DA Den Europæiske Unions Tidende L 227/62

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 19. november 2009

om Italiens statsstøtte C 38/A/04 (ex NN 58/04) og C 36/B/06 (ex NN 38/06) til Alcoa Trasformazioni

(meddelt under nummer K(2009) 8112)

(Kun den italienske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2010/460/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR —

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler (1) og under hensyntagen til disse bemærkninger og,

ud fra følgende betragtninger:

1. SAGSFORLØB

1.1. Sag C 38/A/04

(1) Ved brev af 4. december 2003 blev Kommissionen gjort opmærksom på en række artikler i pressen, hvoraf det fremgik, at den italienske regering havde til hensigt at nedsætte el-taksterne over for bestemte virksomheder på Sardinien.

(2) Disse nedsatte takster blev indført i henhold til artikel 1 i Ministerpræsidentens dekret (Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri) af 6. februar 2004. Dekretet havde virkninger på to forskellige områder: a) det betød indførelse af lavere el-takster for virksomhederne Portovesme Srl (2), ILA (3) og Euroallumina (4), og b) det forlængede anvendelsen af den nedsatte takst, der allerede blev anvendt for Alcoa Trasformazioni (producent af primæraluminium, i det følgende benævnt »Alcoa«).

(3) Ved brev af 22. januar og 19. marts 2004 anmodede Kommissionens tjenestegrene om nærmere oplysninger om disse foranstaltninger. De italienske myndigheder svarede ved brev af 6. februar og 9. juni 2004 og fremsendte yderligere oplysninger ved brev af 20. september 2004.

(4) Ved brev af 16. november 2004 meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til den pågældende støtteforanstaltning.

(5) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (5). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til de pågældende foranstaltninger.

(6) Italien fremsendte bemærkninger ved brev af 4. og 11. februar 2005.

(7) Kommissionen modtog desuden bemærkninger fra interesserede parter, som den ved brev af 22. marts 2005 videresendte til Italien med en opfordring til at kommentere dem. Italiens bemærkninger blev fremsendt ved brev af 20. september 2005.

(8) Ved brev af 23. december 2005 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger, som de italienske myndigheder fremsendte ved brev af 3. marts 2006. Kommissionen anmodede om supplerende oplysninger ved brev af 22. august 2006, som Italien besvarede ved brev af 28. september 2006.

(9) Den 29. oktober 2008 blev sagen opdelt i del A, som vedrører foranstaltningen til fordel for Alcoa, og del B, som vedrører Portovesme, ILA og Euroallumina. Den foreliggende beslutning vedrører udelukkende Alcoa (del A).

1.2. Sag C 36/B/06

(10) Som led i en tilknyttet statsstøttesag (6) havde Kommissionen fået kendskab til, at den særlige el-takstordning, der blev anvendt på Alcoa, var blevet forlænget for anden gang. Forlængelsen var blevet vedtaget i henhold til artikel 11, stk. 11, i lovdekret (Decreto-legge) nr. 35 af 14. marts 2005, ophøjet til lov nr. 80/2005 af 14. maj 2005 om hasteforanstaltninger som led i handlingsplanen for den økonomiske, sociale og geografiske udvikling (Disposizioni urgenti nell'ambito del Piano di azione per lo sviluppo economico, sociale e territoriale). Støttemodtagerne var Alcoa og de tre selskaber, der havde efterfulgt virksomheden Terni (7).

(11) Ved brev af 23. december 2005 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om oplysninger, som Italien fremsendte ved brev af 24. februar 2006. Ved brev af 2. marts og 27. april 2006 fremsendte Italien yderligere oplysninger.

(12) Ved brev af 19. juli 2006 meddelte Kommissionen Italien, at den havde besluttet at indlede proceduren efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, med hensyn til de to ordninger (sag C 36/06).

(13) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (8). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger til de pågældende foranstaltninger.

(14) Italien fremsendte bemærkninger ved brev af 25. oktober 2006 og yderligere oplysninger ved brev af 9. november og 7. december 2006.

(15) Kommissionen modtog desuden bemærkninger fra interesserede parter og sendte dem videre til Italien med en opfordring til at kommentere dem. Italiens bemærkninger blev fremsendt ved brev af 22. december 2006.

(16) Ved brev af 20. februar 2007 anmodede Kommissionen om supplerende oplysninger om takstordningen, som de italienske myndigheder fremsendte ved brev af 10. og 14. maj 2007.

(17) Den 18. september 2007 blev sagen opdelt i del A vedrørende de tre Terni-selskaber og del B vedrørende Alcoa. Den 20. november 2007 vedtog Kommissionen en endelig negativ beslutning med krav om tilbagebetaling af støtten til Terni-selskaberne (9).

(18) I mellemtiden begyndte Kommissionen ved brev af 19. januar 2007 at undersøge, om det eventuelt var muligt at indføre overgangsforanstaltninger i forbindelse ned takstordningen for Alcoa på Sardinien på betingelse af, at Italien indførte et program for overdragelse af virtuel kapacitet (Virtual Power Plant, i det følgende benævnt »VPP«). Italien svarede ved brev af 16. april og 5. november 2007. Den 13. marts 2008 blev der holdt en møde mellem de italienske myndigheder og Kommissionens tjenestegrene, og Italien blev opfordret til at tage stilling inden den 12. maj 2008. Efter at have anmodet om en forlængelse af denne frist ved brev af 29. maj 2008 fremsendte Italien oplysninger ved brev af 12. juni og 7. juli 2008.

(19) Italien anmodede om et møde med Kommissionen, for at det kunne fremlægge de mulige betingelser for VPP. Mødet blev holdt den 9. december 2008. Ved brev af 19. december 2008 og 19. maj 2009 fremlagde Italien yderligere oplysninger.

(20) Der blev holdt endnu et møde den 26. maj 2009. Ved brev af 10. juli og 18. august 2009 fremlagde Italien supplerende oplysninger.

2. DETALJERET BESKRIVELSE AF FORANSTALTNINGEN

2.1. Sagen i hovedtræk

(21) Aluminiumsproducenten Alcoa har siden 1996 betalt en nedsat el-takst i forbindelse med sine to smelteværker for primæraluminium på Sardinien (Portovesme) og i Veneto (Fusina). Taksten blev oprindelig indført for en tiårig periode (der udløb den 31. december 2005) som led i en privatiseringstransaktion. Den var blevet godkendt i henhold til EU's statsstøtteregler, idet Kommissionen ved en beslutning havde fastslået, at der ikke var tale om statsstøtte. Taksten har dog ændret karakter i tidens løb og er blevet forlænget to gange af Italien, første gang i 2004 og på ny i 2005.

(22) Den pågældende takst subventioneres ved en kontant udbetaling fra den offentlige virksomhed Cassa Conguaglio (10), hvilket sænker den pris, der er fastsat ved kontrakt mellem Alcoa og virksomhedens el-leverandør ENEL. De nødvendige midler tilvejebringes gennem en skattelignende afgift, som opkræves hos alle el-forbrugere (komponent A4 i el-taksten).

2.2. De anfægtede lovbestemmelser og det italienske regelværk

(23) Den favorable takstordning, som Alcoa er omfattet af, blev indført ved lovbestemmelser (2.2.1) og ved det udførlige regelværk, som el- og gasmyndigheden AEEG (2.2.2.1) har udarbejdet. Ordningen gennemføres af Cassa Conguaglio (2.2.2.2). Kommissionens undersøgelse af takstordningen for Alcoa skal derfor tage hensyn til både lovbestemmelserne og det italienske regelværk.

2.2.1. Lovbestemmelserne

(24) De relevante lovbestemmelser er artikel 1 i ministerpræsidentens dekret (Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri) af 6. februar 2004 (11) (i det følgende benævnt: »2004-dekretet«) som gennemført ved de relevante gennemførelsesbestemmelser, og artikel 11, stk. 11, i lovdekret (Decreto-legge) nr. 35 af 14. marts 2005, ophøjet til lov nr. 80/2005 om hasteforanstaltninger som led i handlingsplanen for den økonomiske, sociale og geografiske udvikling (»Disposizioni urgenti nell'ambito del Piano di azione per lo sviluppo economico, sociale e territoriale«) (i det følgende benævnt: »lov nr. 80/2005«) som gennemført ved de relevante gennemførelsesbestemmelser (12).

2.2.2. Det italienske regelværk

2.2.2.1. El- og gasmyndigheden

(25) I 1995 oprettede Italien el- og gasmyndigheden (13) (i det følgende benævnt: »AEEG«). AEEG varetager en lang række reguleringsaktiviteter og har vide beføjelser. Den fastsætter og ajourfører især el-taksterne og betingelserne for tilvejebringelse af de midler, der er nødvendige til dækning af de generelle omkostninger ved systemet (14). AEEG tager ved udøvelsen af sine funktioner hensyn til regeringens politik for levering af public service-ydelser (15).

(26) I årenes løb har AEEG som led i sine beføjelser truffet mange beslutninger om nærmere betingelser for forvaltningen af de favorable takstordninger i Italien.

2.2.2.2. Cassa Conguaglio

(27) Pristillæg og andre bidrag inden for el-sektoren forvaltes af Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico (i det følgende benævnt: Cassa Conguaglio), som er en offentlig virksomhed, der blev oprettet ved bekendtgørelse (Decreto Legislativo) nr. 98 af 26. januar 1948. Cassa Conguaglio opererer på grundlag af instrukser fra AEEG. Den forvalter især finansstrømmene i forbindelse med de favorable el-takstordninger (opkrævning af afgifter og udbetaling til de endelige støttemodtagere).

2.3. Baggrunden for indførelse af den nedsatte takst og dens udvikling i tidens løb

(28) For at vurdere den takst, som Alcoa betaler, og som denne beslutning vedrører, er det nødvendigt at se på baggrunden for dens indførelse og dens udvikling i tidens løb.

2.3.1. Indførelsen af taksten: Alumix-beslutningen fra 1996

(29) Som led i likvidationen af statskonglomeratet EFIM (16) i begyndelsen af 1990'erne blev den italienske aluminiumsproducent Alumix omstruktureret, privatiseret og solgt til Alcoa. Alumix drev to smelteværker for primæraluminium, et i Portovesme (Sardinien) og et i Fusina (Veneto).

(30) Alcoas overtagelse af Alumix var betinget af, at den statsejede el-leverandør ENEL godkendte en nedsat takst for levering af elektricitet til de to smelteværker.

(31) Alcoas nedsatte takst blev indført ved ministerielt dekret (Decreto Ministeriale) af 19. december 1995 (i det følgende benævnt: »1995-dekretet«). I dekretet blev det fastsat, at Alcoa skulle betale en nedsat takst, som fastsat i CIP-beslutning 13/1992, indtil udgangen af 2005 (17). Efter dette tidspunkt ville Alcoas takst blive tilpasset efter den takst, der gælder for andre el-kunder.

(32) Den nedsatte takst blev vurderet i henhold til statsstøttereglerne i sag C 38/1992. Kommissionen konkluderede i sin beslutning af 4. december 1996 (18) (i det følgende benævnt »Alumix«-beslutningen), at der ikke var tale om statsstøtte af de grunde, der er beskrevet nedenfor.

(33) Som led i den pågældende ordning fastsatte staten den takst, der skulle gælde for Alcoa, og Italiens eneste el-leverandør på daværende tidspunkt, ENEL, leverede elektricitet til Alcoa til den fastsatte takst. Taksterne for de to smelteværker var blevet fastsat for ti år. For værket på Sardinien var den blevet fastsat til 36,3 ITL/kWh i 1996 og ville gradvis blive forhøjet til 39,6 ITL/kWh i 2005. For værket i Veneto skulle taksten nå op på 39,90 ITL/kWh i 2005. Omregnet til euro svingede taksterne mellem 18 og 20 EUR/MWh.

(34) ENEL var på daværende tidspunkt en offentlig virksomhed, som havde monopol på el-forsyningen (19). Kommissionen havde derfor undersøgt, om ENEL anvendte den fastsatte takst over for Alcoa på markedsøkonomiske vilkår.

(35) Kommissionen havde foretaget en vurdering af udbudssituationen for elektricitet i de pågældende to regioner i den tiårsperiode, hvor den nedsatte takst skulle anvendes. Den havde bemærket, at el-markedet på Sardinien og i Veneto var præget af overskydende produktionskapacitet, som sandsynligvis ikke ville forsvinde i de efterfølgende ti år. Desuden havde den bemærket, at producenterne ikke kunne eksportere elektricitet fra disse regioner. For Sardiniens vedkommende var der ikke tilstrækkelige el-forbindelser til det italienske fastland, og for Venetos vedkommende var der ingen efterspørgsel i de tilstødende regioner (20).

(36) I denne situation mente Kommissionen, at en stor erhvervskunde som Alcoa havde en betydelig forhandlingsposition i forhold til ENEL, fordi lukningen af de to smelteværker, der hørte til ENEL's største kunder i Italien, ville medføre en endnu større overkapacitet og ville forværre ENEL's omkostningsstruktur. Det var derfor i ENEL's økonomiske interesse at levere elektricitet til en særdeles rimelig pris til smelteværkerne i Portovesme og Fusina.

