KOMMISSIONENS BESLUTNING af 24 . april 1991 om den italienske regerings stoette til skovbrug, papirmasse -, papir - og papproduktion, finansieret ved hjaelp af afgifter paa papir, pap og cellulose ( Kun den italienske udgave er autentisk ) ( 92/129/EOEF )

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR -

under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, saerlig artikel 93, stk . 2, foerste afsnit,

efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsaette deres bemaerkninger i overensstemmelse med naevnte artikel 93, og

ud fra foelgende betragtninger :

I

Ente nazionale per la cellulosa e per la carta ( ENCC ) er et offentligretteligt selskab omfattende samtlige producenter af papir og cellulose samt celluloseforbrugende virksomheder i Italien .

ENCC's formaal er at fremme udviklingen af celluloseproduktionen i Italien, lette produktionen og brugen af nationale raamaterialer til produktion af cellulose, tilrettelaegge produktionen og salget af papir, indsamle og udbrede information om cellulose - og papirproduktion . ENCC formidler ogsaa stoette til udgivere, navnlig pressen, bl.a . i tilslutning til deres forbrug af avispapir .

ENCC's aktiviteter finansieres delvis ved afgifter paa indenlandsk produceret cellulose og bestemte typer papir og pap samt paa lignende importerede produkter, delvis ved midler, der direkte stilles til raadighed af den italienske stat, og som er oeremaerket til udgivere .

Retningslinjerne for den stoette, der ydes via ENCC, er blevet aendret gentagne gange . Kommissionen har efter en undersoegelse af deres forenelighed med det faelles marked godkendt disse aendringer .

I november 1974 afsluttede Kommissionen saaledes den i EOEF-Traktatens artikel 93, stk . 2, omhandlede procedure over for ENCC's interventioner efter at have modtaget tilsagn fra den italienske regering om, at stoetten til forbrugere af italiensk avispapir og af avispapir importeret af ENCC ogsaa ville blive ydet til udgivere, som indfoerte avispapir direkte fra de oevrige medlemsstater, at der ikke ville blive ydet stoette til publikationer paa andre sprog end italiensk, hvor saadanne publikationer var bestemt til eksport, og at forskningen i papirfremstilling ikke laengere ville blive finansieret ved hjaelp af provenuet af afgiften paa import fra de oevrige medlemsstater . I skrivelse af 20 . november 1974 til den italienske regering meddelte Kommissionen, at i kraft af disse aendringer var stoetten nu forenelig med Traktatens bestemmelser om statsstoette .

Den 16 . juni 1976 vedtog Kommissionen en endelig beslutning 76/574/EOEF ( 1) om en ny stoetteordning til fordel for pressen ( lov nr . 172 af 6 . juni 1975 ), hvori den stillede krav om, at den italienske regering skulle bekendtgoere, at denne stoette kunne opnaas, uanset om papiret indkoebes hos ENCC eller importeres direkte .

I november 1983 besluttede Kommissionen at afslutte proceduren efter EOEF-Traktatens artikel 93, stk . 2, som den havde indledt i april 1982 over for en ny stoetteordning til fordel for udgivere, som blev forestaaet af ENCC ( lov nr . 416 af 5 . august 1981 ). Proceduren blev afsluttet efter den italienske regerings udsagn om, at stoetteforanstaltningerne til fordel for avispapirproduktionen i Syditalien ikke var medtaget i loven, og at stoetteforanstaltninger til fordel for publikationer af kulturel karakter var underkastet restriktioner, som ville hindre, at samhandelsvilkaarene inden for Faellesskabet blev aendret i et omfang, som stred mod den faelles interesse .

Den 3 . maj 1989 vedtog Kommissionen en endelig beslutning 90/215/EOEF ( 2 ) om den italienske regerings stoette til avispapirindustrien paa baggrund af misbrug af ENCC's interventioner . I beslutningen stillede Kommissionen krav om, at stoetten straks blev indstillet . Beslutningen blev meddelt den italienske regering ved skrivelse af 7 . juni 1989 .

ENCC's aktiviteter har foert til adskillige retssager, som har givet Domstolen lejlighed til at udtale sig om foreneligheden med det faelles marked af nogle af retningslinjerne for disse aktiviteter : se dom 77/72 af 19 . juni 1973 ( Capolongo ) ( 3 ), dom 94 /74 af 18 . juni 1975 ( IGAV ) ( 4 ) og dom 74/76 af 2 . marts 1977 ( Ianelli og Volpi ) ( 5 ).

