Meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om visse fællesskabsforanstaltninger til bekæmpelse af diskrimination

(1999/C 369/03)

1. INDLEDNING

Den Europæiske Union bygger på principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet, der alle er principper, som medlemsstaterne har til fælles(1).

Alle menneskers ret til lighed for loven og beskyttelse mod forskelsbehandling er en grundlæggende ret og er helt afgørende for, at demokratiske samfund kan fungere. De understøtter målsætningerne om økonomisk og social fremgang og et højt beskæftigelsesniveau ved at styrke den økonomiske og sociale samhørighed. Stats- og regeringscheferne erkendte i Amsterdam i juni 1997, at det er vigtigere end nogen sinde at fremhæve disse principper. De vedtog derfor at styrke Den Europæiske Unions kapacitet til at agere på dette område ved at indføre artikel 13 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som tillægger Fællesskabet særlige beføjelser til at træffe foranstaltninger til at bekæmpe forskelsbehandling på grund af køn, race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, handicap, alder eller seksuel orientering. En indsats for at fremme ligebehandling og bekæmpe diskrimination er vigtig for borgernes skyld og for deres opbakning til Unionens idealer. Men det er også vigtigt - bl.a. i lyset af de kommende udvidelser af Unionen - at gøre det klart, at disse principper skal være mere end tomme ord.

De forslag, som fremsættes i forbindelse med denne meddelelse, har til formål at omsætte de nye beføjelser, Fællesskabet har fået tillagt i medfør af artikel 13, til praksis.

2. BAGGRUND: DEN INTERNATIONALE OG NATIONALE KONTEKST OG EF-RETTEN

Internationale organisationer, Den Europæiske Union og dens medlemsstater har længe anerkendt den enkeltes ret til ikke at blive udsat for forskelsbehandling af vilkårlige årsager.

2.1. Den internationale kontekst

Retten til ikke at blive udsat for forskelsbehandling anerkendes som en selvstændig rettighed eller en rettighed i tilknytning til udøvelsen af andre grundlæggende rettigheder af bl.a. FN-konventionerne om borgerlige og politiske rettigheder og om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder, FN-koventionerne om afskaffelse af alle former for diskrimination mod kvinder og alle former for racediskrimination, den europæiske konvention om menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og - begrænset til beskæftigelse og erhverv - ILO-konvention nr. 111(2).

Selv om alle EU-medlemsstater har enten undertegnet eller ratificeret disse internationale konventioner med undtagelse af FN-konventionen om racediskrimination og ILO konvention nr. 111, er det ikke ensbetydende med, at den enkelte har et retssikret krav på oprejsning. Det betyder snarere, at staten har forpligtet sig til at garantere respekten for retten til ikke at blive udsat for forskelsbehandling inden for sin jurisdiktion.

2.2. Det nationale aspekt

Der er betydelig forskel i medlemsstaternes forfatningsret og almindelige lovgivning i relation til retten til ligestilling og forbud mod forskelsbehandling(3).

2.2.1. Forfatningsretlige bestemmelser

Alle medlemsstater undtagen en har forfatningsmæssige bestemmelser, der forbyder forskellige former for forskelsbehandling. Det Forenede Kongerige har ikke en nedskrevet forfatning, men sædvaneretten forbyder forskelsbehandling.

Ordlyden af disse forfatningsmæssige bestemmelser varierer mellem medlemsstaterne. I nogle tilfælde nævnes udtrykkeligt ganske bestemte grunde til forskelsbehandling, som er forbudt. I andre medlemsstater opereres der i forfatningen med en ikke-udtømmende liste og universalbestemmelser, der forbyder forskelsbehandling mere generelt med formuleringer som "alle andre vilkår eller personlige og sociale omstændigheder" eller "alle andre hensyn".

I de fleste medlemsstater dækker forfatningen udtrykkeligt følgende grunde til forskelsbehandling: race og etnisk oprindelse, religion og tro samt i stigende omfang handicap(4). Selv om mange medlemsstater har indført almindelig lovgivning, som forbyder forskelsbehandling på grund af alder, henviser kun en medlemsstat udtrykkeligt til alder i forfatningen, mens forfatningsretten i en anden medlemsstat har erklæret, at denne grund er underforstået i forfatningen(5). Domstolene i tre medlemsstater(6) har fortolket deres respektive forfatninger således, at de forbyder forskelsbehandling på grund af seksuel orientering.

De forfatningsmæssige bestemmelser om forbud mod diskrimination og ret til ligebehandling er retskraftige i relation til enkeltpersoner i de fleste medlemsstater. I andre medlemsstater kan enkeltpersoner ikke i fuldt omfang basere sig på de forfatningsmæssige ligestillingsbestemmelser i sager ved de nationale domstole: bestemmelserne er dog nogle principper, som bør ligge til grund for det offentliges indsats på området, og som i visse tilfælde kan gøres gældende, hvis den almindelige lovgivning anfægtes som værende forfatningsstridig.

2.2.2. Den almindelige lovgivning

Hvad angår den almindelige lovgivning er der i alle medlemsstaternes retsorden bestemmelser om retten til ligestilling og til ikke at blive udsat for forskelsbehandling i mange sammenhænge på arbejdsmarkedet, f.eks. adgang til beskæftigelse og løn og arbejdsvilkår under ansættelsen.

I mange medlemsstater er reglerne om ligestilling og forbud mod forskelsbehandling formuleret som generelle bestemmelser eller universalbestemmelser, der refererer til "alle faser af beskæftigelse", "alle arbejdsvilkår" eller "de øvrige vilkår". I visse tilfælde nævnes specifikke elementer såsom arbejdstid, løn eller forfremmelse. I nogle medlemsstater bliver visse regler eller vedtægter automatisk erklæret ugyldige, hvis de har en diskriminatorisk virkning eller resulterer i diskriminatorisk behandling.

Generelt sagt har en række medlemsstater ikke en overordnet lovgivning (bortset fra enkeltstående bestemmelser inden for arbejds- eller strafferet), som tager sigte på at bekæmpe forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, alder og seksuel orientering.

Særlig lovgivning om forbud mod forskelsbehandling i to medlemsstater dækker ikke alder og seksuel orientering. Lovgivningen i to andre medlemsstater dækker ikke alder og handicap, og lovgivningen i en anden medlemsstat dækker ikke alder.

2.3. EU-kontekst

2.3.1. Fællesskabslovgivningen

Det Europæiske Fællesskab har længe gjort en indsats for at sikre lige muligheder og ligestilling for kvinder og mænd. Det har også konsekvent udtrykt vilje til at afskaffe alle andre former for forskelsbehandling gennem forskellige instrumenter - fælles erklæringer, resolutioner, direktiver og handlingsprogrammer(7). I fællesskabspagten af 1989 om arbejdstagernes grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder fremhæves betydningen af at bekæmpe alle former for diskrimination for at sikre ligebehandling af alle.

