RÅDETS KONKLUSIONER af 27. maj 1997 om gennemførelsen af Dublin-konventionen i praksis (97/C 191/04)

RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION

VEDTAGER følgende tilføjelse til de retningslinjer for gennemførelsen af Dublin-konventionen, som ministrene med ansvar for indvandringsspørgsmål vedtog den 11. og 12. juni 1992 i Lissabon:

»Frist for svar på anmodninger om overtagelse

Den medlemsstat, der modtager en anmodning om overtagelse, skal gøre sit yderste for at besvare anmodningen inden for en frist på højst en måned, regnet fra datoen for modtagelsen af anmodningen.

I særligt vanskelige tilfælde kan den medlemsstat, der har modtaget anmodningen, dog inden udløbet af fristen på en måned afgive et foreløbigt svar med angivelse af, hvornår den kan give et endeligt svar. Sidstnævnte frist skal være så kort som muligt og må under ingen omstændigheder være længere end den frist på tre måneder regnet fra datoen for modtagelsen af anmodningen, der er omhandlet i Dublin-konventionens artikel 11, stk. 4.

Hvis der inden for fristen på en måned gives et negativt svar, har den anmodende medlemsstat mulighed for inden for en frist på en måned regnet for datoen for modtagelsen af det negative svar at anfægte svaret, hvis den efter datoen for indgivelsen af anmodningen har fået kendskab til nye, relevante forhold, der peger på, at ansvaret ligger hos den medlemsstat, som har modtaget anmodningen. Sidstnævnte medlemsstat reagerer så hurtigt som muligt herpå.

Artikel 18-Udvalget tager efter et år den praktiske gennemførelse af afgørelsen op til vurdering. I denne forbindelse undersøges det, om fristen på én måned kan fungere som maksimumsfrist.

Hasteprocedure

Når en asylansøgning indgives i en medlemsstat på grund af et afslag på indrejse eller ophold, anholdelse for ulovligt ophold eller forkyndelse eller gennemførelse af en udsendelsesforanstaltning, underretter denne medlemsstat straks den medlemsstat, der formodes at være ansvarlig; der gives oplysning om de faktiske og retlige grunde til, at et hurtigt svar er nødvendigt, og om den ønskede frist for besvarelse. Medlemsstaten forsøger at give et svar inden for den angivne frist. Hvis det ikke er muligt, meddeler den hurtigst muligt den anmodende medlemsstat dette.«

VEDTAGER OGSÅ følgende tilføjelse til de konklusioner vedrørende overførsel af asylansøgninger i henhold til Dublin-konventionen, som ministrene med ansvar for indvandringsspørgsmål vedtog den 30. november og den 1. december 1992 i London:

»Hvis overførslen af asylansøgeren må udsættes som følge af særlige omstændigheder såsom sygdom, graviditet, tilbageholdelse efter straffeloven o.l., og den derfor ikke kan gennemføres inden for den normale frist på en måned, aftaler de berørte medlemsstater indbyrdes, inden for hvilken frist overførslen i så fald skal finde sted.

Hvis asylansøgeren går under jorden og derfor ikke kan overføres, er det uden betydning, om asylansøgeren forsvandt før eller efter den formelle overtagelse af ansvaret. Hvis asylansøgeren pågribes derefter, aftaler de pågældende medlemsstater indbyrdes, inden for hvilken frist overførslen i så fald skal finde sted.

De berørte medlemsstater underretter hurtigst muligt hinanden, hvis en sådan situation opstår. I ovennævnte to tilfælde er den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af asylansøgningen i medfør af Dublin-konventionen, fortsat ansvarlig for overtagelsen eller tilbagetagelsen af asylansøgeren, jf. dog konventionens artikel 10, stk. 2, 3 og 4.«

VEDTAGER ENDVIDERE følgende tilføjelse til teksten om bevismidler i forbindelse med Dublin-konventionen, som denne tekst blev godkendt af Rådet den 20. juni 1994 (EFT nr. C 274 af 19. 9. 1996, s. 35-41):

»Med forbehold af bestemmelserne i EFT nr. C 274 af 19. 9. 1996, s. 35-41, vedrørende bevismidler kan ansvaret for behandlingen af en asylansøgning i enkelte tilfælde overtages på grundlag af en sammenhængende, tilstrækkeligt detaljeret og kontrollerbar erklæring fra asylansøgeren.«;

henviser til den udveksling af oplysninger, der er omtalt i Dublin-konventionens artikel 14, stk. 1, og artikel 15, stk. 1, og nødvendigheden af på strukturel vis at råde over statistiske data angående gennemførelsen af Dublin-konventionen i praksis;

fastslår, at der i Dublin-konventionens artikel 15, stk. 1, ikke er angivet nogen svarfrist, inden for hvilken en medlemsstat skal behandle anmodninger om oplysninger fra andre medlemsstater;

ER ENIGT OM fremover at udveksle statistiske oplysninger hver tredje måned med hensyn til gennemførelsen af Dublin-konventionen ved anvendelse af de tabeller, der findes i bilagene;

ER ENDELIG ENIGT OM, at den medlemsstat, hvortil der rettes anmodning som omhandlet i artikel 15, skal gøre sit yderste for så vidt muligt at besvare den pågældende anmodning omgående og i hvert fald inden én måned.