II

I forbindelse med Kommissionens undersoegelse af misbruget af ENCC's interventioner, som foerte til beslutning 90/215/EOEF, udbad den sig ved skrivelse af 7 . juli 1988 ogsaa oplysninger om afgifterne paa cellulose, papir og pap og om ENCC's anvendelse af provenuet af disse afgifter .

Den italienske regering fremlagde disse oplysninger for Kommissionen ved skrivelse af 24 . november 1988 . Oplysningerne satte Kommissionen i stand til at afgoere, at stoetten til skovbrug, papirmasse -, papir - og papindustrien samt foranstaltningerne til fremme af bestemte aktiviteter inden for traekaeden frem til forskning i papirfremstilling stadig kunne henfoeres under undtagelserne i Traktatens artikel 92, stk . 3, litra c ), hvis ikke de afgifter, der tjener til at finansiere stoetten, ogsaa paalaegges indfoersler fra de oevrige medlemsstater . Dette forhold skaber en supplerende og unoedvendig beskyttelse, som goer stoetten uforenelig med det faelles marked . Kommissionen bemaerkede endvidere, at cellulose, papir og pap bestemt til eksport er fritaget for afgiften; naar papirvarer eksporteres, refunderes den afgift, der er opkraevet paa papirforbruget . Kommissionen mener, at saadanne fritagelser og refusioner udgoer produktionsstoette til eksporterende virksomheder, hvilket er uforeneligt med det faelles marked .

Ved skrivelse af 14 . marts 1990 foreslog Kommissionen derfor den italienske regering foelgende foranstaltninger i medfoer af Traktatens artikel 93, stk . 1 :

- varer, der importeres fra andre medlemsstater, paalaegges ikke laengere de afgifter, der anvendes til finansiering af ENCC's virksomhed

- der ydes ikke stoette til den italienske cellulose -, papir - og papindustri i form af afgiftsfritagelse ved eksport af cellulose, papir og pap til de oevrige medlemsstater og afgiftsrefusion i forbindelse med eksport af papirvarer til de oevrige medlemsstater .

I skrivelsen understregede Kommissionen ogsaa, at dens holdning til den italienske stoette og de italienske afgifter var identisk med den, som den tidligere havde lagt sig fast paa i henseende til fransk stoette, finansieret ved hjaelp af parafiskale afgifter, til papirindustrien, stoeberier og maskinindustrien .

Den italienske regering besvarede Kommissionens forslag med skrivelse af 15 . juni 1990, hvori den fremsatte forskellige lovgivningsmaessige og oekonomiske betragtninger og argumenter mod gennemfoerelsen af de af Kommissionen foreslaaede foranstaltninger .

Den italienske regerings argumenter overbeviste ikke Kommissionen . Den fastholdt, at stoetten til den italienske cellulose -, papir - og papindustri i form af afgiftsfritagelse i forbindelse med eksport af cellulose, papir og pap til de oevrige medlemsstater og afgiftsrefusion i forbindelse med eksport af papirvarer til de oevrige medlemsstater er uforenelig med det faelles marked . Kommissionen fastholdt endvidere, at netop fordi den af ENCC ydede stoette til dels finansieres ved hjaelp af afgifter paa varer, der importeres fra andre medlemsstater, er den uforenelig med det faelles marked . Kommissionen besluttede derfor at indlede proceduren i EOEF-Traktatens artikel 93, stk . 2 . Beslutningen blev meddelt den italienske regering ved skrivelse af 16 . oktober 1990, hvori den blev opfordret til at fremsaette sin bemaerkninger hertil ( 6 ).

Den italienske regering fremsatte sine bemaerkninger til proceduren ved telex af 21 . november 1990 og 14 . januar 1991 samt ved skrivelser af 8 . februar og 13 . april 1991 . Sagen blev endvidere droeftet paa bilaterale moeder afholdt den 26 . november 1990 og den 17 . februar 1991 .

Den italienske regering bestred ikke Kommissionens vurdering og tilkendegav endda, at den agtede at gennemfoere en reform af ENCC og gradvis afskaffe de afgifter, som anvendes til at finansiere ENCC's aktiviteter . Den italienske regering havde vedtaget et lovforslag herom den 10 . januar 1991, som skulle forelaegges for det italienske parlament, og hvori der er fastsat en overgangsperiode frem til den 1 . januar 1994 for afskaffelse af den paagaeldende stoette .