Fællesskabet er imidlertid ofte blevet kriteriseret for ikke at gå endnu videre og især for at mangle et særligt retsgrundlag for foranstaltninger, der omfatter mere end blot ligebehandling af mænd og kvinder på beskæftigelsesområdet.

Med henblik på at sikre, at fællesskabslovgivningen ikke ville blive anvendt diskriminatorisk, inden resultatet af regeringskonferencen forelå, påtog Kommissionen sig i sin meddelelse om racisme, fremmedhad og antisemitisme af 13. december 1995 at fremsætte forslag om i givet fald at indføje bestemmelser om forbud mod forskelsbehandling, både i nye fællesskabsinstrumenter og i forbindelse med ændring og ajourføring af fællesskabslovgivningen.

Herefter blev der indføjet generelle bestemmelser om forbud mod forskelsbehandling i en række af Kommissionens forslag, særlig i forslaget til ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed.

Endvidere indeholder artikel 1, litra a, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, som ændret i 1998, en grundlæggende bestemmelse om forbud mod forskelsbehandling på grund af race, politisk, filosofisk eller religiøs overbevisning, køn eller seksuel orientering.

På regeringskonferencen i juni 1997 indføjede stats- og regeringscheferne en ny artikel 13 i Amsterdam-traktaten, som giver Fællesskabet specifikke beføjelser til at træffe foranstaltninger til at bekæmpe forskelsbehandling på grundlag af køn, race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, handicap, alder og seksuel orientering. På Det Europæiske Råd i Cardiff i juni 1998 gav stats- og regeringscheferne udtryk for, at forventede yderligere forslag om en fælles indsats i forlængelse af Kommissionens meddelelse om en handlingsplan mod racisme. At Unionen fortsat er besluttet på at bekæmpe forskelsbehandling blev tydeligt bekræftet på Det Europæiske Råds møde i Tampere i oktober 1999.

2.3.2. Bestemmelser om grundlæggende rettigheder

I artikel 6, stk. 2), i traktaten om Den Europæiske Union hedder det, at Unionen respekterer de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder. Artikel 14 i den europæiske konvention omhandler et generelt princip om forbud mod forskelsbehandling. Denne bestemmelse er imidlertid langt mere begrænset end forslagene til gennemførelse af EF-traktatens artikel 13. Selv om artikel 14 i konventionen forbyder forskelsbehandling, skaber den ikke selvstændige rettigheder og pålægger kun regeringer forpligtelser. Endvidere henviser artikel 14 kun i store træk til princippet om forbud mod forskelsbehandling. I modsætning hertil omhandler forslagene til gennemførelse af traktatens artikel 13 de retlige rammer, som medlemsstaterne skal udfylde, og fastsætter en umiddelbar klageadgang.

På Det Europæiske Råds møde i Køln i juni 1999 besluttede stats- og regeringslederne, at der skulle udarbejdes et charter om Den Europæiske Unions grundlæggende rettigheder. Den Europæiske Unions udarbejdelse af et charter for grundlæggende rettigheder foregår parallelt med det her omtalte arbejde, men har stor betydning i denne forbindelse. Det vides dog ikke på indeværende tidspunkt, om charteret kommer til at indeholde bestemmelser, som kan anvendes direkte. Det er ikke hensigtsmæssigt at gøre forslagene i henhold til artikel 13 afhængige af den endelige vedtagelse af charteret.

2.3.3. Andre EU-initiativer

- Den 15. juli 1996 vedtog Rådet en fælles aktion på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om bekæmpelse af racisme og fremmedhad(8). Den fælles aktion havde til hovedformål at sikre effektivt retligt samarbejde medlemsstaterne imellem i forbindelse med bekæmpelse af racisme og fremmedhad. I den forbindelse blev der i den fælles aktion henvist til, at det er nødvendigt at hindre, at ophavsmændene til sådanne lovovertrædelser benytter sig af, at racistiske og fremmedfjendske aktiviteter straffes forskelligt i medlemsstaterne, og at de derfor rejser fra den ene medlemsstat til den anden for at undgå retsforfølgelse.

En vurderingsrapport om gennemførelsen af den fælles aktion, som blev udarbejdet i april 1998, viste, at de former for adfærd, som opregnes i den fælles aktion, allerede anses for at være strafbare handlinger i henhold til medlemsstaternes lovgivning, eller at medlemsstaterne har taget lovgivningen op til fornyet overvejelse for at sikre, at de aktiviteter, der opregnes i den fælles aktion, kan behandles som lovovertrædelser. Det blev dog anført, at der kunne træffes yderligere foranstaltinger, f.eks. i forbindelse med kontakter, for at gøre den fælles aktion mere effektiv. Rådet foretagen en yderligere vurdering af gennemførelsen inden udgangen af juni 2000.

Kommissionen vil overveje, om det er nødvendigt at træffe flere foranstaltninger på dette område, og vil i den forbindelse tage hensyn til de nye former for retsinstrumenter, som er indført ved Amsterdam-traktaten, og den rapport om den fælles aktion, der skal foreligge i juni 2000.

- I juli 1999 blev der vedtaget en meddelelse om ofre for kriminalitet i Den Europæiske Union(9). Den fokuserer hovedsagelig på personer, som er blevet ofre for kriminalitet i en anden medlemsstat end deres egen. Meddelelsen har til formål at lancere en debat om konkrete foranstaltninger til forbedring af den situation, ofre for kriminalitet befinder sig i. Meddelelsen omfatter forslag til foranstaltninger vedrørende forebyggelse, hjælp, erstatning og ofrenes stilling under den strafferetlige procedure. Visse kategorier af ofre, f.eks. ofre af fremmed oprindelse, er særligt sårbare, hvilket berettiger til, at der lægges særlig vægt på at hjælpe netop dem og give dem adgang til disse ydelser. Konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere den 15. og 16. oktober 1999 understreger, at det er vigtigt at forbedre ofrenes beskyttelse og deres adgang til domstolene.

- Inden for rammerne af de uddannelses- og udvekslingsprogrammer, som indgår i det retlige op politimæssige samarbejde, dvs. Grotius- og OISIN-programmerne, har Kommissionen allerede finansieret nogle projekter, som er relevante for forebyggelse og bekæmpelse af racisme og fremmedhad. Projekterne tager sigte på at lette det retlige samarbejde ved at forbedre kendskabet til lovgivning, procedurer og institutioner i medlemsstaterne, at forbedre politiets uddannelse i at behandle etniske minoriteter og at bidrage til at fastlægge en ny ansættelsespolitik inden for politiet med henblik på at få politistyrker, som afspejler de forskellige samfundsgrupper og minoriteter bedre.

