DA Den Europæiske Unions Tidende L 269/30

KOMMISSIONENS BESLUTNING

af 2. august 2004

om den statsstøtte, som Frankrig har ydet France Télécom

(meddelt under nummer K(2004) 3061)

(Kun den franske udgave er autentisk)

(EØS-relevant tekst)

(2005/709/EF)

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR —

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 88, stk. 2, første afsnit,

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, særlig artikel 62, stk. 1, litra a),

efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med disse artikler (1), under hensyntagen til disse bemærkninger og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFORLØB

(1) Kommissionen meddelte i sit brev af 31. januar 2003 Frankrig, at Kommissionen havde besluttet at indlede den i EF-traktatens artikel 88, stk. 2, omhandlede formelle undersøgelsesprocedure (herefter benævnt »indledningsbeslutningen«) angående de finansielle foranstaltninger, som de franske myndigheder havde indført til fordel for France Télécom (herefter benævnt »FT« eller »selskabet«), og erhvervsskatteordningen for denne operatør. Beskrivelsen af, hvorfor proceduren blev indledt, gentages ikke i nærværende beslutning (2).

(2) Indledningsbeslutningen blev meddelt Frankrig den 31. januar 2003. Efter rettelse af visse fejl blev der fremsendt en ændringsskrivelse til Frankrig den 7. marts 2003.

(3) Frankrig sendte Kommissionen yderligere oplysninger i sine breve af 4. april 2003, 15. maj 2003 og 29. januar 2004.

(4) Kommissionens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (3). Kommissionen opfordrede interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til de pågældende foranstaltninger.

(5) Kommissionen modtog følgende bemærkninger herom fra forskellige interesserede tredjeparter: — 21. marts 2003: bemærkninger fra Cable and Wireless plc og Cable and Wireless SA — 11. april 2003: bemærkninger fra Cegetel — 10. april 2003: bemærkninger fra Afors Télécom — 11. april 2003: bemærkninger fra LD Com — 11. april 2003: bemærkninger fra A (4) — 10. april 2003: bemærkninger fra Tiscali — 11. april 2003: bemærkninger fra WorldCom France — 11. april 2003: bemærkninger fra B (4) — 11. april 2003: bemærkninger fra Bouygues SA og Bouygues Télécom (BT) (5) — 14. april 2003: bemærkninger fra Telecom Italia — 14. april 2003: bemærkninger fra C (4) — 29. april 2003: bemærkninger fra B — 30. april 2003: bemærkninger fra LD Com (6).

(6) Kommissionen sendte Frankrig disse bemærkninger den 16. maj 2003, så landet kunne kommentere dem.

(7) De franske myndigheder fremlagde deres bemærkninger i breve af 30. juni 2003 og 29. juli 2003.

(8) Kommissionen har modtaget yderligere oplysninger og dokumenter fra nedenstående tredjeparter: — 23. juni 2003: brev fra LD Com — 25. juni 2003: brev fra D (4) — 27. oktober 2003: brev fra MCI — 16. oktober 2003: brev fra ECTA — 25. juni 2003: brev fra E (4) — 7. januar 2004: brev fra BT — 16. januar 2004: brev fra BT — 19. marts 2004: brev fra FT — 5. april 2004: brev fra Tiscali — 17. maj 2004: brev fra LD Com — 26. maj 2004: brev fra BT — 22. juni 2004: brev fra FT — 30. juni 2004: fax fra FT — 2. juli 2004: fax fra FT — 16. juli 2004: fax fra BT.

(9) Kommissionen anmodede de franske myndigheder om supplerende forklaringer i sine breve af følgende datoer: — 11. september 2003 (svar modtaget fra de franske myndigheder den 20. oktober 2003) — 11. november 2003 (svar modtaget fra de franske myndigheder den 4. december 2003) — 12. januar 2004 (svar modtaget fra de franske myndigheder den 21. januar 2004) — 2. februar 2004 (svar modtaget fra de franske myndigheder den 16. februar 2004) — 1. juni 2004 (svar modtaget fra de franske myndigheder på mødet den 16. juni 2004).

(10) Kommissionen videresendte den 3. maj 2004 og den 14. juni 2004 de i betragtning 8 nævnte breve til de franske myndigheder.

(11) Kommissionen har hørt repræsentanter for forskellige tredjeparter på møder undervejs i proceduren.

(12) Kommissionen holdt møder med de franske myndigheder og FT den 22. januar 2004 og den 16. og 23. juni 2004.

(13) De franske myndigheder forelagde den 5. juli 2004 Kommissionen en række nye beregninger pr. fax vedrørende den særlige erhvervsskatteordning. Den 13., 15. og 16. juli 2004 fremsendte de franske myndigheder yderligere bemærkninger til Kommissionen.

II. BESKRIVELSE

(14) Nærværende beslutning omfatter som angivet i indledningsbeslutningen kun den særlige erhvervsskatteordning, der gælder for FT.

(15) Da den foranstaltning, der undersøges, allerede er gennemgået i detaljer i indledningsbeslutningen (7), medtages beskrivelsen heraf kun i nærværende beslutning i det omfang, det er nødvendigt.

(16) Indtil 1990 blev de aktiviteter, som FT i dag står for, varetaget af en styrelse i det ministerium, der har ansvaret for post- og teleområdet. Som statsligt forvaltningsorgan skulle den daværende teleadministration, Direction Générale des Télécommunications, ikke betale følgende skatter: i) erhvervsskat, ii) ejendomsskat på bygninger og anden fast ejendom og iii) selskabsskat (8). Administrationen var opført på statsbudgettet, den gav et stort overskud og skulle bidrage til det overordnede budget med en del af sit driftsoverskud samt betale forskellige afgifter til finansiering af særlige foranstaltninger.