Efter at Kommissionen havde udtalt, at den fandt den paagaeldende overgangsperiode for lang, foreslog de italienske myndigheder i skrivelse af 13 . april 1991 at forkorte den med tolv maaneder og saaledes operere med en frist, der lyder paa 31 . december 1992 . Det er de italienske myndigheders opfattelse, at den paagaeldende overgangsperiode er noedvendig for ad lovgivningsvejen at aendre den eksisterende ordning .

Kommissionen modtog ingen bemaerkninger fra andre interesserede parter efter offentliggoerelsen af skrivelsen af 16 . oktober 1990 til den italienske regering i De Europaeiske Faellesskabers Tidende ( 7 ).

III

Anvendelsen af en medlemsstats offentlige midler til finansiering af et agentur, som skal fremme udviklingen af celluloseproduktionen i denne medlemsstat, lette produktionen og brugen af nationale raamaterialer i den indenlandske cellulose -, papir - og papindustri og forsyne denne industri med information og raadgivning, udgoer statsstoette til producenterne af cellulose, papir og pap i denne medlemsstat. Statsmidler omfatter ogsaa provenuet af afgifter, naar disse er indfoert ved lov .

Naar en medlemsstat laegger afgift paa indenlandsk produceret cellulose og bestemte typer papir og pap samt lignende importerede produkter, og naar denne medlemsstat fritager cellulose, papir og pap bestemt til eksport for afgift eller refunderer afgifterne paa papirforbruget i forbindelse med fremstillingen af papirvarer, naar disse produkter eksporteres, udgoer saadanne fritagelser eller refusioner statsstoette til eksporterende virksomheder inden for cellulose -, papir -, pap - og papirvareindustrien .

Den italienske regering yder saaledes stoette til den indenlandske cellulose -, papir - og papindustri ved at finansiere ENCC's aktiviteter . Den yder ogsaa stoette til eksporterende virksomheder inden for disse industrigrene og inden for papirvareindustrien ved at indroemme fritagelse for og refusion af afgifterne paa cellulose, papir og pap .

Med henblik paa at kvantificere denne stoette boer det bemaerkes, at i henhold til oplysninger fra den italienske regering andrager afgifterne 1 lire/kg for cellulose og 3 % for papir og pap . I 1987, som er det sidste aar, for hvilket Kommissionen har modtaget ENCC's aarsberetning, androg provenuet af afgifterne paa cellulose, papir og pap 140 mia . lire ( 93 mio . ECU ), som udgoer summen af foelgende elementer : afgift paa indenlandsk produceret cellulose : 74 mio . lire; afgift paa importeret cellulose : 1 776 mio . lire; afgift paa indenlandsk produceret papir og pap : 91 724 mio . lire; afgift paa importeret papir og pap : 45 949 mio . lire .

Hvad angaar eksportstoetten i form af afgiftsfritagelse og -refusion anslog Kommissionen i sin skrivelse af 14 . marts 1990, at den androg i alt 15 til 20 mia . lire pr . aar . Den italienske regering bestred ikke dette skoen i sit svar af 15 . juni 1990, og ej heller i de som led i proceduren fremsatte bemaerkninger . I ovennaevnte skrivelse haevdede den italienske regering dog, at Kommissionen i 1974 havde godtaget, at stoette til skovbrug og papirfremstilling ikke opfyldte betingelserne i Traktatens artikel 92, stk . 1 . Kommissionen svarede herpaa ved skrivelse af 16 . oktober 1990, hvori den begrundede, hvorfor den ikke kunne tilslutte sig den italienske regerings fortolkning . Kommissionens holdning i 1974, som fremgaar af dens skrivelse af den 20 . november 1974 til den italienske regering, var, at det udelukkende var stoette til pressen, der faldt uden for den generelle uforenelighed med artikel 92, stk . 1, og ikke nogen anden form for stoette fra ENCC . Den italienske regering vendte ikke tilbage i dette spoergsmaal i de bemaerkninger, den fremsatte som led i proceduren efter Traktatens artikel 93, stk . 2 .