(37) Kommissionen mente, at en rationel el-leverandør ville være indstillet på at sælge til en pris, der dækkede dens gennemsnitlige marginale produktionsomkostninger, beregnet på grundlag af det brændselsmiks, som el-værkerne i de pågældende regioner rent faktisk anvender, plus et beskedent bidrag til de faste omkostninger. Det viste sig, at den pris, der var fastsat for Alcoa, opfyldte disse kriterier. Hvad angår de beskedne årlige prisstigninger for Alcoa i de efterfølgende ti år, fandt Kommissionen dem berettigede på grundlag af en forventning om, at ENEL's marginale produktionsomkostninger ville falde i årenes løb som følge af en forbedring af brændstofmikset og produktionsteknologierne.

(38) Kommissionen konkluderede derfor, at ENEL ved fastsættelsen af taksten handlede som en rationel aktør, der opererer på markedsøkonomiske vilkår, og at foranstaltningen ikke indebar statsstøtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

2.4. Ændring af Alcoas takst til en »generel systemomkostning« og væsentlige ændringer i finansieringsordningen

(39) I årene umiddelbart efter Alumix-beslutningen blev det italienske elektricitetssystem omstruktureret som led i den gradvise liberalisering af EU's el-marked (21).

(40) I 1997 blev standardelektricitetstaksten (22) omstruktureret og opdelt i takstkomponenter (23). Alcoa-ordningen blev ændret første gang. Alumix-taksten, som før reformen var et samlet tal, blev opdelt i flere takstkomponenter, så den blev tilpasset efter den nye takststruktur. De takstkomponenter, der gjaldt for Alcoa, blev sat ned, så den endelige pris svarede nøjagtigt til den, der var fastsat i Alumix-beslutningen. I denne fase forsatte ENEL, i sin egenskab af eneste el-leverandør i Italien, med at anvende taksten direkte: den anvendte Alumix-prisen på Alcoa uden at modtage nogen kompensation for leverancerne til denne virksomhed.

(41) Da Italien i 1999 gennemførte EU's første liberaliseringsdirektiv (24), ophørte ENEL med at være Italiens monopolleverandør af elektricitet og blev opdelt i flere foretagender.

(42) I 2000 besluttede Italien at lade Alumix-taksten være en del af »de generelle systemomkostninger« (25). Denne nye status førte til den første betydelige ændring af finansieringsordningen for Alumix-taksten. Mens ENEL tidligere havde solgt elektricitet direkte til Alcoa til den nedsatte takst, indebar den nye ordning (26), at ENEL skulle modtage den fulde pris, som anvendes over for erhvervskunder, og at de øvrige el-forbrugere skulle bidrage med de midler, der var nødvendige for at sikre, at Alcoa fortsat kunne betale Alumix-taksten. I praksis blev den fulde pris opkrævet nominelt hos Alcoa, som så fik et direkte fradrag på regningen. ENEL finansierede dette fradrag gennem indtægterne af en ny skattelignende afgift, som blev opkrævet via takstkomponent A4 hos alle el-forbrugerne (27). I 2002 indgik Alcoa en bilateral kontrakt med ENEL til en nominel pris omtrent svarende til ENEL's standardtakst for levering af højspændingselektricitet.

(43) I 2004 skete der en yderligere væsentlig ændring med AEEG's vedtagelse af beslutning nr. 148/04, hvorved Cassa Conguaglio fik overdraget hele administrationen af taksten … ENEL beholdte nu ikke længere indtægterne af komponent A4, men overførte dem fuldt ud til Cassa Conguaglio, som foretog beregningerne og udbetalte refusion til Alcoa. I praksis betalte Alcoa ved denne ordning den pris, der var fastsat i kontrakten med ENEL, og modtog efterfølgende fra Cassa Conguaglio et udligningsbidrag, som betød, at den fortsat betalte Alumix-prisen. For Alcoa trådte denne nye administrationsordning i kraft i september 2004 og anvendes stadigvæk (28).

2.5. Den første anfægtede forlængelse af Alcoa-taksten

(44) Ved 2004-dekretet forlængede den italienske regering — indtil den 30. juni 2007 — den nedsatte el-takst, der var blevet indført ved dekret af 19. december 1995 for »el-leverancer til produktion af aluminium, bly, sølv og zink i de anlæg, der eksisterer på tidspunktet for dekretets ikrafttræden, og som er beliggende på øer, hvorfra der ikke eller i utilstrækkeligt omfang er forbindelser til de nationale el- og gasnet« (29).

(45) I praksis tog 2004-dekretet sigte på a) at forlænge den eksisterende takst, der gjaldt for Alcoa, indtil juni 2007 og b) at udvide ordningen til også at omfatte andre virksomheder på Sardinien: Portovesme, ILA og Euroallumina.

(46) Forlængelsen af taksten for Alcoa, der blev indført ved 2004-dekretet, blev iværksat, ved AEEG-beslutning nr. 148/04, som også indførte ændringer i den finansieringsordning, der er beskrevet ovenfor i betragtning 43.

(47) Denne første forlængelse var omfattet af den formelle undersøgelsesprocedure, der blev indledt med hensyn til 2004-dekretet i sag C 38/04 (30). Ifølge Italien (31) har Alcoa ikke været omfattet af 2004-dekretet, men har fortsat været omfattet af taksten i henhold til det oprindelige retsgrundlag, nemlig 1995-dekretet.

2.6. Den anden anfægtede forlængelse af Alcoa-taksten

(48) Ved artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/2005 forlængede de italienske myndigheder den nedsatte takst, der gjaldt for Alcoa, indtil 2010 på de betingelser, der var gældende den 31. december 2004 (32). I henhold til lov nr. 80/2005 skulle forlængelsen af taksten træde i kraft den 1. januar 2005. Dette tidspunkt blev senere ændret til den 1. januar 2006 ved AEEG's beslutning nr. 286/05 efter instrukser fra de nationale myndigheder.

(49) For at fastlægge den pris, som Alcoa skulle betale efter 2005, blev der ved lov nr. 80/2005 indført en indekseringsordning, hvorved den nedsatte takst (dvs. den takst, der blev fastsat i Alumix-beslutningen for 2005) fra 1. januar 2006 ville blive forhøjet med 4 % på årsbasis, eller, hvis sidstnævnte takst var højere, med den gennemsnitlige procentuelle forhøjelse af engrospriserne på el-børserne i Amsterdam og Frankfurt (33).

(50) Efter konsultationer med støttemodtagerne anlagde AEEG dog en anden fortolkning af indekseringsordningen. I AEEG's beslutning nr. 217/05 blev det nemlig fastslået, at den årlige takststigning ville følge de gennemsnitlige engrospriser, uden dog at kunne overstige 4 %. Denne indekseringsordning gav sig i praksis udslag i årlige takststigninger, som var lavere end dem, der oprindelig var fastsat i lovgivningen.

(51) Anden forlængelse blev omfattet af den formelle undersøgelsesprocedure, der blev indledt i sag C 36/06. Da Kommissionen indledte den formelle undersøgelsesprocedure med hensyn til artikel 11, stk. 12, i lov nr. 80/2005, gjorde AEEG, ved beslutning nr. 190/06, i henhold til lov nr. 80/2005 udbetalingerne betinget af, at Alcoa stillede en bankgaranti eller en moderselskabsgaranti til dækning af risikoen for tilbagesøgning af støtten.

(52) Cassa Conguaglio's udbetalinger til Alcoa i perioden januar 2006-januar 2009 er gengivet i nedenstående tabel. Tallene for 2009 er ufuldstændige, idet de kun omfatter betalingerne i januar 2009, mens Alcoa også modtog betalinger i de følgende måneder. (EUR) 2006 2007 2008 2009 Fusina (Veneto) 38 984 539,22 36 978 386,83 449 534 611,10 3 776 733,70 Portovesme (Sardinien) 133 556 933,73 121 087 555,95 160 529 510,20 12 365 849,45 I alt 172 541 472,95 158 065 942,78 210 064 121,30 16 142 583,15

3. BESLUTNING OM INDLEDNING AF PROCEDUREN EFTER EF-TRAKTATENS ARTIKEL 88, STK. 2

(53) Kommissionen besluttede at indlede den formelle undersøgelsesprocedure af nedenstående årsager:

3.1. Sag C 38/A/04

(54) Kommissionen klassificerede de takster, der blev indført ved 2004-dekretet, som driftsstøtte og undersøgte, om støtten kunne godkendes i henhold til retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte (34), da Sardinien i 2004 var et støtteberettiget område i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a). Kommissionen udtrykte tvivl om, hvorvidt støtten kunne godkendes på dette grundlag, idet en sådan ad hoc-støtte, der blev ydet til et begrænset antal støttemodtagere, ikke syntes at fremme regionaludviklingen.

(55) Hvad specielt angår Alcoa, understregede Kommissionen, at den nye takst tilsyneladende var forskellig fra Alumix-taksten, idet sidstnævnte var blevet fastsat af den italienske monopolvirksomhed på el-markedet, ENEL, mens den nye takst indebar statens selektive indgriben for at kompensere for forskellen mellem den markedspris, der var aftalt med en el-producent, og den nedsatte takst, der var blevet fastsat i 1996.

(56) Desuden udtrykte Kommissionen tvivl om, hvorvidt foranstaltningen kunne bevirke, at selskabsskatteniveauet blev nedsat. Retsgrundlaget for en sådan nedsættelse skulle være Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (35).

3.2. Sag C 36/B/06

(57) Beslutningen fra 2006 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure vedrørte især Alcoa-taksten (36). Kommissionen bemærkede, at retsgrundlaget og markedsvilkårene var noget anderledes på det tidspunkt, hvor Alumix-beslutningen blev vedtaget, end i den periode, der var omfattet af beslutningen om indledning af proceduren. Især var el-markedet blevet liberaliseret og forvaltningen af ordningen var blevet overdraget til Cassa Conguaglio. Kommissionen fandt det derfor nødvendigt på ny at undersøge, om Alcoa-taksten indebar statsstøtte.

(58) Kommissionen mente, at taksten indebar statsstøtte, fordi a) nedsættelsen af el-taksten indebar en økonomisk fordel, b) beslutningen om at anvende taksten var blevet truffet af de italienske myndigheder og blev finansieret ved overførsel af statsmidler i form af en skattelignende afgift, c) foranstaltningen truede med at fordreje konkurrencevilkårene og d) påvirkede samhandelen mellem medlemsstaterne, da aluminium er genstand for den internationale samhandel. Kommissionen betragtede støtten som driftsstøtte.

(59) Kommissionen fremførte også, at den tidligere konstatering af, at Alumix-taksten ikke udgjorde statsstøtte, ikke betød, at den nye støtte skulle betragtes som eksisterende støtte. Kommissionens godkendelse af Alumix på grundlag af den økonomiske vurdering af forholdene på det pågældende tidspunkt var tidsbegrænset og kunne ikke finde anvendelse på forlængelsen af taksten i henhold til lov nr. 80/2005.

(60) Med hensyn til foreneligheden vurderede Kommissionen, om den nedsatte takst kunne godkendes på grundlag af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte.

(61) Kommissionen bemærkede, at anlægget i Veneto ikke lå i en region, der var støtteberettiget efter EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), og derfor ikke var regionalstøtteberettiget.

(62) Sardinien var en støtteberettiget region efter artikel 87, stk. 3, litra a), indtil udgangen af 2006. Kommissionen betvivlede dog, at foranstaltningen kunne godkendes på grundlag af retningslinjerne for regionalstøtte for den periode (37).

(63) Til trods for at Italien insisterede på, at de høje el-priser på Sardinien udgjorde en hindring for øens udvikling, konkluderede Kommissionen, at Italien ikke havde påvist, at priserne var væsentligt højere på Sardinien, hverken i gennemsnit eller specielt for el-intensive virksomheder (Italien havde ikke fremlagt bilaterale kontrakter mellem de el-intensive virksomheder og deres leverandører, fordi de hævdede, at disse oplysninger ikke var offentligt tilgængelige). Italien havde heller ikke givet nogen begrundelse for, hvorfor højere priser skulle udgøre et regionalt problem, eller hvordan taksten bidrog til regionaludviklingen. Kommissionen erindrede om, at den i sag C 34/02 (38) havde fastslået, at de manglende el- og gasforbindelser på Sardinien ikke kunne betragtes som en hindring for udviklingen af SMV i regionen, (og havde vedtaget en negativ beslutning). Kommissionen udtrykte tvivl om, hvorvidt støtten var nødvendig.

(64) Kommissionen betvivlede desuden, at en sådan ad hoc-støtte stod i forhold til de regionale problemer, i betragtning af bl.a. metoden til beregning af den nedsatte takst, som ikke havde nogen forbindelse med de priser, der blev anvendt i resten af Italien.

(65) Kommissionen bemærkede, at støtten ikke reelt var degressiv i betragtning af, at taksten ikke måtte forhøjes med mere end 4 %.