(17) Ved lov nr. 90-568 af 2. juli 1990 om tilrettelæggelse af offentlige post- og teletjenester blev den tidligere post- og teleadministration splittet op i to særskilte offentligretlige selskaber (La Poste og FT) med selvstændig økonomi og underlagt almindelig erhvervsret. Denne opsplitning burde have medført, at de almindelige beskatningsregler gjaldt for de to selskaber. I artikel 1654 i den franske skattelov (Code général des impôts) foreskrives således, at: »Offentlige virksomheder, statslige industri- eller handelsselskaber og delvist stats- eller lokalmyndighedsejede virksomheder skal afholde de samme skatter og afgifter på almenretlige vilkår, som gælder for privatretlige selskaber, der udøver de samme aktiviteter«. FT skulle derfor være beskattet efter almindeligt gældende regler fra selskabets oprettelse den 1. januar 1991 (artikel 1 i lov nr. 90-568 af 2. juli 1990). I modstrid med dette princip, som tilmed bekræftes i lov nr. 90-568 (9), fritog lovgiverne FT fra de almindelige beskatningsregler (artikel 18-21 i lov nr. 90-568) via to ordninger, en »overgangsordning« fra 1. januar 1991 til 1. januar 1994, efterfulgt af en tidsubegrænset »permanent« ordning gældende fra 1. januar 1994: — 1991-1993: I henhold til artikel 19 i lov nr. 90-568 skulle FT i perioden fra 1. januar 1991 til 1. januar 1994 kun betale de skatter og afgifter, som reelt afholdtes af staten. Derfor skulle FT i denne periode ligesom staten ikke betale skatter såsom erhvervsskat, ejendomsskat og selskabsskat. I samme periode skulle FT i henhold til samme artikel bidrage til statsbudgettet (navnlig civile forsknings- og udviklingsudgifter) via »en afgift til det almindelige budget«. Dette bidrag blev hvert år fastlagt i finansloven inden for en bestemt beløbsramme (10). — 1994-2003: I henhold til lov nr. 90-568 (artikel 18) og skattelovens artikel 1654 var FT fra 1. januar 1994 underlagt de almindelige beskatningsregler, undtagen hvad angik direkte lokalskatter (ejendomsskat, erhvervsskat), hvor lov nr. 90-568 fastlagde særlige vilkår for satser, beskatningsgrundlag og de nærmere beskatningsregler. Ifølge de franske myndigheders første overslag beløb den fordel, som FT havde af den særlige erhvervsskatteordning, sig til ca. 198 mio. EUR om året (11). Ifølge de tal, som de franske myndigheder senere har fremlagt, skulle tallet dog være lavere (se nedenstående betragtning 54 ff). Denne tidsubegrænsede særlige erhvervsskatteordning blev afskaffet som led i finansloven for 2003 (12).

III. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

(18) De bemærkninger, der er modtaget fra de interesserede parter, gentager blot de argumenter, som Kommissionen fremsatte i indledningsbeslutningen. De er derfor ikke medtaget i nærværende beslutning.

IV. BEMÆRKNINGER FRA DE FRANSKE MYNDIGHEDER

(19) De franske myndigheders argumentation fokuserer på et grundlæggende forhold, nemlig at den særordning, staten indførte for FT, ikke gav selskabet nogen fordel. De franske myndigheder erkender, at der gjaldt en særordning for erhvervsbeskatningen af FT fra 1991 til 2002, men efter deres opfattelse indebar denne ordning ingen fordel for selskabet, ligesom den ikke indvirkede på de offentlige midler, da FT blev overbeskattet i forhold til de almindelige regler. De franske myndigheder når frem til denne konklusion ud fra følgende tre punkter: — Fra 1991 til 1993 skulle FT betale en afgift til det almindelige budget, som ifølge de franske myndigheder kan anses for svarende til erhvervsskatten og tilmed udgør et højere beløb end den. — De franske myndigheder fastholder, at lov nr. 90-568 »en gang for alle« indførte en særbeskatningsordning for FT fra 1991 til 2003. De mener, at der bør foretages en samlet beregning af den fordel, som ordningen indebar for FT i hele perioden 1991-2003. Dermed kan FT’s »overbeskatning« i ét år efter deres mening opveje selskabets »underbeskatning« i et andet år. — Ifølge de franske myndigheder er der en klar sammenhæng mellem, hvordan selskabet beskattes, hvad angår erhvervsskat og selskabsskat; derfor bør man anlægge en samlet betragtning af de forskellige elementer i FT’s beskatning over hele perioden 1991-2003. Eftersom erhvervsskatten indgår i beregningen af beskatningsgrundlaget, vil det, hvis man retter på en eventuel underbeskatning i erhvervsskatten, være nødvendigt samtidig at sænke det beløb, der skal betales i selskabsskat.

(20) For det andet fastholder de franske myndigheder, at den pågældende foranstaltning skal betragtes som en eksisterende foranstaltning. På de møder med Kommissionen, som blev afholdt den 16. og 23. juni 2004, rejste de franske myndigheder tvivl om de beregninger, som de selv tidligere havde forelagt Kommissionen angående forskellen mellem den erhvervsskat, FT havde betalt, og den, selskabet skulle have betalt, hvis det havde været underlagt de almindelige regler. Det skulle ifølge de franske myndigheder være umuligt at beregne præcist, hvor meget erhvervsskatten for FT efter 1994 havde været for lav. Kommissionen bør derfor efter de franske myndigheders mening ikke tage stilling til dette spørgsmål. De franske myndigheder forelagde i deres skrivelse af 5. juli 2004 Kommissionen en række nye beregninger (udarbejdet af FT selv), som de på ingen måde hævdede skulle være mere præcise eller nøjagtige end de tidligere fremlagte, men som blot skulle vise, at det var umuligt at foretage en nøjagtig opgørelse af, hvilken fordel FT havde haft af den særlige erhvervsskatteordning fra 1994.