Der foreligger konkurrence mellem producenter af papir, pap og papirmasse i Faellesskabet, og der foregaar handel inden for disse produkter mellem medlemsstaterne, selv om Faellesskabet som helhed er nettoimportoer af papirmasse og de fleste typer papir og pap .

I 1986 importerede Italien 606 200 tons papir og pap fra andre medlemsstater og 984 600 tons fra tredjelande; i 1987 var disse tal 715 000 henholdsvis 1 169 000 tons, i 1988 774 000 og 1 244 000 tons og i 1989 892 700 og 1 436 800 tons . I disse fire aar udgjorde Italiens samlede import af papir og pap ca . en tredjedel af det indenlandske forbrug af disse produkter .

Den samlede samhandel inden for Faellesskabet med papir og pap androg 6 663 700 tons i 1986, 7 250 700 tons i 1987, 8 559 200 tons i 1988 og 9 388 500 tons i 1989 . I disse aar steg importen fra tredjelande fra 12 441 700 tons i 1986 til 13 221 600 tons i 1987, 14 428 300 tons i 1988 og 15 246 100 tons i 1989 .

Italien eksporterede 575 600 tons papir og pap til andre medlemsstater og 247 400 tons til tredjelande i 1986, 617 000 tons til andre medlemsstater og 262 000 tons til tredjelande i 1987, 801 900 tons til andre medlemsstater og 313 400 tons til tredjelande i 1988 og 862 300 tons til andre medlemsstater og 293 900 tons til tredjelande i 1989 .

Handelen med papirmasse er mindre end handelen med papir og pap, da en del af papirmasseproduktionen finder sted i integrerede virksomheder til deres egen produktion af papir og pap .

I 1986 importerede Italien 355 800 tons papirmasse fra andre medlemsstater og 1 479 100 tons fra tredjelande; i 1987 importerede det 403 000 tons fra andre medlemsstater og 1 696 000 tons fra tredjelande; i 1988 importerede det 433 600 tons fra andre medlemsstater og 1 812 600 tons fra tredjelande; i 1989 importerede det 376 600 tons fra andre medlemsstater og 1 735 100 tons fra tredjelande . I disse fire aar udgjorde Italiens samlede import af papirmasse ca . 75 % af det indenlandske forbrug af papirmasse til papirfremstilling .

Den samlede samhandel inden for Faellesskabet med papirmasse androg 1 891 100 tons i 1986, 1 963 900 tons i 1987, 2 139 900 tons i 1988 og 2 064 700 tons i 1989 . I disse aar steg importen fra tredjelande fra 8 282 900 tons i 1986 til 8 670 900 tons i 1987, 8 793 100 tons i 1988 og 8 934 900 tons i 1989 .

Italien eksporterede kun 33 900 tons papirmasse til andre medlemsstater og 17 800 tons til tredjelande i 1986, 27 000 tons til andre medlemsstater og 15 000 tons til tredjelande i 1987, 37 100 tons til andre medlemsstater og 21 900 tons til tredjelande i 1988 og 42 500 tons til andre medlemsstater og 24 500 tons til tredjelande i 1989 .

Hvor finansiel stoette fra staten styrker bestemte virksomheders stilling i forhold til andre konkurrerende virksomheder i Faellesskabet, maar det antages, at den paavirker sidstnaevnte virksomheder .

Den stoette, som den italienske regering yder til indenlandske producenter og eksportoerer af cellulose, papir, pap og papirvarer paavirker saaledes samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkaarene, jf . Traktatens artikel 92, stk . 1 .

IV

Det er i artikel 92, stk . 1, fastsat, at stoette, der opfylder de deri fastlagte kriterier, principielt er uforenelig med det faelles marked .

De undtagelser fra dette princip, der er fastsat i Traktatens artikel 92, stk . 2, finder ikke anvendelse i denne sag i betragtning af arten af og maalsaetningen med den planlagte stoette .

Traktatens artikel 92, stk . 3, opregner de former for stoette, der kan anses for at vaere forenelige med det faelles marked . Spoergsmaalet om en stoetteforanstaltnings forenelighed med Traktaten maa afgoeres i faellesskabssammenhaeng og ikke blot i rent national sammenhaeng . Af hensyn til det faelles markeds rette funktion og i henhold til principperne i Traktatens artikel 3, litra f ), maa de undtagelser fra Traktatens artikel 92, stk . 1, der er fastsat i samme artikels stk . 3 fortolkes snaevert ved vurderingen af enhver stoetteordning eller individuel stoetteforanstaltning .

