser isoleret betragtet, men kombinationen og den samlede virkning af disse betingelser, som er vigtig, og som gør Telia og Telenor enestående som potentielle konkurrenter til hinanden.

(143) Parterne gør gældende, at de væsentligste betingelser for, at en ny operatør virkelig kan trænge ind på et etableret teleselskabs hjemmemarked, er, at vedkommende har de finansielle ressourcer og besidder den tekniske ekspertise. Ifølge parterne har Telia og Telenor ikke særlige finansielle ressourcer eller en særlig ekspertise, som tredjeparter ikke også kunne have. Kommissionen finder, at finansielle ressourcer og teknisk ekspertise så afgjort er forudsætningerne for, at man med held kan konkurrere inden for telesektoren som inden for enhver anden sektor. Kommissionen mener imidlertid, at det ikke er de eneste elementer, der skal tages hensyn til. Også andre elementer, f.eks. mærkepræference og den etablerede operatørs abonnentunderlag og fjernnettet og det internationale net (herunder kabelnet) samt kendskab til erhvervslivet, er af lige så stor betydning og kan være afgørende for den faktiske adgang til en etableret operatørs marked.

(144) Parterne hævder, at Telias og Telenors mærker ikke er forbundet med nogen særlig fordel, da det navnlig for de private kunder er en ny operatørs prisfastsættelsesstrategi, der er vigtig. Kommissionen afviser ikke, at konkurrencedygtige priser kan være det væsentlige for visse kategorier af kunder. Kommissionen mener imidlertid, at for en række andre kunder kan mærker være af større betydning som en garanti for, at de udbudte teletjenester er pålidelige. Parterne synes at erkende, at mærkepræference er vigtig for erhvervskunder, om end de anfører, at for disse kunder vil de væsentligste europæiske og internationale mærker, såsom BT og AT& T, være mindst lige så attraktive som Telia og Telenor. Parterne har imidlertid ikke godtgjort, at disse udenlandske mærker har opnået eller kan forventes at opnå samme mærkepræference i Norge og Sverige som Telia og Telenor. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at BT valgte at gå ind på det svenske marked sammen med Telenor og Tele