V. VURDERING AF STØTTEFORANSTALTNINGEN

(21) I henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet i det omfang, den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. I indledningsbeslutningen konstaterede Kommissionen, at ordningen syntes at opfylde alle kriterierne i EF-traktatens artikel 87, stk. 1, for at kunne blive betragtet som statsstøtte. Beslutningens analyse gennemgås ikke igen, bortset fra de vigtigste konklusioner (13): — FT nød godt af en særlig erhvervsskatteordning (indført ved artikel 18-21 i lov nr. 90-568). — Denne særordning kunne indebære en fordel for selskabet (ifølge de franske myndigheders egen vurdering). — De særbestemmelser, som gjaldt for FT’s erhvervsbeskatning, blev indført af det franske parlament ved en lov, som blev bekendtgjort af præsidenten, hvilket ikke efterlader nogen tvivl om ansvaret for denne statsforanstaltning. — Hvis FT betalte mindre i skat end almindeligt beskattede virksomheder, ville det indvirke på de offentlige midler. — Eftersom FT driver virksomhed i en meget konkurrencepræget sektor, nemlig telesektoren, vil de fordele, som FT har, fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene. — Eftersom FT driver virksomhed på markeder, som i stigende grad er blevet liberaliseret siden slutningen af 1980'erne, kan enhver fordel, som staten giver FT, komme til at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

1. Årene 1991-1993

(22) Hvis man skal analysere erhvervsskatteordningen i perioden 1991-1993, må man undersøge de franske myndigheders første argument om, at den afgift til det almindelige budget, som FT betalte fra 1991 til 1993, var af fiskal art og dermed kan opfattes som betaling af erhvervsskat under særlige vilkår. I den forbindelse bemærker Kommissionen, at man i henhold til retspraksis ikke kan nægte, at der i et tilfælde er tale om støtte, fordi en virksomhed, der begunstiges via en fiskal ordning, i anden forbindelse er underlagt tungere skattebyrder (14). Hver beskatningstype hviler således på sin egen logik og sine egne forudsætninger.

(23) Hvad angår at afgiften skulle være af fiskal art, understreger Kommissionen indledningsvis, at afgiften ikke i loven har nogen udtrykkelig forbindelse med erhvervsskatten. Det angives intetsteds i loven, at afgiften skulle træde i stedet for erhvervsskatten. Afgiften blev heller ikke beregnet ud fra de samme parametre som erhvervsskatten.

(24) Kommissionen bemærkede i øvrigt i indledningsbeslutningen, at det faste beløb, som FT betalte til staten som bidrag til det almindelige budget, svarede til det overskud, som post- og teleadministrationen indbetalte til staten i 1989 og 1990. Efter Kommissionens mening har dette beløb således nærmere karakter af en andel i FT’s driftsoverskud end en særskat, som skal gøre det ud for erhvervsskat.

(25) Før 1990, hvor FT’s aktiviteter stadig blev varetaget af post- og teleadministrationen, var der overskud på administrationens budget. For at dække underskuddet på det almindelige statsbudget blev administrationens budget underlagt en afgift til det almindelige budget, som skulle trækkes i driftsoverskuddet, hvortil senere kom en række andre afgifter til finansiering af særlige foranstaltninger. I 1988 gav regeringen tilsagn om, at bidraget fra administrationsenhedens budget til det almindelige budget frem til 1992 ville blive holdt nede på 13,7 mia. FRF for 1989 og 14 mia. FRF for 1990. I lov nr. 90-568 blev der taget udgangspunkt i dette beløb ved fastsættelsen af den afgift, FT skulle betale til det almindelige budget i 1991, 1992 og 1993 (15).

(26) De træk, som karakteriserer denne afgift (et fast årligt beløb fastlagt ud fra selskabets tidligere driftsresultat), hænger i øvrigt ikke sammen med de traditionelle beskatningsregler.

(27) I betragtning af afgiftens forhistorie og fastlæggelsesmåde er der således nærmere tale om en andel i driftsoverskuddet.

(28) Selv om afgiften ikke udtrykkeligt har forbindelse med erhvervsskatten, er den dog et led i FT’s særbeskatningsordning. Det hedder således i lov nr. 90-568, i kapitlet »Beskatning« i samme artikel, at FT ikke skal svare skat (ud over de af staten afholdte skatter), at selskabet skal betale denne afgift til det almindelige budget, og at disse to bestemmelser finder anvendelse i samme periode (1. januar 1991 til 1. januar 1994).

(29) Afgiften indeholder desuden skattelignende elementer, idet der er tale om et absolut pengebeløb, som staten eller en anden offentlig myndighed opkræver uden modydelse. Endelig er afgiften en kilde til statsmidler.

(30) Hensigten med lovens artikel 19 var således tilsyneladende at fastsætte en overgangsperiode på tre år, hvor FT fortsat indbetalte de samme beløb til staten som tidligere i form af andele i selskabets driftsoverskud og samtidig blev friholdt for at betale skatter (ud over de af staten afholdte). Hvis FT uden videre var blevet underlagt almindelige beskatningsregler, ville det bl.a. have medført, at selskabet skulle betale lokalskatter (til lokale myndigheder og ikke til statens almindelige budget som erhvervsskatten), hvilket kunne føre til et fald i FT’s bidrag til statsbudgettet (medmindre der samtidig blev indført en ny ordning om indbetaling af en andel af selskabets driftsresultat).