Undtagelsesbestemmelserne kan i saerdeleshed kun bringes i anvendelse, hvis Kommissionen kan fastslaa, at markedskraefterne alene, dvs . uden stoette, ikke vil kunne tilskynde eventuelle stoettemodtagere til at virkeliggoere et af de tilstraebte maal .

At indroemme undtagelse i tilfaelde, som ikke bidrager til at virkeliggoere et saadant maal, eller hvor stoetten ikke er noedvendig hertil, vil vaere ensbetydende med, at erhvervsgrene eller virksomheder i visse medlemsstater faar urimelige fordele, hvorved deres finansielle stilling bliver styrket, samt at samhandelen mellem medlemsstaterne maaske bliver paavirket og konkurrencen fordrejet uden nogen begrundelse i den faelles interesse, jf . artikel 92, stk . 3 .

Hvad angaar undtagelserne i artikel 92, stk . 3, litra a ) og c ), for stoette til fremme af den oekonomiske udvikling i visse omraader har den italienske regering ikke kunnet give, og Kommissionen ikke kunnet paavise, nogen begrundelse af regional art, som vil kunne berettige stoetten til den italienske cellulose -, papir - og papindustri og stoetten til eksporterende virksomheder inden for disse industrier og inden for papirvareindustrien .

Hvad angaar artikel 92, stk . 3, litra b ), har stoetten til den italienske cellulose -, papir -, pap - og papirvareindustri hverken til formaal at fremme virkeliggoerelsen af et vigtigt projekt af faelleseuropaeisk interesse eller at afhjaelpe en alvorlig forstyrrelse i den italienske oekonomi; den italienske regering har heller ikke fremfoert argumenter til fordel for en eventuel anvendelse af undtagelsen .

Hvad angaar artikel 92, stk . 3, litra c ), undtagelse for stoette til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene, naar stoetten ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse, maa der sondres mellem ENCC's udgifter til skovplantning og faelles aktiviteter til fordel for dels den indenlandske cellulose -, papir - og papindustri, dels afgiftsfritagelsen og -refusionen ved eksport .

Kommissionen finder, at sidstnaevnte form for stoette ikke fremmer udviklingen af cellulose -, papir -, pap - og papirvareindustrien, og at den aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse, naar der er tale om eksport til de oevrie medlemsstater . Det er Kommissionens faste politik, at stoette til fordel for eksporten til andre medlemsstater ikke kan henfoeres under en af undtagelserne i artikel 92 . Denne stoette maa derfor straks indstilles .

Hvad angaar foreneligheden af denne form for stoette med det faelles marked, naar stoetten ydes i forbindelse med eksport til tredjelande, erindrede Kommissionen i sin skrivelse af 16 . oktober 1990 den italienske regering om, at den var i faerd med at undersoege samtlige medlemsstaters stoetteordninger til fordel for eksport til tredjelande . Resultaterne heraf vil senere blive droeftet med medlemsstaterne med henblik paa at vurdere foreneligheden af disse ordninger med artikel 92 .

Paa den anden side kan stoette til skovplantning og faelles aktiviteter inden for cellulose -, papir - og papindustrien anses for at fremme udviklingen af disse industrier . I denne sammenhaeng finder Kommissionen ogsaa, at stoette til saadanne aktiviteter, der ligger forholdsvis fjernt fra markedet, naeppe vil aendre samhandelsvilkaarene paa en maade, der strider mod den faelles interesse . En saadan stoette er derfor forenelig med det faelles marked, naar der ses bort fra den maade, hvorpaa den finansieres .

V

I henhold til Domstolens retspraksis, dom af 26 . juni 1970 i sag 47/69, Frankrig/Kommissionen ( 8), udgoer den omstaendighed, at en stoetteforanstaltning finansieres ved hjaelp af en obligatorisk afgift et vigtigt element af stoetten; ved vurderingen af en saadan stoettes forenelighed med det faelles marked skal baade stoetten og den maade, hvorpaa den finansieres, undersoeges i relation til faellesskabsretten .