Afhængig af resultaterne af disse projekter er Kommissionen villig til at støtte yderligere aktiviteter, som tager sigte på at forbedre det retlige samarbejde, de håndhævende myndigheders rolle og politiets uddannelse i forbindelse med bekæmpelse af racisme og fremmedhad.

3. HØRINGER

Længe før Amsterdam-traktatens undertegnelse havde forskellige institutioner og interesserede parter - bl.a. Europa-Parlamentet og ngo'er - efterlyst europæisk lovgivning om bekæmpelse af forskelsbehandling. Især var der under Det Europæiske År mod Racisme i 1997 bred enighed om behovet for lovgivning mod racediskrimination, og Kommissionen bebudede i sit sociale handlingsprogram for 1998-2000 en bred debat om anvendelsen af artikel 13, herunder muligheden for et rammeprogram for bekæmpelse af alle former for forskelsbehandling. Efter den nye traktats undertegnelse gennemførte Kommissionen omfattende høringer i det civile samfund, bl.a. med arbejdsmarkedets parter, medlemsstaterne og Europa-Parlamentet, om rækkevidden af sådan lovgivning.

Høringerne fandt sted i forbindelse med en officiel række seminarer og konferencer i Oxford, Manchester, Innsbruck, Wien og Berlin og på det andet forum for social- og arbejdsmarkedspolitik i Bruxelles i juni 1998. Mange repræsentanter for de europæiske institutioner, medlemsstaterne, det civile samfund og arbejdsmarkedets parter drøftede spørgsmål vedrørende bekæmpelse af alle de former for forskelsbehandling, der er nævnt i traktatens artikel 13. Der blev ført yderligere drøftelser med Den Europæiske Platform for Ngo'er på det Sociale Område og i forbindelse med dialogen mellem arbejdsmarkedets parter. Desuden vedtog Europa-Parlamentet to beslutninger i henholdsvis januar og december 1998 med meget klare synspunkter om anvendelsen af artikel 13 i relation til racisme, og Parlamentets udvalg om beskæftigelse og sociale anliggender vedtog i marts 1999 et arbejdsdokument, som udtrykker generel støtte til et tværgående bindende instrument vedrørende kampen mod forskelsbehandling. Endelig blev repræsentanter for medlemsstaternes regeringer konsulteret i den højtstående gruppe for bekæmpelse af diskrimination.

Under disse høringer bekræftede de vigtigste berørte parter den betydning, de tillægger følgende fire krav:

- Kravet om en indsats over en bred front: Man fandt det nødvendigt at iværksætte tværgående EF-foranstaltninger, hvor der både tages hensyn til de særlige kendetegn ved de forskellige grunde til forskelsbehandling men også til lighederne mellem dem.

- Kravet om at tage hensyn til, at ikke alle medlemsstater er nået lige langt på dette felt: Nogle medlemsstater baserer sig udelukkende på forfatningsmæssige bestemmelser for at håndhæve retten til ikke at blive udsat for forskelsbehandling, mens andre har udviklet meget specifik lovgivning på bestemte områder.

- Kravet om at udnytte den aktuelle opbakning og interesse og politiske vilje fuldt ud for om muligt at opnå endnu større fremskridt på specifikke områder.

- Kravet om at bidrage både til formuleringen af konkrete tiltag og til hævdelse af retten til ikke at blive udsat for forskelsbehandling. En todelt løsningsmodel baseret på bindende lovgivning ledsaget og underbygget af et handlingsprogram.

4. KOMMISSIONENS FORSLAGSPAKKE

Kommissionen har ved udformningen af sin forslagspakke taget hensyn til disse synspunkter i fuldt omfang og til de mere detaljerede kommentarer, den har modtaget. Den har også trukket på Fællesskabets erfaringer med bekæmpelse af kønsdiskrimination. Disse erfaringer viser, at nok er lovgivning om forbud mod forskelsbehandling et afgørende led i en effektiv strategi for at ændre holdninger og adfærd og udsende klare signaler om, hvad samfundet anser for acceptabelt og uacceptabelt, men lovgivning alene er ikke nok. Den skal understøttes af konkrete foranstaltninger, som giver folk mulighed for at drage ved lære af andres succes og fejltagelser og bygge disse erfaringer ind i deres egen indsats for at bekæmpe forskelsbehandling på lokalt plan - hvor indsatsen ofte er mest effektiv.

Traktaten giver Rådet beføjelser til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger til at bekæmpe forskelsbehandling. Erfaringerne i relation til kønsdiskrimination viser, at en af de mest effektive måder at bekæmpe forskelsbehandling på er ved at fremme ligebehandling og samtidig give medlemsstaterne mulighed for at iværksætte positiv særbehandling for at kompensere for de uligheder, som de grupper, der altid har været udsat for forskelsbehandling, lider under.

Kommissionen gør allerede en indsats for at bekæmpe diskrimination, særlig inden for beskæftigelse og på det sociale området. Kommissionen har taget hensyn til disse erfaringer ved udarbejdelsen af en række forslag til initiativer byggende på en kombination af retsinstrumenter, som tager udgangspunkt i disse bestræbelser, samtidig med at det erkendes, at diskrimination rækker langt ud over arbejdsmarkedet og fordrer en integreret fremgangsmåde. Tilsammen vil denne pakke bidrage til at bekæmpe forskelsbehandling ved bl.a. at fremme ligebehandling.

Kommissionens forslag til direktiver påvirker ikke princippet om lighed i de nationale forfatninger og sædvaneretten. De tager blot sigte på at supplere og udbygge de nationale lovbestemmelser, som skal gennemføre princippet om lighed.

For det første foreslår Kommissionen et direktiv om bekæmpelse af forskelsbehandling på arbejdsmarkedet af alle de i artikel 13 anførte grunde med undtagelse af køn, som er dækket af omfattende EF-lovgivning fra helt tilbage i 1970'erne, og som har et særskilt retsgrundlag for foranstaltninger på beskæftigelsesområdet (artikel 141 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab). Dette forslag vedrører det område, hvor forskelsbehandling af alle de i traktaten nævnte grunde er mest åbenbar, og hvor den hyppigt er mest ødelæggende for den enkeltes chancer for succes i samfundet.

For det andet foreslår Kommissionen et direktiv om bekæmpelse af forskelsbehandling på grund af race og etnisk oprindelse, som rækker videre end arbejdsmarkedet. Der er her taget hensyn til Fællesskabets erfaringer fra Det Europæiske År mod Racisme og især den stærke politiske vilje, der er til stede til at bekæmpe så mange aspekter som muligt af racediskrimination. Kommissionen har ved formuleringen af disse forslag taget hensyn til den hidtidige indsats på beslægtede områder, især erfaringerne fra bekæmpelse af kønsdiskrimination, som er omhandlet i direktiv 76/207/EØF (ligebehandling) og de følgende direktiver, herunder direktiv 97/80/EF (bevisbyrde). Kommissionen har også taget hensyn til internationale retsinstrumenter vedrørende forskelsbehandling.