(31) Det kan altså konkluderes, at den afgift, som FT skulle svare til det almindelige budget fra 1991 til 1993, var en flertydig størrelse, som til dels var af fiskal art og til dels en andel i selskabets driftsresultat, idet afgiften i en overgangsperiode på tre år var med til at sikre, at selskabet indbetalte et beløb til staten, der svarede til det, selskabet skulle have indbetalt, hvis det var underlagt almenretlige skatteregler, samt et yderligere beløb svarende til en andel af driftsresultatet. Den særlige afgift, som FT indbetalte til staten i perioden 1991-1993, opfyldte med andre ord to funktioner: Den gjorde det både ud for betaling af forskellige skatter og — for den overskydende dels vedkommende — for afkast af selskabets drift til staten som investor.

(32) På baggrund af ovenstående (navnlig afgiftens delvist fiskale art og koblingen mellem afgiften og den særlige beskatningsordning for selskabet) konkluderer Kommissionen, uagtet at afgiften ikke udtrykkeligt i henhold til lovens ordlyd skal betragtes som en indirekte erhvervsskat, at afgiften i årene 1991 til 1993 udgjorde både betaling af skat, herunder navnlig erhvervsskat, og — for den overskydende dels vedkommende — afkast af selskabets drift til staten som investor.

(33) I den forbindelse bør det tilføjes, at afgiften i 1991-1993 ifølge oplysningerne fra de franske myndigheder oversteg den skat, som FT skulle have betalt, hvis selskabet havde været underlagt almindelig erhvervs- og selskabsskat. Heraf følger, at det i denne periode ikke var nogen fordel for FT at være fritaget for erhvervsskat. Kommissionen må dog minde om, at FT i 1991-1993 kun skulle betale de skatter og afgifter, som reelt blev afholdt af staten (så selskabet f.eks. ikke indbetalte ejendomsskat). For at sikre sig, at den pågældende afgift i stedet for den erhvervsskat, som selskabet blev friholdt for, ikke gav FT nogen skattefordel, spurgte Kommissionen derfor de franske myndigheder, om afgiften oversteg samtlige skatter, som FT skulle have betalt, hvis selskabet havde været underlagt almindelige regler (og ikke kun erhvervs- og selskabsskatten) (16). På møderne med Kommissionen den 16. og 23. juni 2004 bekræftede de franske myndigheder, at afgiften faktisk oversteg samtlige andre skatter. Derfor er det Kommissionens vurdering, at FT ikke havde nogen fordel i perioden 1991-1993, idet selskabet skulle betale en blandet særafgift, som både modsvarede de forskellige skatter og — for det overskydende beløbs vedkommende — en andel af driftsresultatet, og som oversteg de samlede skatter og afgifter, som FT blev friholdt for.

2. Årene 1994-2003

(34) Hvis man skal analysere erhvervsskatteordningen i perioden 1994-2003, må man undersøge de franske myndigheders andet og tredje argument.

(35) De franske myndigheder fastholder, at lov nr. 90-568 »en gang for alle« indførte en særbeskatningsordning for FT fra 1991 til 2002. De mener, at der bør foretages en samlet beregning af den fordel, som ordningen kunne indebære for FT i hele perioden 1991-2002. Dermed kan FT’s »overbeskatning« i ét år efter deres mening opveje selskabets »underbeskatning« i et andet år. De franske myndigheder hævder nærmere bestemt, at underbeskatningen af FT i perioden med den »permanente« ordning (1. januar 1994-1. januar 2003) opvejes af en overbeskatning (som følge af den afgift, der skulle betales) i »overgangsperioden« (1. januar 1991-31. december 1993). Det afgiftsbeløb, som FT indbetalte til staten i 1991, 1992 og 1993, hævdes at have været så meget højere, end den almindelige beskatning ville have været, at det opvejer den fordel, FT måtte have fået som led i den »permanente« periodes særlige erhvervsskatteordning.

(36) Dette argument kan Kommissionen ikke tilslutte sig. Lov nr. 90-568 etablerede to klart adskilte beskatningsordninger: — (en »overgangsordning« fra 1991 til 1994, hvor FT var friholdt for alle andre end de af staten afholdte skatter og skulle betale staten et årligt engangsbeløb som »afgift til det almindelige budget« — efter 1994, en såkaldt permanent ordning (loven indeholdt ingen udløbsdato for ordningen, og der skulle en ny lov i 2003 til for at afskaffe ordningen); som led i denne ordning var FT underlagt almenretlige beskatningsregler, undtagen hvad angår ejendomsskat og erhvervsskat, hvor der var fastlagt særlige vilkår.

(37) I henhold til retspraksis kan en støtte, der ydes til en virksomhed, ikke »opvejes« af andre særbeløb, som opkræves fra samme virksomhed i anden sammenhæng. Domstolen tillod således ikke, at en nedsættelse i visse virksomheders socialbidrag til familietilskud blev »opvejet« af et tillægsbidrag, som de samme virksomheder skulle betale til arbejdsløshedsforsikring (17).

(38) I medfør af denne retspraksis kan Kommissionen ikke godtage, at »underbeskatningen« af FT hvad angår erhvervsskat fra 1994, skulle kunne opvejes af den særafgift, som FT betalte i 1991–1994, og som ikke udtrykkeligt havde forbindelse til erhvervsskatten. Lov nr. 90-568 indeholder således, som Kommissionen tidligere har påpeget, ingen angivelse af, at særafgiften skulle træde i stedet for erhvervsskatten. Afgiften blev heller ikke beregnet ud fra de samme parametre som erhvervsskatten, men ud fra det overskud, som post- og teleadministrationen indbetalte til staten i 1989 og 1990. I betragtning af afgiftens forhistorie og fastlæggelsesmåde er der således nærmere tale om en andel i driftsoverskuddet end om en særskat, som skal gøre det ud for erhvervsskat. Disse faktorer ville sædvanligvis få Kommissionen til at afvise enhver udligning og vurdere, at friholdelsen for erhvervsskat i »overgangsperioden« også udgjorde en særlig fordel, som selskabet havde fået.