(66) Med hensyn til den periode, der er omfattet af retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte for 2007-2013 (39), bemærkede Kommissionen, at Sardinien ikke længere er berettiget til regionalstøtte efter EF-traktatens artikel 87, stk. 3, litra a), og især driftsstøtte. Selv om der i henhold til retningslinjerne for regionalstøtte kan godkendes en overgangsperiode på to år til lineær afvikling af de eksisterende driftsstøtteordninger, forekom det ikke hensigtsmæssigt at tillade indførelse af ny driftsstøtte for et par måneder og fastsætte, at den skulle afvikles gradvis, bl.a. i betragtning af den tvivl, Kommissionen havde givet udtryk for, og risikoen for at støtten ville fordreje konkurrencen.

(67) Endelig betvivlede Kommissionen muligheden for at godkende den nedsatte takst for Alcoa, det være sig som regionalstøtte eller nogen anden form for støtte, som Italien under alle omstændigheder ikke har givet nogen begrundelse for.

3.3. Alcoas anfægtelse af beslutningen fra 2006 om indledning af proceduren

(68) Alcoa indbragte beslutningen fra 2006 om indledning af proceduren for Retten i Første Instans. Den 25. marts 2009 afsagde Retten dom (i det følgende benævnt »Rettens dom«), hvorved den stadfæstede beslutningen om indledning af proceduren og afviste alle Alcoas argumenter (40).

4. BEMÆRKNINGER FRA ANDRE INTERESSEREDE PARTER

(69) Kommissionen modtog bemærkninger fra Alcoa og andre interesserede parter som reaktion på sin opfordring til at fremsætte bemærkninger til de to beslutninger om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. I den foreliggende sag redegøres der kun for bemærkningerne vedrørende Alcoa-taksten.

4.1. Alcoas bemærkninger

4.1.1. Sag C 38/A/04

(70) Ifølge Alcoa har taksten til formål at afhjælpe et markedssvigt og især det nyligt liberaliserede el-markeds manglende evne til at skabe konkurrencedygtige priser på grund af de etablerede aktørers store markedsstyrke. Dette markedssvigt gør sig især gældende på Sardinien. Under sådanne forhold er det nødvendigt at tage initiativ til regulerering, også i form af takstordninger, af hensyn til overgangen fra monopol til fuld konkurrence.

(71) Alcoas understreger i sin retlige analyse, at taksten ikke udgør støtte som omhandlet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, da de omstændigheder, der lå til grund for 1996-beslutningen om, at der ikke var tale om støtte i Alumix-sagen, stadig gør sig gældende. Taksten indebærer ikke nogen fordel, den måde, hvorpå den finansieres, medfører ikke overførsel af statsmidler, og i betragtning af de forhold, der kendetegner samhandelen med primæraluminium, kan taksten heller ikke siges at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne eller fordreje konkurrencevilkårene.

(72) Alcoa fremfører desuden, at taksten for Sardinien, også selv om Kommissionen måtte betragte den som statsstøtte, er forenelig i henhold til retningslinjerne for statsstøtte med regionalt sigte.

4.1.2. Sag C 36/B/06

(73) Alcoa fremfører, at taksten afhjælper et markedssvigt, at den ikke udgør statsstøtte, at den under alle omstændigheder må betragtes som eksisterende og ikke som ny støtte, og at princippet om den berettigede forventning udelukker, at den kan tilbagesøges.

(74) Alcoa fremlægger omfattende oplysninger om aluminiumsproduktionen og handelen med aluminium. Produktionen af primæraluminium (smeltning) er den mest energiintensive af samtlige industriprocesser (med et forbrug på 15 kWh pr. kilo fremstillet aluminium). Verdensproduktionen af primæraluminium var i 2006 på ca. 33,7 mio. ton, hvoraf kun 4,5 mio. ton fremstilles i EØS. EU-25 og EØS er betydelige nettoimportører af primæraluminium. I 2006 importerede EU-25 4,7 mio. ton, og importen forventes i 2010 at udgøre 5,5 mio. ton. I 2006 beskæftigede aluminiumindustrien i EU-25 106 000 personer direkte (41) og ca. 300 000 personer indirekte. På det tidspunkt, hvor Alcoa fremsatte bemærkninger, var der i EU-25 22 smelteværker for primæraluminium (31 inden for EØS), og de blev alle drevet med fuld kapacitetsudnyttelse.

(75) Primæraluminium er en råvare og referenceprisen på verdensmarkedet fastsættes på metalbørsen i London. De to italienske smelteværker i Fusina og Portovesme producerer ca. 200 000 ton. Ifølge Alcoa er denne begrænsede produktion ikke i stand til at påvirke priserne på primæraluminium.

4.1.2.1. Aftaler om el-forsyning er nødvendige

(76) Elektricitet er det vigtigste omkostningselement i forbindelse med produktionen af primæraluminium. Ifølge Alcoa kan smelteværkerne kun fungere, hvis der er indgået langsigtede forsyningsaftaler med el-producenterne. Langsigtede omkostningsbaserede aftaler kan stadig indgås i vore dage med velvillige sælgere, som det fremgår af den aftale, Alcoa har indgået på Island (42). Hvis ikke der indgås omkostningsbaserede aftaler, vil smelteværkerne ifølge Alcoa være nødt til at lukke. Siden 2003 er tre smelteværker i EU-25 blevet lukket af denne grund, og der er bebudet flere planer om lukning. Alcoa konkluderer, at den uden en forlængelse af taksten ville være nødt til omgående at lukke de to italienske anlæg i Fusina (Veneto) og Portovesme (Sardinien).

(77) Alcoa understreger, at flere medlemsstaters regeringer opfordrer til, at der indgås langsigtede omkostningsbaserede forsyningsaftaler mellem de el-intensive industriforbrugere og el-producenterne, fordi el-markederne ikke fungerer tilfredsstillende. Disse løsninger anses for nødvendige som midlertidige foranstaltninger for at sikre rimelige priser og forhindre lukning af industrier. Alcoa har kort beskrevet de foranstaltninger, der er iværksat af: Finland (konsortier, der investerer i en ny atomreaktor, med ret til at aftage elektricitet til en pris, der er baseret på produktionsomkostningerne), Tyskland (rabat på 35-50 % på transmissionsomkostningerne plus en reduktion af afgifterne på vedvarende energi for de store industriforbrugere), Spanien (reguleret takst), Frankrig (konsortier af storforbrugere, der investerer i nye kernekraftværker, regulerede »retur«-takster), Sverige (konsortier, der investerer i nye kraftværker), Belgien (indkøbskonsortier).

(78) Alcoa påpeger, at Kommissionen selv har erkendt i forbindelse med undersøgelsen af energisektoren (43), at el-markederne i Europa ikke fungerer korrekt. Alcoa opregner desuden en række initiativer, som Kommissionen har vedtaget eller planlagt i energisektoren såsom arbejdet inden for »High Level Group on Energy, Competitiveness and the Environment« (44).

4.1.2.2. Taksten udgør ikke statsstøtte

(79) Alcoa fremfører, at taksten ikke udgør statsstøtte af følgende grunde: a) de forhold, der fik Kommissionen til at konkludere, at Alumix-taksten ikke medførte en fordel, har ikke ændret sig væsentligt; den pris, som Alcoa betaler, er således fortsat i overensstemmelse med de parametre, som Kommissionen anførte i Alumix-beslutningen, b) foranstaltningen fordrejer ikke konkurrencevilkårene og påvirker heller ikke samhandelen, og c) ifølge EU-domstolenes retspraksis indebærer foranstaltningen ikke overførsel af statsmidler.

4.1.2.3. Ingen fordel

(80) Alcoa fremfører, at det ved vurderingen af, om der er tale om en fordel, er vigtigt at fastslå, om den pris, Alcoa betaler, er lavere en den normale markedspris. Alcoa hævder, at særprisen svarer til den, virksomheden skulle have betalt under normale markedsforhold, dvs. på et konkurrenceudsat marked. I Alumix-sagen nåede Kommissionen frem til den konklusion, at en privat el-forsyningsvirksomhed på et konkurrenceudsat marked ville sælge elektricitet til sine bedste kunder til marginalomkostningerne plus et lille bidrag til de faste omkostninger, og at staten kunne fastsætte takster på grundlag af de samme kriterier. Ifølge Alcoa skal det i den foreliggende sag påvises, om de priser, som Alcoa betaler, er højere eller lavere end dens el-leverandørs marginalomkostninger (plus et vist bidrag til de faste omkostninger). Alcoa har fremlagt beregninger til støtte for dette argument. (EUR/MWh) 2005 2006 Sardinien Særtakst for Alcoa Portovesme 24,94 25,90 Minimumspuljepris for regionen Sardinien 20,02 21,0 Veneto Særtakst for Alcoa Fusina 25,7 27,1 Minimumspuljepris for regionen Norditalien 20,02 21,0

(81) For såvel Sardinien som Veneto anvender Alcoa IPEX' mindstepriser (20,2 og 21,0 EUR/MWh i 2005 og 2006) som målestok for producenternes marginalomkostninger, idet ingen leverandører ville sælge energi på spotmarkederne til priser, der er lavere end deres marginalomkostninger, og mindstepriserne på spotmarkederne ville derfor være højere end de marginale produktionsomkostninger. Ifølge virksomheden kan ovennævnte mindsteprisers pålidelighed bekræftes ved en sammenligning med de kulfyrede kraftværkers standardmarginalomkostninger, som Alcoa anslår til 20 EUR/MWh.

(82) Alcoa mener således, at de metoder, der er anført i betragtning 80 og 81, både for Venetos og Sardiniens vedkommende bekræfter, at de priser, som Alcoa betaler, er i overensstemmelse med kriterierne i Alumix-beslutningen.

(83) Alcoa anfægter, hvad den betegner som Kommissionens brug af de gennemsnitlige IPEX-priser som parameter for vurdering af, om der er tale om en fordel. Alcoa fremfører, at den gennemsnitlige IPEX-pris ikke er repræsentativ for den pris, der betales af en stor industriforbruger som Alcoa, der bruger elektricitet 24 timer i døgnet og ikke køber elektricitet på spot-markedet, men indgår en langsigtet bilateral forsyningaftale.

(84) Desuden fremfører Alcoa, at ENEL indtager en dominerende stilling på el-forsyningsmarkedet næsten overalt i Italien. ENEL er især på Sardinien beskyttet mod konkurrence fra leverandører udefra, da el-forbindelsen mellem Sardinien og den italienske halvø kun har begrænset kapacitet. Derfor er hverken spotmarkedet eller markedet for langsigtede forsyningsaftaler i Italien for øjeblikket karakteriseret ved en egentlig konkurrencestruktur. De priser, ENEL anvender over for Alcoa, afspejler således ikke hverken på Sardinien eller i Veneto de priser, der normalt ville gøre sig gældende på et konkurrenceudsat marked.

(85) Endelig mener Alcoa, at de priser, den har betalt i Italien, fortsat er i fuld overensstemmelse med de kriterier, som Kommissionen fastlagde i Alumix-beslutningen, og nøje afspejler hvad der ville ske, hvis markedet fungerede korrekt. Alcoa opnår derfor ikke en fordel, som den ikke kunne opnå på et konkurrenceudsat marked.

4.1.2.4. Ingen påvirkning af samhandelen

(86) Alcoa fremfører, at taksten ikke påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne eller fordrejer konkurrencevilkårene. Prisen på primæraluminium fastsættes på metalbørsen i London, og udsvingene i de lokale produktionsomkostninger giver sig ikke udslag i prisforskelle. Produktionen af primæraluminium i Italien er ifølge Alcoa så lav, at den ikke kan påvirke verdensmarkedspriserne.

(87) Efterspørgslen efter primæraluminium i EU-25 er steget konstant (med 42 % fra 1996 til 2005). Den europæiske produktion er dog ikke fulgt med i samme takt. I 2004 dækkede produktionen i EU-25 kun 41 % af efterspørgslen, mod 50 % i 1996. Der er således et voksende produktionsunderskud i EU, mens efterspørgslen i stadig stigende grad efterkommes ved import fra tredjelande.

(88) Hvis aluminiumsindustrien i Italien forsvinder, vil ingen andre nye aktører i Italien eller EU ifølge Alcoa kunne erstatte den lukkede kapacitet i Italien, da de eksisterende anlæg i EU i forvejen udnytter deres kapacitet fuldt ud, og ingen nye eller eksisterende producenter ville have incitament til at forøge kapaciteten, da langtidsudsigterne er usikre med hensyn til el-forsyning til rimelige priser.

(89) Desuden hævder Alcoa, at de øvrige europæiske producenters interesser ikke trues af forlængelsen af de italienske takstordninger, da disse sikrer en el-pris, som kun er lidt lavere end den vejede gennemsnitspris, der betales af producenterne af primæraluminium i EU-25.