Der er vigtigt at understrege, at de to direktivforslags saglige anvendelsesområder overlapper hinanden, for begge forslag omfatter forskelsbehandling på arbejdsmarkedet på grund af race eller etnisk oprindelse. Begrundelsen er den, at selv om forslagene næsten er udformet ens, så er de tænkt som selvstændig lovgivning, der kan stå alene. Vedtages det ene direktiv af Rådet før det andet, vil det sidste forslag blive ændret i overensstemmelse hermed.

For det tredje foreslår Kommissionen et handlingsprogram, der kompletterer lovgivningsforslagene ved at støtte og supplere medlemsstaternes bestræbelser på at bekæmpe forskelsbehandling. Det vil omfatte alle de i traktatens artikel 13 anførte grunde til diskrimination med undtagelse af kønsdiskrimination. I betragtning af Fællesskabets erfaringer fra tidligere foranstaltinger på dette område og den særlige vægt, der lægges på princippet om ligestilling mellem kvinder og mænd i andre traktatbestemmelser - særlig EF-traktatens artikel 2, 3 og 141 - vil kønsdiskrimination komme til at indgå i et nyt program om lighed mellem kønnene, som Kommissionen er ved at udarbejde. I overensstemmelse med de nye bestemmelser i EF-traktatens artikel 2 og 3 sikrer Kommissionen dog, at kønsperspektivet rent faktisk inddrages i alle aktioner og aktiviteter i programmet til bekæmpelse af diskrimination af alle andre grunde.

Fællesskabet har betydelig erfaring med at støtte konkrete foranstaltninger for at bistå andre grupper, som ofte udsættes for forskelsbehandling - synlige mindretal, de ældre og mennesker med handicap. Disse erfaringer har i vidt omfang fokuseret på foranstaltninger, der tager sigte på at integrere enkeltpersoner i samfundet frem for at bekæmpe den forskelsbehandling, de udsættes for, ved kilden. Der er dog også taget hensyn til disse erfaringer ved udformningen og opbygningen af det foreslåede handlingsprogram og især ved at lægge vægt på at inddrage de diskriminerede grupper selv i programmets gennemførelse.

Tilsammen udgør disse tre forslag et solidt grundlag for en indsats og sikrer et mindstemål af lovfæstet ret til ikke at blive udsat for forskelsbehandling, støttet af konkrete foranstaltninger for at fremme en effektiv håndhævelse af denne ret i praksis.

Men de er ikke Fællesskabets eneste svar. Det er afgørende, at kampen mod forskelsbehandling føres via alle relevante aktiviteter både på fællesskabsplan og på nationalt plan. Fællesskabet har iværksat en lang række foranstaltninger, der tager hensyn hertil.

For det første forpligter retningslinjerne for beskæftigelsen medlemsstaterne til at gøre kampen mod forskelsbehandling af kvinder til et vigtigt indsatsområde på arbejdsmarkedet. I henhold til disse retningslinjer skal medlemsstaterne også være særligt opmærksomme på behovene hos personer med handicap, etniske mindretal og andre grupper og enkeltpersoner, som, bl.a. på grund af forskelsbehandling, kan være ugunstigt stillet på arbejdsmarkedet.

For det andet kan disse grupper modtage almindelig støtte fra strukturfondene. Endvidere vil Den Europæiske Socialfond gennem det nye EF-initiativ, EQUAL, beskæftige sig med spørgsmål i forbindelse med udstødelse, forskelsbehandling og ulighed i det omfang, de er relateret til beskæftigelse. EQUAL fokuserer på tematiske indsatsområder, som medlemsstaterne og Kommissionen har vedtaget, og som vedrører de fire søjler i den europæiske beskæftigelsesstrategi. Der vil ikke fra EF-handlingsprogrammet blive ydet støtte til foranstaltninger, der kan få støtte fra EQUAL.

For det tredje vil de nye uddannelses- og ungdomsprogrammer fortsat fremme integration af ugunstigt stillede grupper, herunder personer som er udsat for diskrimination af forskellige grunde, som en af deres tværgående prioriteter.

For det fjerde er Kommissionen som nævnt ved at udarbejde et nyt fællesskabshandlingsprogram for ligestilling mellem kvinder og mænd, som skal bygge på de værdifulde resultater af det nuværende fællesskabsprogram, som udløber den 31. december 2000.

Endelig er Kommissionen også ved at udarbejde et handlingsprogram om bekæmpelse af social udstødelse. Forskelsbehandling kan naturligvis være en medvirkende årsag til social udstødelse baseret på artikel 137. Programmet skal fremme et politisk orienteret samarbejde på fællesskabsplan for at underbygge medlemsstaternes bestræbelser på at forebygge og bekæmpe social udstødelse. Det skal fokusere på foranstaltninger, som primært tager sigte på at fremme integrationen af grupper, som er udstødt eller i risiko for at blive udstødt, medens det program, der indgår i den foreliggende pakke baseret på artikel 13, først og fremmest tager sigte på at støtte medlemsstaternes egne foranstaltninger til bekæmpelse af forskelsbehandling og gøre indsatsen mere effektiv.

Herudover har Kommissionen til hensigt at udnytte de nye muligheder, der er opstået som følge af Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse, og som blev fremhævet i konklusionerne fra Det Europæiske Råds ekstraordinære møde i Tampere. Forkastelse af alle former for forskelsbehandling, særlig racisme og fremmedhad, er nemlig en forudsætning for at kunne bevare og udbygge Den Europæiske Union som et område, der - som nævnt i artikel 2 i traktaten om Den Europæiske Union - er kendetegnet ved frihed, sikkerhed og retfærdighed.

Dette grundlæggende princip - som allerede blev behandlet af Kommissionen i dens meddelelse fra juli 1998(10), gentaget af Kommissionens formand, Romano Prodi, i hans brev af 23. september 1999 til den finske premierminister, Lipponen, og støttet af Europa-Parlamentet i dets beslutning af 16. september 1999 - blev bekræftet utvetydigt af stats- og regeringscheferne, og det skal nu gennemføres.

Endvidere bliver det også op til Kommissionen at videreføre sin indsats til bekæmpelse af forskelsbehandling ved at benytte sig af initiativretten i forbindelse med nye foranstaltninger under afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union, hvor der i artikel 29 udtrykkeligt henvises til forebyggelse af racisme og fremmedhad, og afsnit IV i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab særlig i forbindelse med asyl og immigration.