(39) Kommissionen medgav rent undtagelsesvist, at den afgift, som selskabet betalte i 1991-1993, også kunne gøre det ud for betaling af erhvervsskat. I betragtning af, hvor tvetydig denne afgift var med sin tilsyneladende sammenhæng med den særlige beskatningsordning for FT (18), at afgiften var højere end en almindelig beskatning ville have været, og at der var tale om en midlertidig ordning, har Kommissionen derfor besluttet at lade tvivlen komme selskabet til gode og anerkende, at afgiften til dels var af fiskal art, og at den også gjorde det ud for afholdelse af skat. Ikke desto mindre kan den del af afgiften, som måtte overstige almindeligvis gældende beskatning, kun betragtes som investeringsafkast, og dermed er der intet retsgrundlag for at foretage en modregning. Hvis de beløb, som FT betalte som afgift af driftsoverskuddet, modregnes i den erhvervsskattemæssige underbeskatning af FT, vil det således medføre en sammenblanding af forskelligartede afgifter (skattebegunstigelser over for indtægter af formueretlig art), hvilket er helt uantageligt.

(40) Endelig mærker Kommissionen sig, at der intetsteds i lov nr. 90-568 angives, at underbeskatningen af FT fra og med 1994 skulle udlignes ved en overbeskatning af selskabet i 1991-1994. En samlet beregning som foreslået af de franske myndigheder vil imidlertid indebære, at den overbeskatning, FT betalte i »overgangsperioden«, nu med tilbagevirkende kraft omdefineres som en forskudsskat, der skulle godskrives i de efterfølgende år, hvilket på ingen måde fremgik som hensigten i lov nr. 90-568, hvori de to ordninger blev indført. Når de franske myndigheder nu mener, at man skal modregne forskellige typer indeholdelser (den blandede særafgift, som både omfatter skat og afkast, og den erhvervsskattemæssige underbeskatning af FT) i to forskellige perioder, så kan det på ingen måde henføres til almindelige franske beskatningsregler, men kun til en efterrationalisering, der skal forhindre, at den støtte, der er ydet til FT, skal tilbagebetales.

(41) Det kan således konkluderes, at Kommissionen ikke kan godtage de franske myndigheders andet argument om, at der skal foretages en samlet beregning af den fordel, FT havde af særbeskatningsordningen i hele perioden 1991-2002.

(42) Derfor var forskellen mellem den erhvervsskat, som FT reelt betalte, og den, selskabet skulle have betalt efter almindelige beskatningsregler, fra 1. januar 1994 til 1. januar 2003, statsstøtte, eftersom den udgjorde en fordel for FT, som blev ydet ved hjælp af midler, som ellers ville have indgået i statsbudgettet.

(43) Kommissionen kan heller ikke godtage argumentet om, at erhvervsskatten indgår i beregningen af beskatningsgrundlaget, og at en korrektion af en eventuel erhvervsskattemæssig underbeskatning bør ledsages af en nedsættelse af selskabsskatten, fordi der skulle være en ubrydelig sammenhæng mellem selskabets erhvervsskat og selskabsskat.

(44) Dette argument er faktisk allerede blevet afvist af Domstolen, idet: »… Kommissionen i sine beslutninger om tilbagesøgning af statsstøtte ikke skal beregne skattebetalingens konsekvenser for det støttebeløb, der søges tilbagebetalt, idet en sådan beregning falder ind under anvendelsesområdet for national ret, men kun angive det bruttobeløb, der skal tilbagesøges. Dette er ikke til hinder for, at de nationale myndigheder ved tilbagesøgningen eventuelt foretager fradrag af visse beløb fra det beløb, der skal tilbagesøges, i henhold til de nationale regler, når blot anvendelsen af disse nationale regler ikke i praksis umuliggør en sådan tilbagesøgning eller indebærer en forskelsbehandling i forhold til tilsvarende sager, som national ret finder anvendelse på« (19).

VI. NY STØTTE

(45) Hvad angår støttens art, fastholder Kommissionen sin foreløbige konklusion i indledningsbeslutningen om, at støtten er at betragte som ny støtte. Ordningen med friholdelse for erhvervsskat blev indført ved lov i 1990 (dvs. efter traktatens ikrafttrædelse) netop for at undgå, at oprettelsen af FT som offentlig tjenesteoperatør skulle medføre, at selskabet blev beskattet efter almindelige regler. Fra 1988 blev der i øvrigt påbegyndt en gradvis liberalisering af telesektoren. Da FT fra og med 1994 drog fordel af støtte i forbindelse med den særlige erhvervsskatteordning, og da de markeder, som FT drev virksomhed på, på dette tidspunkt i hvert fald til dels var konkurrencebaserede (20), må Kommissionen konkludere, at den pågældende foranstaltning udgør en ny støtte.

VII. FORÆLDELSE

(46) De franske myndigheder mener, at støtteordningen for FT i lov nr. 90-568 under alle omstændigheder omfatter eksisterende støtte, som ikke kan tilbagesøges. De bemærker, at ordningen blev indført ved lov nr. 90-568 af 2. juli 1990, og vurderer derfor, at støtten blev ydet modtageren den 2. juli 1990 (altså på lovens vedtagelsesdato). Da beslutningen om indledning af proceduren blev truffet den 30. januar 2003, altså over ti år efter at støtten blev bevilget, hævder de franske myndigheder, at støtten til FT i medfør af artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999 skulle falde ind under EU-reglerne om forældelse af statsstøtte.