(90) Sammenligning af smelteværkernes gennemsnitstakster (EUR/MWh) 2002 2003 2004 2005 Vejet gennemsnitstakst for smelteværker i Italien 22,0 23,4 24,2 25,1 Vejet gennemsnitstakst for smelteværker i EU-25 24,9 24,0 25,1 26,4 Vejet gennemsnitstakst for smelteværker i EØS 21,4 21,2 22,0 23,3 Vejet gennemsnitstakst for smelteværker på verdensplan 21,1 19,3 19,4 21,2

4.1.2.5. Ingen anvendelse af statsmidler

(91) Alcoa lægger retspraksis i Preussen-Elektra-sagen (45) og i Pearle-sagen (46) til grund for sine argumenter for, at den pågældende foranstaltning ikke finansieres ved hjælp af statsmidler. Alcoa fremfører, at de midler, der er nødvendige til finansiering af taksten, overføres fra private (el-forbrugerne) til en privat virksomhed (Alcoa), og at statens rolle kun består i at vedtage en lov om udbetaling af de nødvendige beløb, uden at den har skønsmæssige beføjelser til at disponere over midlerne, bortset fra dens beføjelser til at gennemføre den lovfæstede ordning. Ifølge Alcoa udøver Cassa Conguaglio ingen kontrol over midlerne og er blot et regnskabsmæssigt mellemled.

4.1.2.6. Eksisterende støtte i stedet for ny støtte

(92) Alcoa fremfører desuden, at denne foranstaltning i det tilfælde, hvor det skulle blive fastslået, at taksten udgør statsstøtte, skal betragtes som »eksisterende støtte« og ikke som »ny støtte«.

(93) Alcoa anfører. at Alumix-beslutningen ikke var tidsbegrænset, og at den ikke ophørte den 31. december 2005. Ifølge Alcoa er Kommissionens påstand om, at »en ændring af forholdene« skulle have bragt Alumix-beslutningens gyldighed til ophør, ubegrundet, da hverken liberaliseringen af markedet eller Cassa Conguaglios rolle medførte nogen væsentlig ændring med hensyn til den fordel (eller snarere den manglende fordel), som Alumix-ordningen indebar. Alcoa fortsatte med at anvende den samme nettopris efter reformerne, og denne pris gav ikke el-kunden nogen fordel, som fastsat i Alumix-beslutningen. Reformerne indebar derfor ikke en sådan »ændring af forholdene«, at det gjorde Alumix-beslutningen uanvendelig. Hvad angår Cassa Conguaglio's rolle, var der ifølge Alcoa tale om en rent administrativ ændring, som ikke påvirkede ordningens indhold.

(94) Selv om der skulle være sket en ændring i forholdene, mener Alcoa desuden, at virksomheden ville have ret til at få foranstaltningen behandlet som »eksisterende støtte« i henhold til artikel l, litra b) nr. v), første punktum, i forordning (EF) 659/1999 (47) (foranstaltninger, som efterfølgende er blevet til støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet). Alcoa fremfører, at dette blev stadfæstet i retspraksis i sagen, Koordinationscentre, som er hjemmehørende i Belgien (48). Domstolen fastslog nemlig i denne sag, at Kommissionen, når det er konstateret, at en given støtteordning ikke skal betragtes som statsstøtte, kun kan ændre sin holdning ved anvendelse af reglerne for eksisterende støtte, og at ændringen kun kan få virkning i fremtiden.

(95) Det er ifølge Alcoa irrelevant, om liberaliseringen af energimarkedet er sket efter, at Kommissionen vedtog Alumix-beslutningen, da liberaliseringen ikke ændrede begrundelsen for den konklusion, at der ikke var tale om støtte (det faktum, at priserne dækkede marginalomkostningerne), og ikke kunne medføre en ændring i foranstaltningens karakter. Kommissionen kan derfor ikke erklære støtten for »ny støtte« ved at gøre den bestemmelse gældende, der er fastsat i artikel 1, litra b), nr. v), andet punktum, i forordning (EF) nr. 659/1999 (49). Selv i det tilfælde, hvor liberaliseringen skulle have spillet en rolle, kan Kommissionen ifølge Alcoa ikke henvise til artikel 1, litra b), nr. v), andet punktum, i forordning (EF) nr. 659/1999, jf. retspraksis i Alzetta-sagen (50).

(96) Desuden fandt liberaliseringen af energimarkedet sted inden vedtagelsen af forordning (EF) nr. 659/1999. Denne forordning kan derfor ikke finde anvendelse på foranstaltninger i el-sektoren, heller ikke i tilfælde, hvor disse foranstaltninger er blevet til støtte som følge af liberaliseringen. Sådanne foranstaltninger er derimod omfattet af artikel 1, litra b), nr. v), første punktum i forordning (EF) nr. 659/1999 (eksisterende støtte) og Domstolens retspraksis i Alzetta-sagen.

4.1.2.7. Berettiget forventning

(97) Alcoa gør endvidere gældende, at virksomheden, selv om den gældende ordning ikke blev betragtet som eksisterende støtte, under alle omstændigheder ville have ret til at påberåbe sig den berettigede forventning i betragtning af de betydelige investeringer, som Alcoa har foretaget i de to anlæg ud fra den antagelse, at taksten ikke udgjorde støtte. Desuden foreligger der i Kommissionens beslutningspraksis præcedens for, at der kan udøves et vist skøn ved behandlingen af støtte som eksisterende støtte, især Kommissionens beslutning om reglerne for skattefritagelse ved etablering af virksomhed i udlandet (51).

4.1.2.8. Den sardinske taksts forenelighed som regionalstøtte

(98) Alcoa fremfører, at den pågældende foranstaltning i hvert fald for det sardinske anlægs vedkommende opfylder kravene vedrørende regionalstøtte.

(99) Alcoa beskriver Sardiniens regionale problemer og den el-intensive industris problemer, som skyldes manglende energiforbindelser på Sardinien og ENEL/ENDESA's duopol, der påvirker konkurrencevilkårene og opretholder høje priser også for store forbrugere. Taksten tager sigte på at løse dette problem.

(100) Alcoa understreger, at lukning af smelteværkerne direkte ville bevirke, at 2 500 arbejdspladser går tabt. Det ville dog også indirekte påvirke tusindvis af andre arbejdspladser, da Alcoa er en af de største arbejdsgivere i regionen. Virkningerne ville blive endnu mere dramatiske ved en omgående lukning end, hvis aktiviteterne indstilles gradvis.

(101) Alcoa finder, at taksten opfylder proportionalitetsprincippet, fordi den er begrænset til det, der er nødvendigt for at afhjælpe markedssvigt (ingen konkurrence på markedet på Sardinien), og prisen er i overensstemmelse med den vejede gennemsnitspris på elektricitet, der betales af andre smelteværker i EU-25.

(102) Ifølge Alcoa er det ikke bevist, at der ikke er tale om degressivitet. Degressivitet bør vurderes i forhold til leverandørernes marginalomkostninger, og for at bevise, at taksten ikke er degressiv, skulle Kommissionen påvise en stigning i disse omkostninger. Med hensyn til den maksimale stigning på 4 %, som Kommissionen anfægter med den begrundelse, at den ikke sikrer takstens degressivitet, fremfører Alcoa, at det er normalt, at prisen fastsættes for en bestemt periode. Desuden bør et maksimum afspejle en normal tendens og ikke tage hensyn til unormale begivenheder, såsom den ekstraordinære stigning i olieprisen. Alcoa bemærker endelig, at Kommissionen i tilfælde, hvor en fordel blev opretholdt i fire til fem år og derpå nedsat gradvis, har erkendt, at der var tale om degressivitet (52).

(103) Alcoa mener, at taksten er midlertidig, da den skal anvendes, indtil problemet med el-forbindelser til fastlandet er løst (formodentlig i 2010). Desuden er Kommissionens argument, nemlig at foranstaltningen har været anvendt i over fem år, ubegrundet, da taksten hidtil ikke har udgjort støtte.

(104) Endelig fremfører Alcoa, at retningslinjerne fra 2007 for statsstøtte med regionalt sigte for perioden 2007-2013 (53), ikke kan anvendes i den foreliggende sag, da taksten blev iværksat inden 2007 og derfor skal vurderes efter regionalstøtteretningslinjerne fra 1998 (54), som anført i overgangsbestemmelserne i retningslinjerne fra 2007.

4.2. Bemærkninger fra andre interesserede parter

4.2.1. Sag C 38/A/04

(105) En konkurrent til Portovesme Srl (55) fremlagde en analyse af Alumix-taksten, og konkluderede, at alle de nedsatte takster, som Italien anvender på Sardinien i henhold til 2004-dekretet, må betragtes som ulovlig statsstøtte, der ikke kan godkendes som driftsstøtte med regionalt sigte, eller som må erklæres uforenelige.

4.2.2. Sag C 36/B/06

(106) To sammenslutninger af aluminiumsproducenter fremfører, at taksterne er nødvendige for at forhindre, at industrien flyttes uden for EU, indtil der kan findes langsigtede løsninger.

(107) Den konkurrent til Portovesme Srl, der er nævnt i betragtning 105, anmodede Kommissionen om også at tage hensyn til dens bemærkninger til sag C 13/06 (56) ved vurderingen af den foreliggende sag. Virksomheden konkluderer på ny, at taksterne bør erklæres uforenelige.

(108) Italien har anmodet Kommissionen om ikke at tage hensyn til disse bemærkninger, som det finder irrelevante, da sag C 13/06 ikke vedrører samme emne: de foranstaltninger, der undersøges i sag C 13/06, udgør ny støtte, mens Alcoas takst er en forlængelse af en eksisterende foranstaltning. Desuden er den pågældende tredjemand, som ikke er aluminiumsproducent, ikke direkte berørt af foranstaltningen til fordel for Alcoa.

(109) Kommissionen kan ikke efterkomme Italiens anmodning. Det forhold, at Alcoa-taksten er anderledes end de øvrige takster, gør ikke de fremsatte bemærkninger irrelevante, for så vidt som de vedrører relevante spørgsmål, nemlig om el-taksterne på Sardinien skal betragtes som statsstøtte, om de bidrager til regionaludviklingen, og om de påvirker konkurrencevilkårene. I forbindelse med en undersøgelse efter EF-traktatens artikel 88, stk. 2, er det heller ikke nødvendigt, at tredjemand er direkte og individuelt berørt af den foranstaltning, som vedkommende fremsætter bemærkninger til.

5. ITALIENS BEMÆRKNINGER

5.1. Sag C 38/A/04

5.1.1. Taksten tager sigte på at afhjælpe markedssvigt

(110) Italien understreger, at der endnu ikke er fuld konkurrence på el-markedet i EU, hvilket Kommissionen også selv har erkendt. Virksomhederne, især de el-intensive, er ikke i stand til at købe elektricitet på samme vilkår i de forskellige medlemsstater.

(111) I Italien er der på trods af liberaliseringen af sektoren strukturelle mangler (som f.eks. utilstrækkelige el-forbindelser), der giver sig udslag i høje energipriser og en koncentreret markedsstruktur, som gør det vanskeligt for kunderne selv at vælge en el-leverandør. Problemerne er især betydelige på Sardinien, hvor der kun er to leverandører. Italien fremfører derfor, at det særlige takstsystem, der afspejler efterspørgselsprofilen, bør betragtes som en berettiget regulerende foranstaltning til simulering af de mekanismer, der bør fungere på et marked med fuld konkurrence. Denne intervention genopretter lige vilkår for el-intensive virksomheder, der opererer i forskellige medlemsstater.

5.1.2. Taksten udgør ikke statsstøtte

(112) Hvad angår Alcoa fremfører Italien, at Kommissionen fastslog, at den Alumix-takst, der oprindelig blev fastsat i 1995-dekretet, ikke skulle betragtes som statsstøtte, da den var objektivt forbundet med smelteværkets forbrugsmønster og afspejlede de særlige forhold, der gjorde sig gældende for udbuddet af og efterspørgslen efter energi i de pågældende regioner.

(113) Ifølge Italien bygger 2004-dekretet på de samme faktiske forhold, som fik Kommissionen til at konkludere, at der ikke var tale om statsstøtte, samtidig med at der også tages hensyn til den aktuelle krise i metalindustrien på Sardinien. Forskellen mellem den gamle og den nye ordning vedrører udelukkende takststrukturen. Italia mener, at disse ændringer er blevet nødvendige som følge af gennemførelsen af det indre marked for energi og for at sikre »takstneutralitet«.

(114) Italien fremfører især, at Alcoa-taksten ikke falder ind under forbuddet i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, da den ikke medfører anvendelse af statsmidler og ikke kan fordreje konkurrencevilkårene eller påvirke samhandelen. Den omstændighed, at takstordningen ikke udgjorde støtte, var årsagen til, at Italien ikke fandt det nødvendigt at anmelde 2004-dekretet. Italien fremfører, at man under alle omstændigheder ikke længere anvender 2004-dekretet på Alcoa, efter at den formelle undersøgelsesprocedure er blevet indledt.

5.1.3. Ingen anvendelse af statsmidler

(115) Hvad angår anvendelsen af statsmidler fremfører Italien, at takstordningen er fuldstændig sammenlignelig med den, som ifølge Domstolen ikke indebar anvendelse af statsmidler i Preussen-Elektra-sagen. Cassa Conguaglio, kan som ordningens »tekniske regnskabsorgan« ikke disponere frit over de finansielle midler, det administrerer. Det forhold, at AEEG og skatteministeriet kan udøve en vis kontrol med Cassa Conguaglio's virksomhed, betyder ikke at staten er i stand til at disponere frit over de pågældende midler.

5.1.4. Ingen påvirkning af samhandelen

(116) Hvad angår påvirkningen af samhandelen er Italiens argumenter identiske med Alcoas (se paragraf 86-90).