5. ØKONOMISKE KONSEKVENSER

Erfaringerne fra medlemsstaterne viser, at de persongrupper, som hyppigst er udsat for forskelsbehandling, formentlig også har de største vanskeligheder med at blive social integreret og især med at få adgang til arbejdsmarkedet. De to direktivudkast vil, fordi de bekæmper forskelsbehandling i mange forskellige situationer, bidrage til øget social integration og især bedre muligheder for de pågældende til at finde beskæftigelse og dermed også bedre muligheder for at realisere deres potentiale i økonomisk og social henseende. Samtidig sikrer direktivudkastene, at samfundet og erhvervslivet bliver i stand til at udnytte deres menneskelige ressourcer bedst muligt. For at opnå dette vil nogle af de virksomheder i medlemsstaterne, som i øjeblikket ikke gør noget for at undgå forskelsbehandling, eller i hvert fald kun gør en begrænset indsats, blive påført nogle midlertidige udgifter i forbindelse med tilpasningen til de nye krav, f.eks. uddannelse af relevant personale.

Der er redegjort mere detaljeret for dette punkt i relation til de to direktiver i de konsekvensanalyser, der er vedføjet hvert forslag.

6. NÆRHEDSPRINCIPPET OG PROPORTIONALITETSPRINCIPPET: BERETTIGELSE OG MERVÆRDI

Med indførelsen af den nye artikel 13 i traktaten erkendte stats- og regeringscheferne, at det er nødvendigt, at Fællesskabet sætter ind for at bekæmpe forskelsbehandling. Ikke desto mindre er kampen mod forskelsbehandling ikke et område, hvor Fællesskabet har enekompetence, og i medfør af artikel 5 skal Fællesskabet derfor kun handle, hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor, på grund af den påtænkte handlings omfang og virkninger, bedre kan gennemføres på fællesskabsplan.

Denne betingelse opfylder de tre forslag, der er knyttet som bilag til denne meddelelse.

Nærhedsprincippet

De fleste medlemsstater opererer i deres forfatning- og/eller retsorden med bestemmelser, som hævder retten til ikke at blive udsat for forskelsbehandling. Rækkevidden af disse bestemmelser og muligheden for at håndhæve dem - og spørgsmålet om klageadgang - varierer ganske meget fra medlemsstat til medlemsstat.

Formålet med de to direktivudkast er at fastsætte et sæt principper om ligebehandling, som omfatter vigtige emner, herunder beskyttelse mod chikane, mulighed for positiv særbehandling, hensigtsmæssige retsmidler og midler til håndhævelse. Disse principper skal anvendes i samtlige medlemsstater og giver dermed enkeltpersoner sikker viden om det fælles beskyttelsesniveau, de kan forvente imod forskelsbehandling. Fælles normer på EF-plan kan kun opnås gennem en samordnet indsats.

Proportionalitetsprincippet

Selv om det er nødvendigt at vedtage europæisk lovgivning for at opfylde traktatens mål, må denne lovgivning alligevel ikke gå videre, end det er nødvendigt for at nå disse mål.

Da der stadig er forskel på medlemsstaternes almindelige lovgivning, er det nødvendigt at definere fælles principper for at kunne gennemføre artikel 13.

Men i forbindelse med de omfattende høringer af alle berørte parter fremhævede både medlemsstaterne og ngo'erne, hvor vigtigt det er at respektere medlemsstaternes forskellige traditioner, både for at muliggøre en fleksibel gennemførelse og for at undgå at gribe ind i den gode praksis, som allerede findes i nogle medlemsstater. Derfor har forslagene til formål at fastsætte et begrænset antal krav på grundlag af en række generelle principper og i høj grad at overlade det til medlemsstaterne at bestemme, hvordan de vil vælge at gennemføre dem. På den måde tages der hensyn til de forskellige traditioner og omstændigheder i medlemsstaterne, og medlemsstaterne forhindres ikke i at gå videre. Denne fremgangsmåde er heller ikke ny, men er tidligere fulgt i forbindelse med EF-lovgivning om ligestilling mellem mænd og kvinder.

Udkastet til Rådets afgørelse om handlingsprogrammet giver mulighed for et multilateralt samarbejde mellem aktører i medlemsstaterne med henblik på at effektivisere politikker og praksis for at bekæmpe forskelsbehandling i hele Fællesskabet. Et sådant samarbejde kræver samordning på europæisk plan både for at sikre effektiviteten og for at undgå overlapninger med andre fællesskabsinitiativer. Programmet blev udformet efter en omfattende ex ante-evaluering for at afdække, hvordan støtte fra Fællesskabet bedst kunne give medlemsstaternes nuværende praksis en merværdi.

KONKLUSION

Kommissionen har arbejdet med denne pakke i en lang periode, og den er resultatet af omfattende høringer af medlemsstaterne, ngo'er, arbejdsmarkedets parter og Europa-Parlamentet. De berørte emner er særlig følsomme, for de berører samfundets opfattelse af mange forhold direkte.

Kommissionen har valgt en rimelig, progressiv og pragmatisk fremgangsmåde. Handlingsprogrammet har til formål at skabe bevidsthed omkring forskelsbehandling i almindelighed, som påvirker et betydeligt antal mennesker direkte eller indirekte. De to direktiver indeholder et begrænset antal krav, mens det overlades til medlemsstaterne at vælge, hvordan kravene skal gennemføres.

De to forslag til direktiver har til formål at gennemføre traktatens artikel 13. Med det første direktiv skabes der en generel ramme for ligebehandling på beskæftigelsesområdet ved hjælp af et forbud mod forskelsbehandling af de forskellige grunde, som er anført i artikel 13. Det andet direktiv er et svar på de mange henstillinger om ikke blot at bekæmpe racisme på beskæftigelsesområdet og indeholder et forbud mod forskelsbehandling inden for andre områder, som falder ind under Fællesskabets kompetence. Af disse grunde mener Kommissionen, at det er nødvendigt at gøre en indsats nu. Det sker efter en henstilling fra Det Europæiske Råd i Tampere om at skride til handling og uden at foregribe udarbejdelsen af et europæisk charter om grundlæggende rettigheder.

En fællesskabsindsats er et tydeligt signal om, at forskelsbehandling ikke kan accepteres i Den Europæiske Union.

(1) Se bilag I vedrørende EU-erklæringer og andre relevante tekster, som Det Europæiske Fællesskabs institutioner og medlemsstaterne har vedtaget om menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.

(2) Se bilag III og IV vedrørende FN's og Europarådets menneskerettighedsinstrumenter og ILO-konventionerne.

(3) Se bilag V og VI vedrørende medlemsstaternes forfatningsret og almindelige lovgivning om bekæmpelse af diskrimination på grund af race og etnisk oprindelse, religion og tro, handicap, alder og seksuel orientering.