Saa selv om stoetten til skovplantning og faelles aktiviteter inden for cellulose -, papir - og papindustrien er forenelig med det faelles marked for saa vidt angaar stoettens form og maalsaetning, betyder den omstaendighed, at stoetten delvis finansieres ved hjaelp af afgifter paa produkter, der importeres fra andre medlemsstater, at der skabes en supplerende og unoedvendig beskyttelse, som er stoerre end den, der foelger af stoetten i sig selv .

Paa baggrund af Domstolens dom i sag 47/69 mener Kommissionen, at jo mere det lykkes virksomheder i Faellesskabet at foroege deres salg af cellulose, papir og pap i Italien gennem en forbedret markedsfoering og prisnedsaettelser, des stoerre bliver deres bidrag til afgifterne til ENCC og dermed til den stoette, som primaert er bestemt til italienske konkurrenter, som ikke har gjort saadanne tiltag.

I denne samenhaeng noterer Kommissionen sig, at samhandelen med papir og pap inden for Faellesskabet er steget i de seneste ti aar . I henhold til statistiske oplysninger fra Den Europaeiske Sammenslutning af Cellulose -, Papir - og Papindustrier, CEPAC, udgjorde importen inden for Faellesskabet 12,5 % af det synlige forbrug af papir og pap i Faellesskabet i 1980; denne procentdel steg gradvis til 15,1 % i 1984 og til 19,3 % i 1989 . For Italiens vedkommende udgjorde importen fra andre medlemsstater kun 5 % af det synlige forbrug af papir og pap i 1980; denne andel steg til 9,1 % i 1984 og til 13,3 % i 1989 .

Samhandelen med papirmasse inden for Faellesskabet er ogsaa steget hovedsagelig som foelge af Portugals og Spaniens tiltraedelse . Importen af papirmasse inden for Faellesskabet udgjorde kun 3,3 % af det synlige forbrug i Faellesskabet i 1980; denne procentdel steg til 4 % i 1984 og til 11,8 % i 1989 . For Italiens vedkommende udgjorde importen fra andre medlemsstater 5,2 % af det synlige indenlandske forbrug af papirmasse i 1980; denne andel steg til 7,4 % i 1984 og til 14,8 % i 98 .

Paa baggrund af ovenstaaende mener Kommissionen, at stoette til cellulose -, papir - og papindustrien, som delvis finansieres ved hjaelp af afgifter paa import fra de oevrige medlemsstater, ikke kan vaere forenelig med det faelles marked . Som Kommissionen redegjorde for i den i afsnit II omhandlede skrivelse af 14 . marts 1990, aendrer det ikke ved denne vurdering, at den italienske regering i 1974 forpligtede sig til ikke at anvende provenuet af afgiften paa import fra andre medlemsstater til forskning inden for papirindustrien, og dét af to aarsager . For det foerste fordi aktiviteterne i traekaeden, som beskrevet i ENCC's vedtaegter, er knyttet sammen og ikke holdes kunstigt adskilte . For det andet fordi ENCC med lethed kan flytte midler fra én aktivitet til en anden, hvorfor denne forpligtelse ikke har nogen reel betydning . Hverken i sit svar paa denne skrivelse eller i sine bemaerkninger som led i proceduren efter Traktatens artikel 93, stk . 2, har den italienske regering bestridt disse to begrundelser .

I den i afsnit III omhandlede skrivelse af 15 . juni 1990 haevdede den italienske regering ganske vist, at ENCC's aktiviteter ogsaa var af interesse for producenterne af papirmasse og papir i de oevrige medlemsstater . Den haevdede ogsaa, at hovedparten af afgiften i realiteten vaeltes over paa forbrugerne . Endelig haevdede den, at en ophaevelse af afgiften paa import fra andre medlemsstater ville goere uforholdsvis stor skade i forhold til det tilstraebte maal .

I sin skrivelse af 16. oktober 1990 afviste Kommissionen disse paastande . Den pegede bl.a . paa, at Domstolen i sin dom i sag 47/69 havde afvist argumentet om udenlandske virksomheders adgang til de stoettede aktiviteter . En saadan adgang er ikke det samme som effektiv deltagelse, da de stoettede aktiviteter er baseret paa nationale maal, specialiseringer og behov . Kommissionen bemaerkede endvidere, at den italienske regerings argument om, at afgiften i realiteten vaeltes over paa forbrugerne, ogsaa var blevet anfoert af den franske regering i sag 47/69, men det vandt ikke gehoer . Endelig erklaerede Kommissionen sig uenig i, at dens forslag ville foraarsage skader, som ikke stod i et rimeligt forhold til det tilstraebte maal . Smertefulde tilpasninger af ENCC's virksomhed ville klart blive opvejet af afskaffelsen af stoetteforanstaltninger, som er uforenelige med det faelles marked set ud fra et faellesskabssynspunkt .