5.1.5. Den sardiske takst er forenelig med regionalstøttereglerne

(117) Italien mener under alle omstændigheder, at den takst, der anvendes på Sardinien, kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet som regionalstøtte ud fra nedenstående betragtninger. El-markedets ufuldkommenhed med hensyn til el-forsyningen på Sardinien et regionalt problem, som taksten tager sigte på at løse. Taksten har positive virkninger for beskæftigelsen og for øens sociale og økonomiske forhold. Den står i forhold til støttemodtagerens problemer og er en kortvarig overgangsforanstaltning.

5.2. Sag C 36/B/06

5.2.1. Ingen statsstøtte

(118) Italien fandt det ikke nødvendigt at anmelde den forlængelse af taksten, der er fastsat i artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/2005, i henhold til statsstøttereglerne, fordi foranstaltningen fortsat ikke udgør statsstøtte. Italien mener nemlig, at forlængelse af en foranstaltning, der ikke udgør støtte, adskiller sig fra forlængelse af en foranstaltning, som udgør støtte, da det kun er sidstnævnte, der kan betragtes som ny støtte.

(119) I lighed med Alcoa anfører Italien, at Alumix-beslutningen ikke var tidsbegrænset. Dette var tilsigtet og viser, at Kommissionen selv erkendte, at det var nødvendigt, at taksten var en langsigtet foranstaltning. Italien underbygger dette argument med henvisning til det afsnit i Alumix-beslutningen, hvor Kommissionen erklærede, at det forhold, at Alumix blev omstruktureret og på ny kunne blive levedygtig, garanterede, at udviklingen i de to områder ikke ville blive kortvarig, men snarere vil foregå på lang sigt.

5.2.2. Ingen fordele, ingen statsmidler og ingen påvirkning af samhandelen

(120) Italien fremfører, at taksten ikke indebærer en fordel ud fra de betragtninger, som også Alcoa har fremsat, og som er anført i betragtning 80-85, at den ikke påvirker samhandelen (jf. betragtning 86-90), og at den ikke indebærer anvendelse af statsmidler (jf. betragtning 115).

(121) Italien henviser til overkapaciteten inden for el-produktionen på Sardinien og understreger, at Alcoa i en sådan situation normalt ville have en betydelig forhandlingsstyrke og ville kunne opnå en konkurrencedygtig pris, som kun var en smule højere en producentens marginalomkostninger. Når dette ikke er tilfældet på Sardinien, skyldes det ifølge Italien den dominerende aktørs adfærd, idet denne kan fastsætte prisen på Sardinien og ikke har nogen kommerciel interesse i at sælge til en lavere pris, da Alcoa ikke kan købe den elektricitet, virksomheden har behov for, andre steder. Når der er tale om et duopol (ENEL og ENDESA — nu E.ON (57), kan begge aktører desuden have interesse i at anvende en højere pris end den, der økonomisk set er optimal, for at undgå at skabe »negativ præcedens« i resten af Italien. I betragtning af, at den tidligere monopolvirksomhed ENEL fortsat har en betydelig markedsstyrke (58), konkluderer Italien, at der ikke er nogen væsentlig forskel mellem den pris, Alcoa skulle betale i en monopolsituation (godkendt af Kommissionen i Alumix-beslutningen), og den takst, der anvendes under de aktuelle, meget ufuldkomne markedsforhold.

(122) Italien anfægter også henvisningen til de gennemsnitlige IPEX-priser af de samme grunde som beskrevet i betragtning 83.

5.2.3. Foranstaltningen er ikke ulovlig

(123) Italien fremfører, at de økonomiske forudsætninger for Alumix-beslutningen ikke har ændret sig i årenes løb. Forlængelsen af taksten indeholder derfor ikke noget nyt element og kan ikke betragtes som ny støtte. Det er derfor ikke korrekt at betragte foranstaltningen som ulovlig støtte.

5.2.4. Taksten er berettiget

(124) Italien mener, at Kommissionen i sin vurdering desuden burde have taget hensyn til konklusionerne i den første rapport fra »High Level Group on Energy, Competitiveness and the Environmenent«, som påpeger to faktorer, der har begrænset aluminiumsproduktionen i de seneste år, nemlig globaliseringen af referencemarkedet for aluminium og gennemførelsen af det indre marked for energi.

(125) Problemet vedrørende de høje el-omkostninger ved aluminiumproduktion på Sardinien og i Veneto, som blev erkendt i Alumix-beslutningen i 1996, er endnu ikke løst. Dette vedvarende problem gør det berettiget at forlænge taksten, som under alle omstændigheder var bestemt som en langsigtet foranstaltning, der skulle fremme den industrielle udvikling. Italien påpeger, at de øvrige forhold, som Kommissionen tog i betragtning i Alumix-beslutningen, ikke har ændret sig, og det gælder især smelteværkernes forbrugsmønster og den utilstrækkelige liberalisering af el-markedet.

(126) Italien mener, at det indtil markedet er fuldt liberaliseret, er nødvendigt at forlænge de nedsatte el-takster og eventuelle tilsvarende instrumenter, som andre medlemsstater har indført for at sikre og styrke den europæiske industris konkurrenceevne.

(127) Den eneste langsigtede løsning, når det gælder reduktion af el-omkostningerne, er ifølge Italien at etablere en tilstrækkelig infrastruktur for el-produktion og el-forbindelser, som effektivt vil åbne markedet for nye aktører. Italien nævner gasledningen GALSI, som skal føre naturgas fra Algeriet til Europa via Sardinien, og søkablet SAPEI, som skal forbedre forbindelsen til den italienske halvø. Denne infrastruktur befinder sig for øjeblikket i anlægsfasen. Italien mener derfor, at taksterne fortsat skal gælde, indtil den er etableret.

(128) Italien understreger desuden, at den foreliggende sag ikke kan sammenlignes med sag C 34/02, der blev nævnt i beslutningen om indledning af proceduren i 2006 som bevis på, at Kommissionen allerede havde fastslået, at den utilstrækkelige el-forbindelse ikke udgjorde noget regionalt problem for Sardinien. Ifølge Italien vedrørte den nævnte sag støtte til små og mellemstore virksomheder, som ikke er storforbrugere af energi, og som derfor i mindre grad end virksomheder som Alcoa mærker, at der mangler en tilstrækkelig energiinfrastruktur, og at el-markedet er ufuldkomment på Sardinien.

(129) Italien påpegede desuden, at »High Level Group« er klar over, at det er nødvendigt på EU's område at bevare el-intensive industrier, såsom metalindustrien (jernholdige og ikke-jernholdige metaller) (59), ved at forbedre deres konkurrenceevne og især deres adgang til elektricitet til konkurrencedygtige priser.

(130) Italien fremlægger en udførlig beskrivelse af de foranstaltninger, der er iværksat i andre medlemsstater, især i Tyskland, Spanien, Frankrig, Finland og Grækenland, for at reducere de el-intensive industriers el-omkostninger og for at undgå, at disse industrier flyttes uden for EU. Italien anfører, at sådanne foranstaltninger ganske vist kan antage forskellige former, men at de får de samme økonomiske virkninger, som den nedsatte takst i Italien, og understreger, at det ville være ønskeligt, at EU harmoniserer sådanne foranstaltninger for at skabe lige konkurrencevilkår for de europæiske industrier og deres konkurrenter i tredjelande. På kort sigt bør de foranstaltninger, som Italien har truffet, dog ikke betragtes som støtte, men bør vurderes efter samme målestok som de foranstaltninger, der er truffet i andre medlemsstater.

6. VURDERING AF FORANSTALTNINGEN

6.1. Undersøgelsens tidsmæssige og materielle omfang

(131) Kommissionen finder det i første omgang nødvendigt at afklare undersøgelsens tidsmæssige og materielle omfang, som anført i beslutningen om at indlede proceduren.

6.1.1. Proceduren i 2004 (sag C 38/A/04)

(132) En sådan afklaring er nødvendig, fordi Alcoas nedsatte takst på det tidspunkt, hvor 2004-dekretet trådte i kraft, dvs. i april 2004, var godkendt i henhold til statsstøttereglerne (Alumix-beslutningen) indtil december 2005 (60).

(133) Da Alumix-ordningen og de bestemmelser, der blev anfægtet i 2004, tidsmæssigt overlapper hinanden, er det nødvendigt at afklare, om beslutningen om indledning af proceduren fra 2004 drog forlængelsen af Alcoa-taksten ud over Alumix-ordningens oprindelige varighed (fra 1. januar 2006 og frem) i tvivl, eller om den også drog selve Alumix-ordningen i tvivl i perioden 2004-2005 som følge af ændringerne i dens finansieringsordning.

(134) En omhyggelig nærlæsning af beslutningen viser, at den generelt anfægter den nye takstordning, der blev indført ved 2004-dekretet til fordel for de støttemodtagende virksomheder (Portovesme Srl, ILA Spa, Euroalluminia Spa og Alcoa), og ikke kan fortolkes således, at den skulle drage selve Alumix-ordningen i tvivl. Denne konklusion underbygges af følgende betragtninger.

(135) For det første er undersøgelsen af den pågældende foranstaltning global og omfatter ikke nogen sondring mellem støttemodtagere. Således er Alcoas særlige retlige stilling som støttemodtager i forbindelse med den godkendte Alumix-takst hverken beskrevet eller vurderet i detaljer.

(136) For det andet tager Kommissionens bemærkninger vedrørende den materielle forskel mellem Alumix-ordningen og den nye takstordning (61) udelukkende sigte på at bevise, at de konklusioner, der blev draget i Alumix-sagen, ikke kan ekstrapoleres til den nye takstordning, da finansieringsmekanismen er anderledes.

(137) For det tredje ville beslutningen om indledning af proceduren i 2004, hvis den havde taget sigte på at anfægte den oprindelige Alumix-ordning, have anført retsgrundlaget for godkendelse af den oprindelige ordning (1995-dekretet) og indeholdt en forklaring på, hvorfor takstordningen, som ændret ved de nye regler, påvirkede Kommissionens konklusioner i Alumix-sagen inden ordningens udløbsdato.

(138) For Alcoas vedkommende mener Kommissionen derfor, at beslutningen om indledning af proceduren i 2004 anfægter forlængelsen af Alumix-ordningen efter dens udløb den 31. december 2005. Tidsmæssigt omfatter undersøgelsen i 2004 derfor kun den periode, der begyndte den 1. januar 2006.

(139) På dette tidspunkt var 2004-dekretet blevet afløst af lov nr. 80/2005, som trådte i kraft den 1. januar 2006 (jf. betragtning 48 og 142). Dette dekret er derfor ikke relevant for undersøgelsen i den foreliggende sag.

6.1.2. Proceduren i 2006 (sag C 36/B/06)

(140) Ordlyden i beslutningen om indledning af proceduren i 2006 er ikke åben for fortolkninger og anfægter utvetydigt den forlængelse af taksten indtil 2010, der er fastsat ved lov nr. 80/2005 (62), ikke Alumix-ordningen som sådan.

(141) Hvad angår det tidsmæssige omfang af undersøgelsen i 2006, bemærker Kommissionen, at der i denne sag ikke er tale om nogen overlapning mellem Alumix-ordningen, der udløb i december 2005, og den anfægtede forlængelse af taksten, som trådte i kraft den 1. januar 2006 (jf. betragtning 48). Dette bekræftes i præmis 132 i Rettens dom.

6.1.3. Konklusioner med hensyn til beslutningens anvendelsesområde

(142) Da 2004-dekretet den 1. januar 2006 var blevet afløst af lov nr. 80/2005, er dette retsgrundlag ikke længere direkte relevant for undersøgelsen, som derfor vedrører en konkret foranstaltning, nemlig forlængelsen af Alcoa-taksten fra den 1. januar 2006 til den 31. december 2010 i henhold til lov nr. 80/2005 sammenholdt med de relevante regler, som er vedtaget af AEEG. Hvis Italien mener, at 2004-dekretet på trods af vedtagelsen af lov nr. 80/2005 kan danne retsgrundlag for perioden januar 2006-juni 2007, vil konklusionerne i denne beslutning også gælde for den foranstaltning, der blev indført ved 2004-dekretet (63).

6.2. Statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1

(143) I henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, skal en foranstaltning betragtes som statsstøtte, hvis alle følgende betingelser er opfyldt: foranstaltningen a) giver støttemodtageren en økonomisk fordel, b) gennemføres ved hjælp af statsmidler, c) er selektiv og d) påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og kan fordreje konkurrencevilkårene i EU.

(144) Både Italien og Alcoa hævder, at taksten ikke skal betragtes som statsstøtte.

6.2.1. Fordel

(145) Indledningsvis bemærker Kommissionen, at staten i henhold til den takstordning, der er indført ved artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/2005, griber ind for at opretholde en el-pris, der er betydeligt lavere end den, Alcoa ville have kunnet opnå (og havde opnået) under reelle markedsforhold. Hvis Alcoa havde haft mulighed for at opnå denne lavere pris direkte hos en af el-leverandørerne i de pågældende regioner, havde det ikke været nødvendigt for staten at gribe ind. Hverken Italien eller Alcoa bestrider, at markedspriserne i de pågældende regioner er højere end den pris, som Alcoa faktisk betaler på grund af de beløb, som Cassa Conguaglio udbetaler.