(4) Belgien, Frankrig, Luxembourg og Sverige har ingen forfatningsmæssige bestemmelser, som dækker disse grunde. De spanske domstole har fortolket artikel 14, hvori det hedder, at "spaniere er lige for loven uden forskelsbehandling på grund af fødsel, race, køn, religion, overbevisning eller andre personlige eller sociale forhold eller omstændigheder" således, at den omfatter handicap. De italienske domstole har udledt en sådan grund af artikel 3, 4 og 38 i den italienske forfatning. Endelig har de nederlandske domstole fortolket artikel 1 i Nederlandenes forfatning, hvori det hedder, at "alle personer i Nederlandene behandles lige under de samme omstændigheder. Forskelsbehandling på grund af religion, tro, politisk overbevisning, race eller køn eller andre forhold er ikke tilladt", således, at den omfatter handicap.

(5) Artikel 14 i den spanske forfatning.

(6) De forfatningsmæssige bestemmelser i alle tre lande omfatter en underforstået ret til ikke at blive udsat for forskelsbehandling: Spanien - artikel 14, Nederlandene - artikel 1 og Finland - S5(2), som omtalt i præamblen.

(7) Se bilag II vedrørende relevante dokumenter udarbejdet af Den Europæiske Unions institutioner om forskelsbehandling på grundlag af handicap, race eller etnisk oprindelse, alder og seksuel orientering.

(8) EFT L 185 af 24.7.1996, s. 5.

(9) KOM(1999) 349, endelig udg.

(10) KOM(98) 459, endelig udg. af 14. juli 1998.

BILAG

I. Erklæringer og dokumenter fra Det Europæiske Fællesskabs institutioner og medlemsstaterne om grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder

II. Dokumenter fra Den Europæiske Unions institutioner om forskelsbehandling på grund af handicap, race eller etnisk oprindelse, alder og seksuel orientering

III. Tabel: De vigtigste af FN's og Europarådets menneskerettighedsinstrumenter, som EU-medlemsstaterne ikke er med i

IV. Tabel: Relevante ILO-konventioner

V. Tabel: Forfatningsmæssige bestemmelser om bekæmpelse af forskelsbehandling

VI. Tabel: Ikke-strafferetlige lovbestemmelser om bekæmpelse af forskelsbehandling

BILAG I

EU-erklæringer og andre dokumenter fra Det Europæiske Fællesskabs institutioner og medlemsstaterne om menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder

- Erklæring fra topmødet i Paris (19. og 20 oktober 1972).

- Dokument om den europæiske identitet (topmødet i København, 14. december 1973).

- Fælles erklæring om grundlæggende rettigheder (Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, 5. april 1977).

- Erklæring om demokrati (Det Europæiske Råd, København, 8. april 1978).

- Den Europæiske Fælles Akt (februar 1986).

- Erklæring om menneskerettigheder (udenrigsministrene forsamlet inden for rammerne af det europæiske politiske samarbejde og Rådet, 21. juli 1986).

- Erklæring om grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder (Europa-Parlamentet, 12. april 1989).

- Erklæring om menneskerettigheder (Det Europæiske Råd, Luxembourg, 28. og 29. juni 1991).

- Erklæring om menneskerettigheder, demokrati og udvikling (Rådet og medlemsstaterne forsamlet i Rådet, 28. november 1991).

- Traktaten om Den Europæiske Union (præambel, almindelige bestemmelser og særlige bestemmelser om unionsborgerskabet, udviklingssamarbejde, fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og samarbejde om retlige og indre anliggender).

- Beslutning af 10. februar 1994 om Den Europæiske Unions forfatning (Europa-Parlamentet). (EFT C 61 af 1994, s. 155). (Der er et bilag til denne beslutning: Udkast til Den Europæiske Unions forfatning af 1994, vedtaget af Europa-Parlamentets udvalg om institutionelle spørgsmål).

- Beslutning af 6. maj 1994 om kvinders frihedsrettigheder og grundlæggende rettigheder (Europa-Parlamentet).

- Meddelelse fra Kommissionen om hvorledes overholdelsen af de demokratiske principper og menneskerettighederne indgår i aftalerne mellem Fællesskabet og tredjelande (KOM(95) 216 af 23. maj 1995).

- Meddelelse fra Kommissionen - "Den Europæiske Union og de udenrigspolitiske aspekter af menneskerettighederne fra Rom til Maastricht-traktaten og i tiden fremover" (KOM(95) 567 af 22. november 1995).

- Beretning fra Kommissionen om gennemførelsen af foranstaltninger til fremme af menneskerettigheder og demokratisering (for året 1995). KOM(96) 672 endelig udg.

- Beslutning af 12. december 1996 om menneskerettighederne i verden 1995/1996 og Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik (Europa-Parlamentet).

- Beslutning om Kommissionens beretning om gennemførelsen af foranstaltninger til fremme af menneskerettigheder og demokratisering (for året 1995) (Europa-Parlamentet) (C4-0095/97).

- Amsterdam-traktaten (f.eks. artikel 2, 6, 7, 11, 46 og 49 i traktaten om Den Europæiske Union og artikel 12, 13, 17, 136, og 141 i traktaten om Det Europæiske Fællesskab).

- Beslutning af 19. december 1997 om oprettelse af en fælles koordineringsstruktur i Kommissionen med henblik på en fælles koordinering i spørgsmål vedrørende menneskerettigheder og demokratisering (Europa-Parlamentet) (A4-0393/97).

- Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Luxembourg, den 12.-13. december 1997.

- Beslutning om respekten for menneskerettigheder i Den Europæiske Union (1996) (Europa-Parlamentet) (A4-0034/98).

- Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Cardiff, den 15.-16. juni 1998.

- Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet af 12. marts 1998: Udfordringer i partnerskabet mellem Den Europæiske Union og AVS-staterne: demokratiets og retsstatens principper, menneskerettigheder og god regeringsførelse. KOM(98) 146 endelig udg.

- Fælles holdning af 25. maj 1998 fastlagt af Rådet på grundlag af artikel J.2 i traktaten om Den Europæiske Union vedrørende menneskerettigheder, demokratiske principper, retsstatsprincippet og god regeringsførelse i Afrika.

- Erklæring fra Den Europæiske Union vedtaget den 10. december 1998 i anledning af halvtredsåret for verdenserklæringen om menneskerettigheder.

- Rådets forordning (EF) nr. 975/1999 af 29. april 1999 om kravene til gennemførelsen af udviklingssamarbejdsaktioner, der bidrager til de generelle mål om udvikling og befæstelse af demokratiet og af retsstaten samt respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder (EFT L 120 af 8.5.1999).

- Rådets forordning (EF) nr. 976/1999 af 29. april 1999 om kravene til gennemførelsen af andre fællesskabsaktioner end udviklingssamarbejdsaktioner, der inden for rammerne af Fællesskabets samarbejdspolitik bidrager til at opnå de generelle mål om udvikling og befæstelse af demokratiet og af retsstaten samt respekt for menneskerettighederne og de gundlæggende frihedsrettigheder i tredjelande, (EFT L 120 af 8.5.1999).