De italienske myndigheder endte med at tilslutte sig denne vurdering . I forbindelse med procueduren underrettede den italienske regering Kommissionen om det lovforslag, den havde forelagt det italienske parlament, om en omdannelse af ENCC til Ente nazionale per la forestazione ed il recupero della carta ( ENFOR ). Artikel 15 i lovforslaget foreskriver en gradvis afskaffelse frem til 1 . januar 1994 af de afgifter, der anvendes til at finansiere ENCC's og ENFOR's aktiviteter . Ved skrivelse af 14 . april 1991 er denne frist imidlertid blevet fremrykket til 31 . december 1992 for at goere det muligt at aendre den bestaaende ordning ad lovgivningsvejen . Afskaffelsen af stoetten omfatter ligeledes stoette i form af afgiftsfritagelse og afgiftsrefusion i forbindelse med eksport af papirmasse, papir og pap .

Inden for rammerne af sine befoejelser i henhold til artikel 93, stk . 2, foerste afsnit, finder Kommissionen, at fristen indtil den 31 . december 1992 er for lang og ikke kan berettiges; den finder desuden, at der maa sondres mellem den stoette, der er uforenelig med det faelles marked i medfoer af den tidligere naevnte dom i sag 47/69, og stoetten til fordel for eksport af bestemte produkter til de oevrige medlemsstater . Ud fra de hidtil anvendte kriterier for anvendelse af artikel 92 og 93, stk . 2, er Kommissionen dog af den opfattelse, at der for foerstnaevnte stoette kan fastlaegges en overgangsperiode paa tolv maaneder at regne fra datoen for vedtagelsen af denne beslutning . I betragtning af dens direkte og umiddelbare virkninger paa samhandelen mellem medlemsstaterne og paa konkurrencevilkaarene skal eksportstoetten straks ophaeves, dvs . inden for den frist paa to maaneder, som medlemsstaterne saedvanligvis har til at efterkomme beslutninger om statsstoette .

De saaledes fastsatte betingelser giver de italienske myndigheder tilstraekkelig tid til at efterkomme Kommissionens beslutning, da det vil vaere tilstraekkeligt for dem at meddele de kompetente tjenestegrene ( for eksempel ved cirkulaere eller anden intern instruks ), at de skal indstille ydelsen af den paagaeldende stoette fra og med de i denne beslutning fastsatte datoer .

Det skal i denne forbindelse naevnes, at selv om de foranstaltninger, som Kommissionen foreslog i marts 1990, kun havde karakter af henstilling, har de italienske myndigheder ikke desto mindre allerede haft elleve maaneder til at aendre lovgivningen i overensstemmelse med de naevnte foranstaltninger .

For det andet skal det understreges, at de beslutninger, som Kommissionen traeffer i medfoer af artikel 93, stk . 2, har umiddelbar virkning ( 9 ), hvilket indebaerer, at gennemfoerelsen af dem ikke kraever nogen form for lovgivningsforanstaltning fra medlemsstaternes side . De har forrang for nationale bestemmelser, som eventuelt maatte vaere i strid med de forpligtelser, der foelger af beslutningerne . Da der saaledes bestaar en klar og ubetinget forpligtelse til at ophaeve den i naervaerende beslutning omhandlede stoette, skal beslutningen udfolde sine virkninger fuldt ud i den italienske retsorden ( 10 ), uden at det skulle vaere noedvendigt at aendre den paagaeldende ordning ad lovgivningsvejen . Ifoelge Domstolens retspraksis paahviler det desuden ikke blot de nationale domstole, men ogsaa de nationale myndigheder, herunder kommunale eller regionale myndigheder, at anvende faellesskabsbestemmelserne i stedet for de nationale bestemmelser, som maatte vaere i strid med foerstnaevnte ( 11 ). Skulle Italien saaledes finde det hensigtsmaessigt - alene af hensyn til retssikkerheden - at aendre den paagaeldende stoetteordning ( for den uforenelige stoettes vedkommende ) ad lovgivningsvejen, skal der erindres om den regel, hvorefter en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden for at unddrage sig faellesskabsforpligtelser ( 12 ) der foelger af en statsstoettebeslutning truffet i henhold til Traktatens artikel 93, stk . 2 ( 13 ).