(146) Med hensyn til den metode, Alcoa foreslår til vurdering af, om der er tale om en fordel (om den nedsatte pris er lavere end den pris, der havde kunnet opnås på et konkurrenceudsat marked), skal det for det første nævnes, at dette argument allerede er blevet tilbagevist i Rettens dom (præmis 71). Ved vurderingen af, om der er tale om en fordel, har hverken EU-domstolene eller Kommissionen nogen sinde hensyn til de betingelser, der ville gøre sig gældende på et bedre fungerende hypotetisk marked. Referencerammen har altid været de faktiske markedsvilkår, som det fremgår af eksempelvis sagen om de nederlandske gartnerier (64), hvor Kommissionen anvendte den markedsøkonomiske test for at vurdere, om visse gaspriser medførte en fordel.

(147) Desuden indebærer Alcoas argumentation, at det i tilfælde, hvor et marked ikke fungerer korrekt, er berettiget, at en medlemsstat fastsætter priser, der simulerer effektive konkurrencevilkår. Hvis et konkurrenceudsat marked anvendes som referenceramme, vil de priser, staten således fastsætter, ikke medføre nogen fordel. Dette er i strid med det princip, der er fast forankret i EU's retspraksis, nemlig at »den omstændighed, at en medlemsstat ved iværksættelse af ensidige foranstaltninger søger at tilnærme konkurrencevilkårene inden for en bestemt økonomisk sektor til de vilkår, som gælder i de øvrige medlemsstater, ikke [kan] fratage disse foranstaltninger deres karakter af støtte« (65). Kommissionen mener, at dette princip gælder analogt i situationer, hvor en medlemsstat søger at tilnærme konkurrencevilkårene til de vilkår, som gælder på et konkurrenceudsat marked.

(148) Hvis man fulgte Alcoas forslag, ville de midler, medlemsstaterne udbetaler for at dække forskellen mellem en pris, som to markedsaktører har forhandlet frit, og den teoretiske pris, der kunne være opnået enighed om under fuld konkurrence, ikke udgøre statsstøtte. I så fald ville statsstøttekontrollen ikke længere opfylde sit hovedformål.

(149) Alcoa fremfører dog, at det netop var denne metode, Kommissionen anvendte i Alumix-sagen.

(150) Kommissionen bemærker, at den metode, der blev anvendt i Alumix-sagen, vedrørte en meget specifik situation. I Alumix-sagen blev taksten fastsat af den daværende statsejede el-monopolvirksomhed, ENEL, på et el-marked, der endnu ikke var liberaliseret (66). I betragtning af denne situation skulle Kommissionen undersøge, om ENEL anvendte en kunstigt lav pris, eller om den opførte sig som en markedsøkonomisk aktør. I betragtning af ENEL's monopol inden for produktion og distribution af elektricitet fandtes der ikke nogen markedspris, som Kommissionen kunne anvende som referencegrundlag ved vurderingen af, om der var tale om en fordel. Kommissionen havde derfor udarbejdet en metode til fastlæggelse af den laveste teoretiske markedspris, hvortil en markedsøkonomisk aktør ville være indstillet på sælge til sin »bedste kunde« (den største forbruger med et ensartet forbrugsmønster) under de specifikke markedsforhold på Sardinien og i Veneto. En markedsøkonomisk aktør ville søge at få dækket i hvert fald sine marginale produktionsomkostninger plus en del af sine faste omkostninger.

(151) Denne metode kan dog ikke anvendes generelt og uden for den oprindelige kontekst i en situation, hvor priserne ikke længere fastsættes af en statsejet monopolvirksomhed, men forhandles frit på markedet. Alcoa-prisen kan heller ikke længere fortolkes som et udslag af en normal forretningstransaktion, men er klart en subventioneret takst. Som følge af den udvikling, der er beskrevet i betragtning 39 til 43, er der ikke længere tale om en takstordning i egentlig forstand, da prisen ikke længere er en pris, der fastsættes af Alcoas leverandør, eller en nettopris finansieret af denne, men snarere er den »slutpris«, der opnås ved Cassa Conguaglio's tilbagebetaling i forhold til den pris, Alcoa har betalt sin leverandør. Den analyse, der blev anvendt i Alumix-beslutningen, som undersøgte ENEL's adfærd, er derfor fuldstændig irrelevant, som stadfæstet i Rettens dom, især præmis 132.

(152) Da Alumix-kriterierne ikke er relevante for vurdering af, om den aktuelle takstordning giver Alcoa en fordel, gælder dette også de beregninger, Italien og Alcoa har fremlagt som bevis på, at prisen stadig opfylder Alumix-kriterierne, fordi den dækker ENEL's marginale produktionsomkostninger.

(153) Under alle omstændigheder mener Kommissionen, at Italiens og Alcoas beregninger undervurderer den pris, som Alcoa skulle betale »under normale vilkår« på et konkurrenceudsat marked, selv ud fra den antagelse — som dog ikke kan godkendes — at producentens marginale omkostninger kan anvendes som egnet parameter.

(154) IPEX-mindstepriserne, som ifølge Alcoa er repræsentative for det, som Alcoa »normalt« skulle betale på et konkurrenceudsat marked (20 EUR), svarer til grundlastværkernes (de billigste værkers) marginale produktionsomkostninger. Elektriciteten fra disse værker sælges dog kun til en lav pris uden for spidsbelastningsperioden (67). I spidsbelastningsperioden sælges hele el-produktionen (også grundlastværkernes) til en langt højere pris, fordi prisen fastsættes af et marginalt kraftværk, som er et »mid-merit« eller spidslastværk (68). Alcoa bruger elektricitet ikke blot uden for spidsbelastningsperioden, men hele døgnet. For at være repræsentativ skal en pris, der på plausibel måde afspejler den fuldkomne konkurrence, derfor være et vejet gennemsnit, som tager hensyn til de lave priser, der anvendes uden for spidsbelastningsperioden, og de høje priser, der anvendes i denne periode.

(155) På Sardinien, hvor der ikke er naturgas, fastsætter de kulfyrede kraftværker prisen for 80 % af året, mens de oliefyrede kraftværker fastsætter prisen for de resterende 20 % af året. Selv om man anvender Alcoas meget hypotetiske overslag over de marginale produktionsomkostninger for kul (20 EUR/MWh) og olie (60 EUR/MWh), ville et vejet omkostningsgennemsnit ligge på ca. 28 EUR/MWh, hvilket er højere end de 26 EUR/MWh, som Alcoa betaler for øjeblikket. Kommissionen mener derfor, at Alcoas takst i hvert fald for Sardinien er lavere end el-producenternes marginalomkostninger og derfor ikke ville opfylde Alumix-kriterierne, selv om de måtte være relevante.

(156) Alcoa og Italien hævder, at Kommissionen tager fejl, når den foreslår anvendelse af IPEX-gennemsnitspriserne som indikator for den markedspris, som store erhvervskunder normalt skulle betale i de pågældende regioner (jf. betragtning 83). Dette er en fejlagtig fortolkning af beslutningen om indledning af proceduren i 2006. I denne beslutning tog sammenligningen mellem IPEX-gennemsnitspriserne kun sigte på at underbygge tvivlen om den påstand, at el-priserne på Sardinien var betydeligt højere end i andre italienske regioner. Kommissionen anførte, at forskellene i IPEX-gennemsnitspriserne fra den ene region til den anden kunne være repræsentative for forskellene i de bilaterale priser.

(157) Kommissionen har således aldrig anført, at IPEX-gennemsnitspriserne kunne være en omtrentlig indikator for den markedspris, som Alcoa kunne have opnået. I den foreliggende sag er det nemlig ikke nødvendigt at anvende en indikator. Alcoa havde indgået en kontrakt med ENEL om en nominel pris, der i følge de foreliggende oplysninger næsten svarede til ENEL's standardtakst for levering af højspændingsselektricitet. Denne kontrakt er parameteret for vurdering og kvantificering af den fordel, virksomheden opnår

(158) Det må konkluderes, at taksten letter de omkostninger, som kontrakten med ENEL medfører, og som normalt skal afholdes af virksomheden selv, og ifølge fast retspraksis giver foranstaltningen derfor Alcoa en økonomisk fordel (69). Kommissionen mener, at fordelen svarer til den kompensation, der udbetales af Cassa Conguaglio, og som dækker forskellen mellem kontraktprisen og den nedsatte takst. Denne konklusion gælder for begge Alcoas smelteværker på Sardinien og i Veneto.

6.2.2. Selektivitet

(159) Da den nedsatte el-takst kun gælder for Alcoa, er den fordel, den medfører, selektiv.

6.2.3. Statsmidler og spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningen kan tilregnes staten

(160) Ifølge fast retspraksis kan en fordel kun defineres som statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, hvis den ydes direkte eller indirekte ved hjælp af statsmidler (70) og kan tilregnes staten (71).

(161) Som beskrevet i betragtning 43 finansieres den pågældende takst gennem en skattelignende afgift, som opkræves af Cassa Conguaglio via takstkomponent A4. Denne afgift er obligatorisk, da den er fastsat i AEEG's beslutning om gennemførelse af den nationale lovgivning. Cassa Conguaglio er en offentlig virksomhed, som er oprettet ved lov, og som udøver sine funktioner på grundlag af nærmere instrukser, der fastlægges i AEEG's beslutninger.

(162) Ifølge fast retspraksis skal indtægterne af en afgift, som er obligatorisk i henhold til national lovgivning, hvis de udbetales til en virksomhed, der er oprettet ved lov, betragtes som statsmidler i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, når formålet er at finansiere en foranstaltning, som opfylder de øvrige kriterier i denne artikel (72).

(163) For at underbygge den påstand, at den pågældende foranstaltning ikke finansieres ved hjælp af statsmidler, påberåber Italien og Alcoa sig dommene i Preussen-Elektra-sagen (73) og i Pearle-sagen (74). Begge parter fremfører, at de midler, der er nødvendige for at finansiere taksten, overføres fra private (el-forbrugerne) til en privat virksomhed (Alcoa), og at statens rolle kun består i at vedtage en lov om udbetaling af de nødvendige beløb, uden at den har skønsmæssige beføjelser til at disponere over midlerne, bortset fra dens beføjelser til at gennemføre den lovfæstede ordning. Ifølge Italien og Alcoa udøver Cassa Conguaglio ingen kontrol over midlerne og er blot et regnskabsmæssigt mellemled.

(164) I Preussen-Elektra-sagen fastslog Domstolen, at en forpligtelse, der påhviler private el-forsyningsvirksomheder til at købe elektricitet fremstillet på grundlag af vedvarende energikilder til fastsatte mindstepriser, der er højere end denne type elektricitets reelle økonomiske værdi, ikke udgør nogen direkte eller indirekte overførsel af statsmidler. Ifølge Italien og Alcoa svarer den foreliggende sag til Preussen-Elektra-sagen, da midlerne også overføres fra private (el-forbrugerne) til en privat virksomhed (Alcoa), og staten ikke udøver nogen kontrol over de pågældende midler.

(165) Kommissionen bemærker, at de midler, der var nødvendige for at finansiere foranstaltningen i Preussen-Elektra-sagen, blev ydet direkte af el-forsyningsvirksomhederne til producenterne af vedvarende energi og ikke via nogen offentlig virksomhed. I denne sag kunne de beløb, der skulle overføres, aldrig i praksis blive stillet til rådighed for medlemsstatens myndigheder. I den foreliggende sag derimod går beløbene gennem den offentlige virksomhed, Cassa Conguaglio, inden de udbetales til den endelige støttemodtager. Retspraksis i Preussen-Elektra-sagen bygger derfor på andre faktiske forhold og er ikke relevant i den foreliggende sag.

(166) Retspraksis i Pearle-sagen giver retningslinjer, som i højere grad er direkte relevante for den foreliggende sag. Kommissionen fortolker dog denne retspraksis anderledes end Italien og Alcoa. I Pearle-sagen konkluderede Domstolen, at indtægterne af en afgift, der går gennem en offentlig virksomhed, under særlige omstændigheder ikke skal betragtes som statsmidler. I Pearle-sagen blev foranstaltningerne finansieret fuldt ud af en erhvervssektor udelukkende på denne sektors initiativ. Midlerne blev opkrævet gennem en skattelignende afgift, der gik igennem en offentlig virksomhed, som ikke på noget tidspunkt kunne disponere over midlerne. Desuden var de virksomheder, der betalte afgiften, de samme som dem, der fik gavn af den.

(167) Italien og Alcoa mener, at nøglekriteriet i Pearle-sagen består i at fastslå, om staten har ret til at disponere over midlerne på anden måde end til gennemførelse af den lovfæstede ordning. De hævder, at Cassa Conguaglio ikke har nogen skønsmæssige beføjelser med hensyn til udbetaling af midlerne, som er bestemt til finansiering af taksterne og aldrig kan komme ind under de offentlige finanser. Ifølge Italien og Alcoa kan staten derfor ikke disponere frit over disse midler, der som følge heraf ikke udgør statsmidler.