- Barros Moura-betænkningen om menneskerettighederne i verden 1997-1998 og EU's politik på menneskerettighedsområdet A4-0410/98 (Europa-Parlamentet).

- Schaffner-betænkningen om respekten for menneskerettighederne i Den Europæiske Union i 1997 A4-0468/98 (Europa-Parlamentet).

- Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Køln (3. og 4. juli 1999) og særlig afgørelse om udarbejdelse af et charter om Den Europæiske Unions grundlæggende rettigheder.

BILAG II

Dokumenter fra Den Europæiske Unions institutioner om forskelsbehandling på grund af handicap, race eller etnisk oprindelse, alder og seksuel orientering

PERSONER MED HANDICAP

Resolutioner

Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet af 21. december 1981 om handicappedes sociale integration (EFT C 347 af 31.12.1981)

Resolution vedtaget af Rådet og undervisningsministrene, forsamlet i Rådet, den 31. maj 1990 vedrørende integration af handicappede børn og unge i almindelige uddannelsessystemer (EFT C 162 af 3.7.1990).

Europa-Parlamentets beslutning af 14. december 1995 om handicappedes menneskerettigheder (EFT C 17 af 22.1.1996).

Beslutning om handicappede menneskers rettigheder (A4-0391/96)

Beslutning om Kommissionens meddelelse om lige muligheder for handicappede (A4-0044/97).

Resolution vedtaget af Rådet og af repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer i Rådet den 20. december 1996 om lige muligheder for mennesker med handicap (EFT C 12 af 13.1.1997).

Rådets resolution af 17. juni 1999 om lige beskæftigelsesmuligheder for mennesker med handicap (EFT C 186 af 2.7.1999).

Afgørelser

Rådets afgørelse (88/231/EØF) af 18. april 1988 om iværksættelse af Fællesskabets andet handlingsprogram til fordel for handicappede (Helios) (EFT L 104 af 23.4.1988).

Rådets afgørelse (93/136/EØF) af 25. februar 1993 om fastlæggelse af Fællesskabets tredje handlingsprogram til fordel for handicappede (Helios II 1993-1996) (EFT L 234 af 17.9.1993).

Rådets beslutning (93/512/EØF) af 21. september 1993 om et fællesskabsinitiativ vedrørende teknologi for handicappede og ældre (Tide) (1993-1994) (EFT L 240 af 25.9.1993).

Henstillinger

Rådets henstilling (86/379/EØF) af 24. juli 1986 om beskæftigelsen af handicappede i Fællesskabet (EFT L 225 af 12.8.1986).

Beretninger

Kommissionens rapport til Europa-Parlamentet og Rådet om iværksættelsen og resultaterne af Helios-programmet (1988-1991) (SEK/92/1206 endelig udg.).

Beretning fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om evalueringen af Fællesskabets tredje handlingsprogram til fordel for handicappede (Helios II) (1993-1996)) (KOM(98) 0015 endelig udg.).

Konklusioner

Rådets konklusioner vedrørende beskæftigelsen af handicappede i Fællesskabet (EFT C 173 af 8.7.1989).

Meddelelser

Meddelelse fra Kommissionen om lige muligheder for handicappede - En ny handicapstrategi for Det Europæiske Fællesskab (KOM(96) 406 endelig udg.)

RACE ELLER ETNISK OPRINDELSE

Resolutioner

Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 29. maj 1990 om bekæmpelse af racisme og fremmedhad (EFT C 157 af 27.6.1990).

Beslutning om racisme og fremmedhad og antisemitisme (Europa-Parlamentet B4-0261/94).

Beslutning om racisme, fremmedhad og antisemitisme (Europa-Parlamentet B4-1239/95).

Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet, den 5. oktober 1995 vedrørende bekæmpelse af racisme og fremmedhad i forbindelse med beskæftigelse og sociale anliggender (EFT C 296 af 10.11.1995).

Resolution vedtaget af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet, den 23. juli 1996 om Det Europæiske År mod Racisme (1997) (EFT C 237 af 15.8.1996).

Beslutning om racisme, fremmedhad og antisemitisme og om resultaterne af Det Europæiske År mod Racisme (1997) (EFT C 56 af 23.2.1998).

Erklæringer

Fælles erklæring af 1986 om bekæmpelse af racisme og fremmedhad - Europa-Parlamentet, Rådet og repræsentanterne for medlemsstaterne, forsamlet i Rådet, og Kommissionen (EFT C 158 af 25.6.1986)

Erklæring om antisemitisme, racisme og fremmedhad (Det Europæiske Råd i Dublin, 25. og 26. juni 1990).

Erklæring om racisme og fremmedhad (Det Europæiske Råd i Maastricht, 9. og 10. december 1991).

Arbejdsmarkedets parters fælles erklæring om forebyggelse af racediskrimination og fremmedhad og fremme af ligebehandling på arbejdspladsen (oktober 1995).

Erklæring fremsat af Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 24. november 1997 om bekæmpelse af racisme, fremmedhad og antisemitisme på alle områder, der vedrører de unge (EFT C 368 af 5.12.1997).

Erklæring fra Rådet og repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer, forsamlet i Rådet den 16. december 1997 om respekt for forskellene mellem mennesker og kampen mod racisme og fremmedhad (EFT C 1 af 3.1.1998).

Forordninger

Rådets forordning (EF) nr. 1035/97 af 2. juni 1997 om oprettelse af et europæisk observatorium for racisme og fremmedhad (EFT L 151 af 10.6.1997).

Det Europæiske Råds konklusioner

Konklusioner fra Det Europæiske Råd på Korfu, 24.-25. juni 1994, om racisme og fremmedhad.

Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Essen, 9.-10. december 1994, om racisme og fremmedhad.

Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Cannes, 25.-26. juni 1995, om racisme og fremmedhad.

Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Madrid, 15.-16. december 1995, om racisme og fremmedhad.

Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Firenze, 21.-22. juni 1996, om racisme og fremmedhad.

Konklusioner fra Det Europæiske Råd i Dublin, 13.-14. december 1996, om racisme og fremmedhad.

Meddelelser

Beslutning om Kommissionens meddelelse om racisme, fremmedhad og antisemitisme og forslag til Rådets afgørelse om udpegning af 1997 som Det Europæiske År mod Racisme (KOM(95) 653 endelig udg.).

Beslutning om meddelelse fra Kommissionen "Handlingsplan mod racisme" (KOM(98) 183 endelig udg.).

Andet

Fælles aktion af 15. juli 1996 vedtaget af Rådet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om bekæmpelse af racisme og fremmedhad (EFT L 185 af 24.7.1996).

Rapporter fra Den Rådgivende Kommission for bekæmpelse af racisme og fremmedhad (Kahn-kommissionen), udarbejdet til Det Europæiske Råd i Essen, Cannes, Madrid og Firenze.