Traktatens artikel 93, stk . 2, foerste punktum, foreskriver, at saafremt Kommissionen finder, at en stoette, som ydes af en stat eller med statsmidler, ifoelge artikel 92, ikke er forenelig med det faelles marked, traeffer den beslutning om, at den paagaeldende stat skal ophaeve eller aendre stoetteforanstaltningen inden for den tidsfrist, som Kommissionen fastsaetter . I denne sag mener Kommissionen, at den stoette, der ydes i forbindelse med eksport til andre medlemsstater, skal ophaeves oejeblikkeligt . Hvad angaar stoetten til ENCC, som finansieres ved hjaelp af en afgift paa import fra andre medlemsstater, mener Kommissionen, at en frist paa et aar giver den italienske regering rimelig og tilstraekkelig tid til at aendre sit afgiftssystem -

VEDTAGET FOELGENDE BESLUTNING : Artikel 1

Den stoette, som den italienske regering yder til den italienske cellulose -, papir -, pap - og papirvareindustri i form af fritagelse for eller refusion af de afgifter, som anvendes til at finansiere ENCC's virksomhed, ved eksport til de andre medlemsstater, er uforenelig med det faelles marked . Den paagaeldende stoette ophaeves snares muligt og senest to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning . Artikel 2

Den stoette, som den italienske regering yder til den italienske cellulose -, papir - og papindustri ved at finansiere ENCC's aktiviteter, er uforenelig med det faelles marked, for saa vidt disse aktiviteter delvis finansieres ved hjaelp af provenuet af afgifter paa cellulose, papir og pap, der importeres fra andre medlemsstater . Derfor skal den afgift, der paalaegges importerede produkter, ophaeves senest den 24 . april 1992 . Artikel 3

Den italienske regering underretter senest to maaneder efter datoen for meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger den har truffet for at efterkomme den . Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik . Udfaerdiget i Bruxelles, den 24 . april 1991 . Paa Kommissionens vegne

Leon BRITTAN

Naestformand ( 1 ) EFT nr . L 185 af 9 . 7 . 1976, s. 32 . ( 2 ) EFT nr . L 114 af 5 . 5 . 1990, s . 25 . ( 3 ) Sml . 1973, s . 611 . ( 4 ) Sml . 1975, s . 699 . ( 5 ) Sml . 1977, s . 557 . ( 6 ) Denne procedure vedroerer ikke ENCC's saerlige intervention til fordel for en individuel virksomhed, Nuova Cartiera di Arbatax, der undersoeges saerskilt . ( 7 ) EFT nr . C 304 af 4 . 12 . 1990, s . 3 . ( 8 ) Sml . 1970, s . 487 . ( 9 ) Domstolens dom af 19 . juni 1973 i sag 77/72, Capolongo ( Sml . 1973, s . 611 ). ( 10 ) Jf . bl.a . Domstolens dom af 6 . februar 1963 i sag 26/62, Van Gend en Loos ( Sml . 1954, s . 375 ), og Domstolens dom af 9 . marts 1978 i sag 166/77, Simmenthal ( Sml . 1978, s . 629 ). ( 11 ) Domstolens dom af 22 . juni 1989 i sag 103/88, Costanzo ( endnu ikke offentliggjort ). ( 12 ) Se bl.a . Domstolens dom af 11 . april 1978 i sag 100/77, Kommissionen mod Italien ( Sml . 1978, s . 879 ), Domstolens dom af 2 . februar 1982 i sag 71/81, Kommissionen mod Belgien ( Sml . 1982, s . 175 ), og Domstolens dom af 21 . februar 1990 i sag C-74/89, Kommissionen mod Belgien ( Sml . 1990, s . 691 ), der alle vedroerer statsstoette . ( 13 ) Kommissionen har indtaget samme holdning i beslutning 90/381/EOEF af 21 . februar 1990 om den tyske stoetteordning for motorkoeretoejsindustrien ( EFT nr . L 188 af 20 . 7 . 1990, s . 55 ).