(168) Det skal indledningsvis bemærkes, at nogle af kriterierne i Pearle-sagen subjektivt set ganske vist er mere relevante end andre, men at der ikke eksisterer noget »nøglekriterium« i Pearle-sagen. De betingelser, der er anført i dommen, er kumulative. Dette er også den fortolkning, Førsteinstansretten anlagde i Earl Salvat-sagen (75) efter at have undersøgt den anfægtede skattelignende afgift i denne sag på grundlag af hvert af kriterierne i Pearle-sagen.

(169) Inden Kommissionen undersøgte Cassa Conguaglios rolle, undersøgte den, om de øvrige kriterier i Pearle-sagen var opfyldt. Det er klart, at Alcoa-taksten i modsætning til, hvad der er tilfældet i Pearle-sagen, er indført på statens initiativ og ikke på en erhvervssektors initiativ. I Pearle-sagen var støttemodtagerne desuden de eneste, der bidrog med midler, og derfor ville den offentlige virksomheds indgriben nok ikke indebære en fordel, som kunne betyde yderligere omkostninger for staten. I den foreliggende sag er det ikke støttemodtageren Alcoa, der bærer omkostningerne ved den afgift, som kun påhviler el-forbrugerne. Parterne kan derfor ikke påberåbe sig retspraksis i Pearle-sagen, uanset det eventuelt velbegrundede i Alcoas og Italiens argumenter med hensyn til, at Cassa Conguaglio kun spiller en rolle som regnskabsmæssigt mellemled.

(170) Hvad angår Cassa Conguaglio bemærker Kommissionen, at der ifølge fast retspraksis »ikke er grund til at sondre mellem tilfælde, hvor støtten er ydet direkte af staten, og tilfælde, hvor støtte er ydet gennem offentlige eller private organer, der er udpeget eller oprettet af staten« (76). Cassa Conguaglios offentlige eller private status er derfor ikke afgørende for anvendelsen af statsstøttereglerne. Det forhold, at Cassa Conguaglio er et offentligt organ, medfører ikke uden videre anvendelse af EF-traktatens artikel 87 (77). Analogt udelukker et offentligt organs indgriben ikke i sig selv anvendelse af denne artikel (78).

(171) Analysen kan dog ikke begrænses til Cassa Conguaglios beføjelser i dens egenskab af offentligt organ. Det skal derimod undersøges, om staten generelt kan udøve kontrol over de midler, der anvendes til finansiering af taksten, enten direkte eller gennem et hvilket som helst andet organ, som den har udpeget. Der skulle have været foretaget den samme analyse, hvis Cassa Conguaglio havde været et privat organ.

(172) Domstolens dom for nylig i Essent-sagen (79) giver definitive retningslinjer på dette område. I Essent-sagen havde Nederlandene ved lov indført et pristillæg for elektricitetstransmission. Pristillægget blev betalt af el-forbrugerne til netoperatørerne, som igen overførte indtægterne til virksomheden SEP. SEP havde ingen skønsmæssige beføjelser med hensyn til administration af midlerne og opererede under streng kontrol fra myndighedernes side. Domstolen konkluderede, at indtægterne af pristillægget skulle betragtes som statsmidler af følgende årsager: pristillægget var blevet pålagt ved en national lov og var derfor en beskatning. SEP havde ikke bemyndigelse til at anvende indtægterne af pristillægget til andre end de i loven fastsatte formål, og midlerne var derfor under statens kontrol, og de nationale myndigheder kunne disponere over dem. Domstolen fastslog, at sådanne elementer var tilstrækkelige til, at de pågældende midler kunne anses for at være statsmidler.

(173) Lighedspunkterne med den foreliggende sag er indlysende. Den afgift, der anvendes til finansiering af Alcoa-ordningen, er indført ved lov som i Essent-sagen. Cassa Conguaglio spiller samme rolle som SEP, idet den centraliserer og administrerer indtægterne af den skattelignende afgift og er underlagt de samme krav, da den ikke kan anvende indtægterne til andre end de i loven fastsatte formål (finansiering af de nedsatte takster). Staten er i stand til at kontrollere og bestemme anvendelsen af midlerne: Cassa Conguaglio udøver sine regnskabsmæssige funktioner efter nærmere instrukser fra AEEG, som handler inden for rammerne af sine lovfæstede beføjelser og/eller som led i gennemførelsen af den nationale lovgivning (se betragtning 26 og 27). De midler, som Cassa Conguaglio administrerer, er derfor konstant under statens kontrol.

(174) Denne analyse svarer til Kommissionens analyse i beslutningen om strandede omkostninger inden for el-sektoren i Italien (80), der klassificerede de midler, som Cassa Conguaglio administrerede på konto A6, som statsmidler.

(175) Under alle omstændigheder har Førsteinstansretten i sin dom i Iride-sagen fastslået, at de midler som Cassa Conguaglio administrerer, ubestrideligt er statsmidler (81).

(176) Italiens højesteret (Corte di Cassazione) havde allerede i sin dom nr. 11632/03 af 3. april 2003 konkluderet, at Cassa Conguaglio ikke havde særskilt status som juridisk person i forhold til den italienske stat, og at det var sidstnævnte, der måtte betragtes som ejer af de beløb, der blev overført til Cassa Conguaglio, også selv om beløbene blev overført af private og var bestemt til private virksomheder. I Iride-sagen indbragte Iride Spa og Iride Energia Spa en kommissionsbeslutning for Førsteinstansretten, idet beslutningen klassificerede de midler, der administreres af Cassa Conguaglio på konto A6, som statsmidler. Sagsøgernes argumenter lignede meget de argumenter, som Alcoa har fremført. De anfægtede det materielle indhold i højesterets dom, og hævdede, at Cassa Conguaglio kun var regnskabsmæssigt mellemled mellem private borgere, der havde en finansiel forpligtelse, og modtagerne af disse beløb, og at Cassa Conguaglio ikke, selv i en kort periode, havde mulighed for at anvende de pågældende beløb. Sagsøgerne fremførte også, at retspraksis i Preussen-Elektra-sagen fandt anvendelse.

(177) I dommen af 11. februar 2009 udtrykte Førsteinstansretten sig meget klart på dette område. Førsteinstansretten understregede først, at den ikke havde kompetence til at anfægte højesterets fortolkning af den italienske lovgivning, og fastslog derpå, at de beløb, der overføres til Cassa Conguaglios konto A6, skulle klassificeres som statsmidler, ikke blot fordi de tilhørte staten, men også fordi de var under konstant kontrol fra statens side (82).

(178) Denne konklusion vedrører Cassa Conguaglios konto A6, som finansierer el-sektorens strandede omkostninger, men kan logisk set udvides til at omfatte konto A4, som finansierer den anfægtede takst. Højesterets dom byggede på en analyse af Cassa Conguaglios status som juridisk person, og den konklusion, at beløbene tilhørte staten, gælder derfor for alle beløb, der overføres til Cassa Conguaglio. Det samme er tilfældet med Førsteinstansrettens konklusion, nemlig at staten kan kontrollere de midler, som Cassa Conguaglio administrerer. Der er ingen forskel mellem konto A6 og konto A4 ud over midlernes formål (dækning af de strandede omkostninger på A6, og finansiering af de nedsatte takster på A4). Derfor skal de beløb, der overføres til Alcoa fra konto A4, også klassificeres som statsmidler.

(179) Ud over at være finansieret ved hjælp af statsmidler må Alcoa-taksten også tilregnes staten (83), fordi foranstaltningens retsgrundlag består af nationale lovbestemmelser og beslutninger truffet af AEEG, som er et offentligt organ.

6.2.4. Påvirkning af samhandelen og fordrejning af konkurrencevilkårene

(180) Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningen kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og dermed fordreje konkurrencevilkårene, hersker der ingen tvivl om, at aluminiumsmarkedet er et konkurrenceudsat marked. I beslutninger på fusionsområdet har Kommissionen konstant fastslået, at det geografiske marked for primæralumimium er verdensomspændende (84).

(181) Som anført i betragtning 214 blev forlængelsen af Alcoa-taksten ikke anmeldt af Italien. Ifølge fast retspraksis (85) er Kommissionen i tilfælde af uanmeldt støtte ikke forpligtet til at påvise, hvilke virkninger denne faktisk har. »For dersom Kommissionen i beslutningen havde været forpligtet til at godtgøre den faktiske virkning af allerede ydet støtte, ville det være ensbetydende med, at man begunstigede de medlemsstater, der yder støtte under tilsidesættelse af anmeldelsespligten på bekostning af de medlemsstater, der anmelder planlagt støtte«.

(182) Kommissionen skal derfor kun påvise en foranstaltnings eventuelle negative indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne og på konkurrencevilkårene.

(183) Kommissionen har undersøgt Alcoas og Italiens påstand om, at taksten ikke påvirker samhandelen eller fordrejer konkurrencevilkårene i betragtning af, at der ikke findes nogen faktiske handelsstrømme mellem medlemsstaterne, at det er usandsynligt, at der vil opstå sådanne handelsstrømme i nær fremtid, (jf. betraagtning 86-88), og at taksten som følge af de forhold, der kendetegner aluminiumsektoren, ikke skader Alcoas europæiske konkurrenter (jf. betragtning 89).

(184) Det skal erindres, at det forhold, at der ikke findes nogen faktiske handelsstrømme, aldrig i Kommissionens beslutningspraksis og i Domstolens retspraksis er blevet accepteret som bevis på, at en foranstaltning ikke påvirker samhandelen. Domstolen har således konstant fastslået, at støtte til en virksomhed vil kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencevilkårene, selv om den pågældende virksomhed ikke deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne. Når en medlemsstat yder støtte til en virksomhed, kan det nemlig medføre en uændret eller øget indenlandsk produktion med det resultat, at virksomheder i andre medlemsstater får ringere muligheder for at eksportere deres produkter til den pågældende medlemsstat (86).

(185) Desuden er en situation, som er præget af en nedgang i EU-produktionen og en stigning i importen fra tredjelande, og hvor der ikke er handelsstrømme mellem medlemsstaterne, eller sådanne handelsstrømme er begrænsede, ikke usædvanlig og er endda typisk for sektorer med strukturbestemte problemer og/eller sektorer, som er udsat for et stærkt konkurrencepres. Sådanne sektorer er særlig følsomme over for foranstaltninger, som medlemsstaterne træffer for at forbedre deres nationale industriers konkurrencemæssige stilling.

(186) Det forhold, at den beskedne produktion af primæraluminium i Italien ikke er i stand til at påvirke referenceprisen, er irrelevant. At der findes en referencepris på aluminium, som ikke så let påvirkes af produktionsbetingelserne i en enkelt medlemsstat, udelukker ikke, at der er konkurrence mellem virksomheder i EØS, som sælger deres produkter på verdensmarkedet for aluminium. Det er tænkeligt, at støtten til Alcoas italienske smelteværker ikke giver Alcoa mulighed for at sænke verdensmarkedsprisen på aluminium og at presse konkurrenterne ud af markedet, og at andre europæiske producenter kan opretholde deres aktiviteter, så længe de kan sælge deres produkter med fortjeneste til verdensmarkedsprisen. Det overskud, som Alcoa indtjener i Italien som følge af den nedsatte takst, styrker dog generelt dens konkurrencemæssige stilling. Den kan f.eks. benytte de opsparede kapitalreserver til at overtage konkurrenter og forøge sin markedsandel.

(187) I modsætning til, hvad Alcoa påstår, kan det forhold, at den pris, Alcoa betaler i Italien, formodentlig svarer til den »typiske« el-pris, som aluminiumssmelteværker betaler i Europa, ikke betragtes som bevis på, at de øvrige europæiske producenters interesser ikke trues af den italienske takst. Ifølge retspraksis i sagen Italien mod Kommissionen (87) er det klart, at ensidige foranstaltninger, som tager sigte på at tilnærme konkurrencevilkårene i en medlemsstat til de konkurrencevilkår, der gælder i andre medlemsstater, påvirker samhandelen (og derfor ikke kan undgå at blive klassificeret som støtte). Desuden kan nogle af de energiforsyningsaftaler, der gælder i andre europæiske lande, indebære statsstøtte, og Kommissionen har indledt indgående undersøgelser af flere foranstaltninger af denne art (88). Selv om hverken Italien eller Alcoa har fremført dette argument, skal Kommissionen erindre om det grundlæggende princip i retspraksis (89), at den omstændighed, at nogle medlemsstater yder ulovlig støtte, ikke gør det berettiget, at andre medlemsstater træffer tilsvarende foranstaltninger.

(188) Alcoas påstand om, at den lukkede produktionskapacitet i Italien ikke vil blive erstattet af produktion andre steder i EU/EØS, er i direkte modstrid med Alcoas nylige beslutning om at opføre et smelteværk i Island (som er en del af EØS).

(189) Det må derfor konkluderes, at den nedsatte takst til fordel for Alcoa vil kunne forbedre virksomhedens konkurrencemæssige stilling i forhold til konkurrenterne inden for samhandelen mellem medlemsstaterne. Ifølge fast retspraksis (90) må det under sådanne omstændigheder fastslås, at støtten påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejer konkurrencevilkårene.