(47) I den forbindelse må der henvises til følgende ordlyd i artikel 15: »1. Kommissionens beføjelser til at kræve tilbagebetaling af støtte forældes efter ti år. 2. Forældelsesfristen løber fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte tilkendes støttemodtageren, enten som individuel støtte eller under en støtteordning. Enhver foranstaltning, der træffes af Kommissionen eller af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen angående den ulovlige støtte, afbryder denne frist. Efter hver afbrydelse begynder forældelsesfristen forfra. Forældelsesfristen suspenderes i det tidsrum, hvor Kommissionens beslutning er genstand for en verserende sag for De Europæiske Fællesskabers Domstol. 3. Enhver støtte, for hvilken forældelsesfristen er udløbet, anses for at være eksisterende støtte«.

(48) Det må bemærkes, at tiårsfristen i artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999 »idet den langt fra er udtryk for et generelt princip, hvorefter ny støtte ændres til eksisterende støtte, kun udelukker tilbagebetaling af støtte, som er indført mere end ti år før Kommissionens første indgreb« (21). I medfør af forordningens artikel 15 følger heraf, at den støtte, som FT modtog via den særlige erhvervsskatteordning, ikke mister sin status af ny støtte, blot fordi ordningen blev indført for over ti år siden. Bestemmelsen foreskriver kort sagt, at Kommissionen kun kan kræve den støtte tilbagebetalt, som selskabet har modtaget de seneste ti år forud for Kommissionens indgreb. Men da FT modtog støtten fra og med regnskabsåret 1994, og da indledningsbeslutningen blev truffet den 30. januar 2003, må Kommissionen kræve hele den pågældende støtte tilbagebetalt.

(49) Det må også bemærkes, at det i artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999 hedder, at »Kommissionens beføjelser til at kræve tilbagebetaling af støtte forældes efter ti år«, og at denne frist løber »fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte tilkendes støttemodtageren … under en støtteordning«. Det, der tæller, er altså i henhold til forordningen den dato, hvor modtageren blev tilkendt den individuelle støtte under en støtteordning, og ikke den dato, hvor selve ordningen blev indført. Forældelsesfristen i artikel 15 går med andre ord på Kommissionens mulighed for at kræve ulovlig støtte tilbagebetalt, som er tildelt modtageren for over ti år siden, og ikke som de franske myndigheder hævder på selve støtteordningerne. Heraf følger, at forældelsesfristen for tilbagebetaling af støtte ydet under en given ordning ikke regnes fra den dag, hvor ordningen blev indført, men fra den dag, hvor støtten reelt blev ydet modtageren. I lov nr. 90-568 indførtes en støtteordning for FT (22). Forældelsesfristen for den støtte, der er tilkendt FT som led i særbeskatningsordningen, regnes således ikke fra den dato, hvor lov nr. 90-568 blev vedtaget, men fra den dato, hvor støtten reelt blev ydet FT, dvs. hvert år, hvor erhvervsskatten skulle have været betalt.

(50) I modsætning til, hvad de franske myndigheder hævder, forudsætter en afbrydelse af forældelsesfristen ikke nogen formel beslutning fra Kommissionen. Det fremgår af artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999, at »enhver foranstaltning, der træffes af Kommissionen ... angående den ulovlige støtte, afbryder denne frist«. Retten i Første Instans har afsagt kendelse om, at en begæring om oplysninger er nok til at afbryde forældelsesfristen i artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999 (23). I den foreliggende sag fremsendte Kommissionen sin første begæring om oplysninger til de franske myndigheder vedrørende den særlige beskatningsordning for FT den 28. juni 2001. Forældelsesfristen i artikel 15 i forordning (EF) nr. 659/1999 (24) blev således afbrudt på denne dato.

(51) Dermed er det kun de støttebeløb, der blev ydet FT tidligere end ti år før den første begæring om oplysninger (dvs. før den 28. juni 1991), der ikke længere kan kræves tilbagebetalt. Men da FT modtog støtten fra og med regnskabsåret 1994 som led i den særlige erhvervsskatteordning for perioden 1994-2003, må Kommissionen kræve hele den pågældende støtte tilbagebetalt.

VIII. STØTTENS FORENELIGHED

(52) De franske myndigheder har ikke fremsat noget konkret argument for, at støtten skulle være forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen understreger, at den af de grunde, som anføres i indledningsbeslutningens punkt 122 og 123, opfatter støtten som uforenelig med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 87, stk. 2, eller artikel 87, stk. 3, litra a), c) (fremme af udviklingen af visse økonomiske regioner), d) og e). Støtten hænger desuden ikke sammen med en omstruktureringsplan for virksomheden, men udgør nærmere en driftsstøtte. Derfor kan støtten ikke betragtes som forenelig i medfør af artikel 87, stk. 3, litra c) (fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene).

IX. KONKLUSION

(53) På baggrund af ovenstående fastslår Kommissionen, at: — den erhvervsskatteordning, som fandt anvendelse i perioden 1991 til 1993, ikke udgør statsstøtte — forskellen mellem den erhvervsskat, som FT reelt betalte, og den, selskabet skulle have betalt efter almindelige regler, i perioden fra 1. januar 1994 til 31. december 2002 udgør statsstøtte. Denne støtte er en ny støtte, som Frankrig har indført ulovligt i strid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3. Støtten er uforenelig med fællesmarkedet og skal derfor tilbagebetales.