ALDER

Henstillinger

Rådets henstilling af 10. december 1982 om principperne for Fællesskabets politik vedrørende pensionsalder (EFT L 357 af 18.12.1982).

Rapporter

Rapport fra Kommissionen til Rådet om gennemførelsen af Rådets henstilling af 10. december 1982 om principperne for Fællesskabets politik vedrørende pensionsalder (KOM(86) 365 endelig udg.).

Beretning fra Kommissionen om anvendelsen i medlemsstaterne af Rådets henstilling 82/857/EØF af 10. december 1982 om principperne for Fællesskabets politik vedrørende pensionsalder (SEK/92/2288 endelig udg.).

SEKSUEL ORIENTERING

Beslutninger

Beslutning om diskriminering på arbejdspladsen på grund af seksuelle tilbøjeligheder (EFT C 104 af 16.4.1984).

Beslutning om diskriminering af transseksuelle (EFT C 256 af 9.10.1989).

Beslutning om ligeberettigelse for bøsser og lesbiske i EF (EFT C 61 af 28.2.1994).

Erklæringer

Rådets erklæring af 19. december 1991 om iværksættelse af Kommissionens henstilling om beskyttelse af kvinders og mænds værdighed på arbejdspladsen, herunder en adfærdskodeks med henblik på bekæmpelse af seksuel chikane (EFT C 27 af 4.2.1992).

BILAG III

De vigtigste af FN's og Europarådets menneskerettighedsinstrumenter, som EU-medlemsstaterne ikke er med i ("Leading by Example: A Human Rights Agenda for the European Union for the Year 2000"(1))

>TABELPOSITION>

De Forenede Nationer

1. International konvention af 16. december 1966 om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder.

2. International kovention af 16. december 1966 om borgerlige og politiske rettigheder med tilhørende valgfri protokol.

3. Konvention af 18. december 1979 om afskaffelse af alle former for diskrimination imod kvinder.

4. FN-konvention af 20. november 1989 om barnets rettigheder.

5. Konvention af 10. december 1984 mod tortur og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.

6. International konvention af 21. december 1965 om afskaffelse af alle former for racediskrimination.

7. Valgfri protokol til den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder.

8. Anden valgfri protokol af 15. december 1989 til den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder, der sigter mod afskaffelse af dødsstraf.

Europarådet

9. Protokol nr. 2 til Europarådets konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, ved hvilken menneskerettighedsdomstolen tillægges kompetence til at fremkomme med rådgivende udtalelser, samt af protokol nr. 3 til samme konvention, ved hvilken konventionens artikel 29, 30 og 34 ændres.

10. Tillægsprotokol til konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (bl.a. om retten til uforstyrret nydelse af sin ejendom, retten til uddannelse, retten til ytringsfrihed og fri meningstilkendegivelse og anvendelsen af konventionen på medlemsstaternes område).

11. Protokol nr. 4 til konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, ved hvilken der sikres visse rettigheder og frihedsrettigheder ud over de i konventionen og i protokol nr. 1 til denne indeholdte bestemmelser.

12. Protokol nr. 6 til konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder vedrørende afskaffelsen af dødsstraf.

13. Protokol nr. 7 til konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder om tilføjelse af visse yderligere rettigheder.

14. Protokol nr. 9 til konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder vedrørende Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols jurisdiktion.

15. Protokol nr. 10 til konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder vedrørende ændring af konventionens artikel 32 med henblik på nedsættelse af det deri anførte flertal på to tredjedele.

16. Protokol nr. 11 af 11. maj 1994 til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder vedrørende omstrukturering af konventionens kontrolsystem.

17. Europæisk overenskomst af 6. maj 1969 om personer, der deltager i procesførelse ved Den Europæiske Kommission og Domstol for Menneskerettigheder.

18. Europæisk overenskomst om personer, der deltager i procesførelse ved Den Europæiske Kommission og Domstol for Menneskerettigheder (vedrørende visse immuniteter og faciliteter for personer, der deltager i procesførelse ved Den Europæiske Kommission og Domstol for Menneskerettigheder i relation til protokol nr. 11).

19. Europarådskonvention af 26. marts 1987 til forebyggelse af tortur og umenneskelig eller vanærende behandling eller straf.

20. Protokol nr. 1 til konventionen til forebyggelse af tortur og umenneskelig eller vanærende behandling eller straf (vedrørende konventionenes tiltrædelse af lande, der ikke er medlemmer af Europarådet).

21. Protokol nr. 2 til konventionen til forebyggelse af tortur og umenneskelig eller vanærende behandling eller straf (vedrørende fornyelse af medlemskab af Den Europæiske Komité til Forebyggelse af Tortur).

22. Den europæiske socialpagt af 18. oktober 1961.

23. Tillægsprotokol af 5. maj 1988 til den europæiske socialpagt.

24. Protokol om ændring af den europæiske socialpagt (vedrørende foranstaltninger med henblik på at forbedre tilsynsordningen).

25. Tillægsprotokol til den europæiske socialpagt vedrørende et system for kollektive klager.

26. Den europæiske socialpagt (revideret).

27. Europæisk pagt om regionale sprog og mindretalssprog.

28. Europarådets rammekonvention af 1. februar 1995 om beskyttelse af nationale mindretal.

(1) Et projekt under Det Europæiske Universitetsinstitut finansieret af Europa-Kommissionen, i anledning af 50-årsdagen for Verdenserklæringen om Menneskerettigheder - oktober 1998.

BILAG IV

Relevante ILO-konventioner

>TABELPOSITION>

ILO-KONVENTIONER

- ILO-konvention nr. 111 om forskelsbehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, 1958.

- ILO-konvention nr. 142 om erhvervsvejledning og erhvervsuddannelse 1975.

- ILO-konvention nr. 159 om erhvervsmæssig revalidering og beskæftigelse af handicappede, 1985.

BILAG V

Forfatningsmæssige bestemmelser om bekæmpelse af forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, handicap((De fleste medlemsstater opererer med generelle forfatningsmæssige bestemmelser om integrering af personer med handicap, men disse er ikke nævnt i tabellen.)), alder eller seksuel orientering

>TABELPOSITION>

BILAG VI

Ikke-strafferetlige lovbestemmelser om bekæmpelse af forskelsbehandling på grund af race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, handicap((Kun lovgivning, som direkte forbyder forskelsbehandling af handicappede, er nævnt i tabellen. Hvad angår handicappedes integration opererer flere medlemsstater med obligatoriske beskæftigelses- eller kvoteordninger (Tyskland, Grækenland, Spanien, Italien, Luxembourg, Nederlandene og Østrig), medens andre opererer med tilskud til arbejdsgivere.)), alder og seksuel orientering

>TABELPOSITION>