6.2.5. Konklusioner med hensyn til, om der er tale om støtte

(190) På baggrund af ovenstående konkluderer Kommissionen, at den nedsatte takst, der anvendes over for Alcoa i henhold til artikel 11, stk. 11, i lov 80/2005 og 2004-dekretet (for så vidt som den samme foranstaltning kunne være indført ved anvendelse af dette dekret i perioden januar 2006-juni 2007), skal betragtes som statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, og kun kan godkendes, hvis den opfylder en af traktatens undtagelsesbestemmelser.

6.3. Klassificering af foranstaltningen som ny støtte frem for eksisterende støtte

(191) Rettens dom (præmis 132) bekræfter utvetydigt Kommissionens foreløbige konklusion, nemlig at taksten skal betragtes som ny støtte, og fastslår følgende: den pågældende foranstaltning kan ikke betragtes som eksisterende støtte, og det skyldes ikke blot, at den vedrører en anden periode end den, der er tale om i Alumix-beslutningen, men også, at den ikke længere består i, at ENEL anvender den takst, der er fastsat i 1995-dekretet, og som svarede til en markedstakst, men i at Cassa Conguaglio via statsmidler yder kompensation for forskellen mellem den takst, ENEL anvender, og den takst, der er fastsat i 1995-dekretet og forlænget ved lovdekret af 2005.

(192) I betragtning af at Rettens dom er blevet appelleret (sag C-194/09), finder Kommissionen det dog hensigtsmæssigt her at foretage en fuldstændig analyse af spørgsmålet på grundlag af artikel 1, litra b), i forordning 659/1999, som definerer alle former for eksisterende støtte.

(193) Det er ubestrideligt, at den pågældende foranstaltning ikke blev iværksat inden Italiens tiltrædelse af UE (litra b), nr. i) i ovennævnte artikel), at den ikke kan anses for at være godkendt, fordi Kommissionen ikke har vedtaget en beslutning inden for den fastsatte frist (litra b), nr. iii)), og ikke kan anses for eksisterende støtte, fordi forældelsesfristen er udløbet (litra b), nr. iv)) (91).

(194) I artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999 er der fastsat følgende: »Når visse foranstaltninger bliver en støtte som følge af en liberalisering af en aktivitet ved fællesskabslovgivning, betragtes sådanne foranstaltninger ikke som eksisterende støtte efter den dato, der er fastsat for liberaliseringen«. I beslutningerne om indledning af proceduren lægger Kommissionen ikke denne bestemmelse til grund for den konklusion, at Alcoa-taksten skal betragtes som ny støtte. I betragtning af at el-sektoren blev liberaliseret for erhvervskunderne efter godkendelsen af den oprindelige Alumix-takst, som ikke udgjorde støtte, har Kommissionen dog for fuldstændighedens skyld undersøgt, om liberaliseringen kan være relevant for klassificering af taksten som eksisterende eller ny støtte. Alcoa fremfører, at dette ikke er tilfældet. Kommissionen deler Alcoas synspunkt (92). Taksten er ikke blevet til statsstøtte som følge af åbningen af el-markedet for konkurrence, da den korrekte referenceramme for vurderingen af støtten til Alcoa ikke er el-markedet (hvor Alcoa ikke opererer), men markedet for primæraluminium. Der er heller ingen årsagsforbindelse mellem liberaliseringen af el-sektoren og beslutningen om at finansiere taksten ved hjælp af et obligatorisk bidrag.

(195) Alcoa anfører i sine bemærkninger, at taksten, hvis det antages (hypotetisk), at den er blevet til støtte, er blevet det på grund af en ændring i markedsvilkårene eller andre eksterne forhold, dvs. på grund af udviklingen på fællesmarkedet, og at dette ville gøre det berettiget at klassificere den som eksisterende støtte. Kommissionen har derfor undersøgt, om artikel 1, litra b) nr. v), første punktum, i forordning (EF) nr. 659/1999 kan anvendes i den foreliggende sag. I denne bestemmelse er det fastsat, at der er tale om eksisterende støtte, når en foranstaltning »blev en støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet, uden at medlemsstaten havde foretaget nogen ændringer«.

(196) Kommissionen har ikke kunnet påvise nogen udvikling på fællesmarkedet, som svarer til Domstolens definition (93), nemlig »en ændring af den økonomiske og retlige kontekst i den sektor, der berøres af den pågældende foranstaltning«, og som kunne have betydet, at taksten var blevet til støtte. Alcoa selv har heller ikke kunnet påvise en sådan ændring eller nogen årsagsforbindelse med ændringen af takstens art. Selv om der var sket en udvikling på fællesmarkedet — hvilket ikke er tilfældet — ville dette ikke være relevant for vurderingen af den pågældende foranstaltning: status som eksisterende støtte som følge af en hypotetisk faktor, »udviklingen på fællesmarkedet«, kan ikke vare længere, end indtil en medlemsstat har foretaget en efterfølgende væsentlig ændring af foranstaltningen (en finansieringsordning baseret på statsmidler), selv på grundlag af andet kriterium i artikel 1, litra b), nr. v), første punktum i forordning 659/1999. Da den periode, der undersøges ved denne procedure, ligger senere end denne ændring, kan udviklingen på fællesmarkedet ikke være relevant for vurderingen. En »udviklingsfaktor«, som gør sig gældende efter indførelsen af den nye finansieringsordning, ville ligeledes være irrelevant, fordi foranstaltningen allerede ville have udgjort statsstøtte på det tidspunkt, hvor »udviklingen« fandt sted. Alcoas argument må derfor afvises.

(197) Endelig har Kommissionen undersøgt, om Alcoa-taksten kunne betragtes som eksisterende støtte på grundlag af artikel 1, litra b), nr. ii), i forordning 659/1999 vedrørende »godkendt støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som er godkendt af Kommissionen eller Rådet«. Alcoas og Italiens argumenter bygger på Alumix-beslutningens påståede ubegrænsede gyldighed, hvilket gør Alcoa-taksten til eksisterende støtte i henhold til ovennævnte bestemmelse.

(198) Alcoa og Italien fremfører, at Alumix-beslutningen ikke var tidsbegrænset (jf. henholdsvis betragtning 93 og 119). I Alumix-beslutningen havde Kommissionen — uden at fastsætte nogen tidsfrist — konkluderet, at Alcoa-taksten ikke skulle betragtes som støtte. Desuden er det kun forlængelse af eksisterende støtte, der kan betragtes som ny støtte, mens dette ikke er tilfældet med forlængelse af en foranstaltning, som ikke udgør støtte. Så hvis Kommissionen nu ændrer sin vurdering og konkluderer, at foranstaltningen udgør statsstøtte, bør den takst, der hidtil har været anvendt over for Alcoa, under alle omstændigheder betragtes som »eksisterende støtte« eller kunne »behandles som eksisterende støtte« i overensstemmelse med retspraksis i sagen vedrørende Koordinationscentre, som er hjemmehørende i Belgien (94), og tilbagesøgning må derfor udelukkes (jf. betragtning 94).

6.3.1. Alumix-beslutningens tidsmæssige anvendelsesområde

(199) Det er naturligt, at der fastsættes en tidsbegrænsning for en beslutning, hvorved Kommissionen fastslår, at en bestemt foranstaltning ikke udgør statsstøtte, når denne konklusion bygger på den markedsøkonomiske test og en fremtidsvurdering af markedsvilkårene, som kun kan foretages korrekt over en begrænset periode (95). Denne tidsbegrænsning betyder ikke, at Kommissionen mener, at foranstaltningen nødvendigvis bliver til støtte, når den periode, der er fastsat i beslutningen, er udløbet.

(200) Alumix-beslutningen var baseret på 1995-dekretet, der indførte taksten for en periode på 10 år og udtrykkeligt fastsatte, at den skulle afskaffes efter den 31. december 2005. I Alumix-beslutningen havde Kommissionen foretaget en kompleks vurdering af priserne og udviklingstendenserne i energisektoren over en tiårig periode, som det fremgår af de tabeller, der indgår som en integrerende del af beslutningen, og som kun fastsætter Alcoa-prisen indtil 2005. Sådanne priser og udviklingstendenser kan naturligvis ændre sig, og Kommissionen kunne ikke afgive en tidsubegrænset erklæring om, at den pågældende foranstaltning ikke udgjorde støtte, især i betragtning af den gradvise liberalisering af energimarkederne.

(201) Beslutningens konklusioner kan derfor kun fortolkes som værende gældende indtil 2005. Dette er klart blevet fastslået af Retten i præmis 105 og 106 i den dom, som stadfæster beslutningen om indledning af proceduren i 2006 (96).

(202) Kommissionen må også tilbagevise Italiens påstand om, at det var tilsigtet, at Alumix-beslutningen var tidsubegrænset, fordi det blev erkendt, at der var behov for en langsigtet foranstaltning (betragtning 119). Det afsnit i Alumix-beslutningen, som Italien lægger til grund, og hvor det fastslås, at omstruktureringen af Alumix og det forhold, at virksomheden på ny bliver rentabel, sikrer, at udviklingen i disse områder ikke bliver kortvarig, men snarere foregår på lang sigt, vedrører ikke de takster, som man ikke mente udgjorde støtte, men andre støtteforanstaltninger med henblik på omstrukturering af Alumix. Desuden gives der i det pågældende afsnit kun udtryk for at Alumix' fortsatte tilstedeværelse vil bidrage til områdernes langsigtede udvikling, og det kan ikke fortolkes på den måde, Italien gør.

(203) I betragtning af at Alumix-beslutningen kun gjaldt indtil den 31. december 2005, må den takst, der er anvendt fra 1. januar 2006 i henhold til artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/2005, betragtes som ny støtte på grund af foranstaltningens ændrede varighed i overensstemmelse med retspraksis i sagen Diputacion Foral de Alava (97).

6.3.2. »Ændring af forholdene«, som påvirker Alumix-beslutningens gyldighed

(204) Kommissionen har undersøgt Alcoas påstand om, at der aldrig er sket en »ændring i forholdene«, som bragte Alumix-beslutningen til ophør, da hverken liberaliseringen af markedet eller Cassa Conguaglios rolle påvirkede den pris, som Alcoa betalte. Da denne pris fortsat opfyldte Alumix-kriterierne, mente Alcoa, at Kommissionens konklusion, nemlig at foranstaltningen ikke udgjorde støtte, stadig gjaldt (jf. betragtning 93).

(205) En undersøgelse af forholdene viser dog, at den takstordning, som Kommissionen havde godkendt i Alumix-sagen, var blevet ændret fundamentalt, hvilket Alcoa forsøger at bagatellisere som en administrativ detalje, nemlig overgangen fra en takst, der anvendes af en el-leverandør på markedsvilkår, til en takst, som kun teoretisk set er en markedstakst, og som subsidieres af staten.

(206) Det er vanskeligt at anse en sådan ændring for at være af »rent formel art« og fastslå, »at den ikke ændrer den godkendte takst væsentligt«, da den nye finansieringsordning har ændret de økonomiske forudsætninger, som Alumix-beslutningen byggede på.

(207) Det er tilstrækkeligt at erindre om, at vurderingen i Alumix-sagen vedrørte el-leverandøren ENEL's adfærd. Den nedsatte takst gav ikke Alcoa en fordel, fordi Kommissionen på grundlag af den markedsøkonomiske test mente, at det var rationelt for ENEL at sælge elektricitet til den pågældende pris. Den markedsøkonomiske test mister dog sin betydning i en situation, hvor taksten ikke længere tilbydes frivilligt af ENEL (som opkræver den normale pris), men skyldes en kompensation, som udbetales af staten. Under den nye ordning er el-leverandørens adfærd ikke længere relevant.

(208) Desuden er den indekseringsordning, der blev indført den 1. januar 2006, og hvorved det blev fastsat, at den nedsatte takst kun måtte forhøjes med 4 % på årsbasis (jf. betragtning 49), en yderligere væsentlig ændring af den oprindelige takstordning, og en ændring, der vanskeligt kan anses for at være i overensstemmelse med markedsvilkårene, da el-priserne fra 2005 og indtil den økonomiske krise ved udgangen af 2008 er steget konstant.

(209) I modsætning til hvad Alcoa anfører, kan det forhold, at Alcoa i henhold til den nye ordning betalte en pris indtil udgangen af 2005, som svarede til den pris, der ikke udgjorde støtte i Alumix-beslutningen, ikke gøre det berettiget at konkludere, at foranstaltningen ikke er blevet ændret væsentligt, jf. generaladvokat Fenellys forslag til afgørelse i sagen vedrørende Italien og Sardegna Lines mod Kommissionen (98). Ved vurderingen af, hvad der udgør en væsentlig ændring af en støtteordning erklærede generaladvokat Fennelly, at »indførelse af en helt ny metode til at yde stort set samme støttebeløb udgør åbenbart en væsentlig ændring af den oprindelige ordning«. Den anfægtede takst er derfor en foranstaltning, som er helt anderledes end den, der blev undersøgt i Alumix-sagen. Konklusionerne i Alumix-sagen er derfor irrelevante for den foreliggende sag, og det er også tilfældet, hvis man antager at Alumix-beslutningen ikke var tidsbegrænset.

(210) Af samme årsager er den retspraksis i sagen vedrørende Koor