(54) I de franske skattemyndigheders rapport til Frankrigs parlament i november 2001 hed det, at »en omgående normalisering af beskatningen af France Télécom for så vidt angår erhvervsskat vil alt andet lige [dvs. uden at tage højde for, hvad lokalmyndighederne måtte beslutte] medføre en skatteforøgelse for selskabet på næsten 198 mio. euro«. De franske myndigheder forelagde i deres brev af 15. maj 2003 imidlertid Kommissionen mere nøjagtige oplysninger om underbeskatningen af FT som led i den særlige erhvervsskatteordning (se nedenstående tabel): (mio. EUR) Regnskabsår 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 I alt Efterberegnet skat efter almindelige regler 674 786 830 923 1 012 1 092 1 035 1 039 971 8 362 Reel beskatning af FT 560 667 694 785 855 914 940 913 894 7 222 Underbeskatning 114 119 136 138 157 178 95 126 77 1 140 Kilde: De franske myndigheders svarskrivelse af 15. maj 2003. — De franske myndigheder foretog en nøjagtig beregning af den erhvervsskat, som FT skulle have afholdt i 2000, 2001 og 2002, hvis selskabet havde været underlagt almindelige regler, ud fra de forskellige lokalmyndigheders beskatning af udstyr og formuegoder, fast ejendom og lønudbetalinger i deres område. — De beregnede erhvervsskatten i årene 1994-1999 ud fra det beløb, FT skulle have afholdt i 2000 efter almindelige regler, korrigeret for udviklingen i beskatningsgrundlag og -satser siden 1991, idet de foreliggende data ikke gav mulighed for at foretage en præcis beregning for årene før 2000, fordi det ville være vanskeligt at retablere de lokale grundlag og satser. — Ifølge disse beregninger skulle der tilbagebetales et støttebeløb på 1 140 mio. EUR.

(55) De franske myndigheder meddelte i deres brev af 29. januar 2004 Kommissionen, at den erhvervsskat, selskabet skulle afholde i 2003 (det første år med almindelig beskatning), beløb sig til 773 mio. EUR, hvilket er betydeligt under de 971 mio. EUR, som blev anslået på grundlag af 2002 på et tidspunkt, hvor den faktisk skyldige erhvervsskat endnu ikke var kendt. De understregede, at en tilbagevirkende ekstrapolering af dette tal på de foregående år bekræftede og understøttede deres holdning, da den pegede i retning af, at FT var blevet overbeskattet i forhold til almindelige skatteregler.

(56) På møderne med Kommissionen den 16. og 23. juni 2004 hævdede de franske myndigheder så imidlertid, at de beregninger, de tidligere havde forelagt Kommissionen, var unøjagtige, og at det var umuligt at foretage en sikker beregning af omfanget af den støtte, som FT havde modtaget i perioden 1994-2003. Derfor opfordrede de Kommissionen til ikke at vedtage en beslutning om den statsstøtte, som FT hævdedes at have modtaget som led i den særlige erhvervsskatteordning.

(57) For så vidt angår det sidste argument hæfter Kommissionen sig for det første ved, at det er et nyt argument, som går imod de franske myndigheders tidligere holdning i beregningerne af 15. maj 2003, som de bekræftede og underbyggede i brevet af 29. januar 2004. De franske myndigheder satte ikke på noget tidspunkt i proceduren spørgsmålstegn ved disse beregningers nøjagtighed. Det var først, da det på møderne i juni 2004 fremgik, at Kommissionen var ved at nå frem til en afgørelse, at de franske myndigheder bestred de tidligere fremlagte overslag. Under disse omstændigheder kan argumentet om, at det skulle være umuligt at beregne omfanget af støtten til FT, ikke godtages.

(58) Den 5. juli 2004 forelagde de franske myndigheder i øvrigt Kommissionen en række nye beregninger af den erhvervsskat, som FT skulle have afholdt efter almindelige skatteregler i 1991-2002. De franske myndigheder påpegede i deres fax af 13. juli 2004 følgende: »disse beregninger tager udelukkende udgangspunkt i den nu foreliggende viden om omfanget af den erhvervsskat, som FT reelt betalte for 2003 efter almenretlige regler«. I deres fax af 16. juli 2004 udspecificerede de franske myndigheder den metodik, de havde fulgt i de nye beregninger: — De franske myndigheder fastslog, at FT i 2003 netto skulle betale en erhvervsskat på 773 mio. EUR. — Herefter beregnede de, hvad FT skulle have betalt i erhvervsskat ifølge lov nr. 90-568, ud fra FT’s angivelser for 2003; det beløb sig til 696 mio. EUR. — Ifølge de franske myndigheders beregninger skulle de nye regler (almindelig beskatning ud fra gældende satser og det reelle beskatningsgrundlag) medføre en forhøjelse for regnskabsåret 2003 på 77 mio. EUR, dvs. 11,06 %, i forhold til det beløb, der skulle have været betalt efter de gamle regler. — Denne procentforhøjelse blev så anvendt på de beløb, FT reelt havde betalt i 1991-2002. — Af disse beregninger følger, at FT i perioden 1994-2002 blev underbeskattet med i alt 798 mio. EUR. (mio. EUR) Regnskabsår 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 I alt Efterberegnet skat efter almindelige regler 622 741 771 872 949 1 015 1 044 1 014 992 8 020 Reel beskatning af FT 560 667 694 785 855 914 940 913 894 7 222 Underbeskatning 62 74 77 87 94 101 104 101 98 798 Kilde: De franske myndigheders brev af 5. juli 2004.

(59) På baggrund af de skiftende oplysninger, som de franske myndigheder har fremlagt, kan Kommissionen ikke på nuværende tidspunkt fastslå, hvor stort et beløb der præcist skal tilbagebetales, men efter Kommissionens vurdering har FT sandsynligvis modtaget et samlet beløb i statsstøtte, der ligger mellem 798 mio. EUR og 1 140 mio. EUR, hvortil skal lægges renter fra det tidspunkt, hvor beløbene blev tildelt modtageren, frem til tilbagebetalingsdatoen (25). Det nøjagtige beløb, der skal tilbagebetales, fastlægges af Kommissionen i samarbejde med de franske myndigheder som led i tilbagebetalingsproceduren inden den 1. november 2004.

(60) Det kan dermed konkluderes, at den særlige erhvervsskatteordning for FT i 1994-2003 efter Kommissionens opfattelse gav selskabet en fordel, der udgjorde statsstøtte, og at selskabet blev beskattet lavere, end det ville være blevet efter almindelige regler. De franske myndigheder overholdt ikke deres forhåndsanmeldelsespligt, da de tildelte selskabet denne statsstøtte, og da støtten er uforenelig med fællesmarkedet, skal den tilbagebetales. Kommissionen opfordrer de franske myndigheder til i overensstemmelse med forpligtelsen til loyalt samarbejde at arbejde sammen med Kommissionen om at fastlægge det nøjagtige støttebeløb, der skal tilbagebetales —

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Den ulovlige statsstøtte, som Frankrig i modstrid med EF-traktatens artikel 88, stk. 3, har ydet til France Télécom som led i den særlige erhvervsskatteordning, der gjaldt for selskabet i perioden 1. januar 1994 til 31. december 2002 (i henhold til den franske lov nr. 90-568 (artikel 18) og artikel 1654 i den franske skattelov (Code général des impôts)), er uforenelig med fællesmarkedet.

Artikel 2

1. Frankrig træffer alle fornødne foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte fra France Télécom.

2. Tilbagesøgningen skal ske uophørligt og i overensstemmelse med den nationale lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme beslutningen hurtigt og effektivt.

3. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil den er blevet tilbagebetalt.

4. Renterne beregnes efter bestemmelserne i kapitel V i Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 af 21. april 2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (26).

Artikel 3

Frankrig underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, der skal træffes eller allerede er truffet for at efterkomme beslutningen. Med henblik herpå anvender Frankrig spørgeskemaet i nærværende beslutnings bilag.

Artikel 4

Denne beslutning er rettet til Den Franske Republik.

Udfærdiget i Bruxelles, den 2. august 2004. På Kommissionens vegne Frederik BOLKESTEIN Medlem af Kommissionen

(1) EUT C 57 af 12.3.2003, s. 5.

(2) Se pkt. 1-8 i indledningsbeslutningen, der betragtes som en integrerende del af nærværende beslutning.

(3) EUT C 57 af 12.3.2003, s. 5, herefter »beslutningen om indledning af proceduren« eller »indledningsbeslutningen«.

(4) Part, hvis identitet efter ønske holdes fortrolig.

(5) Vedlagt klage af 22.1.2003 fra de samme selskaber.

(6) Selskabet LD Com sendte Kommissionen en berigtigelse, som blev videresendt til de franske myndigheder den 16.6.2003.

(7) Se indledningsbeslutningens pkt. 25-33.

(8) Fra 1988 skulle administrationen til gengæld betale moms; se »Rapport au Parlement sur la normalisation de la fiscalité locale de France Télécom«, Direction générale des impôts, november 2001, s. 6.

(9) Det fremgår af artikel 18 i lov nr. 90-568, at La Poste og FT ganske vist skal afholde almindelige skatter og afgifter, men at det skal ske »med forbehold af bestemmelserne i nærværende lovs artikel 19, 20 og 21«.

(10) Artikel 19 i lov nr. 90-568: »Indtil den 1.1.1994 skal La Poste og France Télécom kun betale de skatter og afgifter, som ved offentliggørelsen af nærværende lov reelt afholdes af staten, vedrørende aktiviteter, som er uddelegeret til offentlige operatører. Indtil samme dato fastsættes France Télécoms bidrag til det civile forsknings- og udviklingsbudget og til det almindelige budget hvert år i finansloven inden for en beløbsramme, der beregnes ved at gange et grundbeløb, som for 1989 er fastlagt til 13 700 mio. FRF, med det forbrugerprisindeks, der beregnes af Frankrigs statistikkontor INSEE«.

(11) I den rapport, som de franske skattemyndigheder fremlagde for Frankrigs parlament i november 2001 om normalisering af beskatningen af France Télécom, hed det, at »en omgående normalisering af beskatningen af France Télécom for så vidt angår erhvervsskat vil alt andet lige [dvs. uden at tage højde for, hvad lokalmyndighederne måtte beslutte] medføre en skatteforøgelse for virksomheden på næsten 198 mio. euro«, se »Rapport au Parlement sur la normalisation de la fiscalité locale de France Télécom«, Direction générale des impôts, november 2001, s. 16.

(12) I artikel 29 i finansloven for 2003 blev FT underlagt helt almindelig erhvervsskat fra og med 1.1.2003. Se i denne forbindelse rapporten fra Gilles Carrez på vegne af finansudvalget om økonomien i almindelighed og udkastet til finanslov for 2003, fremlagt for nationalforsamlingen den 14.10.2002.

(13) Nærmere detaljer kan findes i indledningsbeslutningens kapitel III.

(14) Domstolen fastslog således, at en nedsættelse i socialbidragene vedrørende familietilskud ikke kunne »opvejes« af et tillægsbidrag til arbejdsløshedsforsikring. Se Domstolens dom af 2. juli 1974, sag 173-73, Den Italienske Republik mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 709, præmis 34: »Argumentet om, at den indklagede nedsættelse ikke udgør »statsstøtte«, fordi det deraf følgende indtægtstab skulle opvejes af midlerne fra arbejdsløshedsforsikringsbidrag, kan ikke tiltrædes«. Se også Kommissionens beslutning 2002/581/EF af 11. december 2001 om Italiens statsstøtte til banker, hvori det fastslås, at »en selektiv foranstaltning kan måske være berettiget som følge af den særlige form for virksomhed, der går på, men ikke som følge af, at der forefindes andre selektive foranstaltninger« (EFT L 184 af 13.7.2002, s. 27, betragtning 35).

(15) FT skulle bidrage til det almindelige budget med et fast beløb, som blev fastlagt hvert år i finansloven »inden for en årlig beløbsramme, som beregnes ved at gange et referencebeløb for 1989 på 13 700 mio. FRF med det forbrugerprisindeks, der fastlægges af Frankrigs statistikkontor INSEE« (artikel 19 i lov nr. 90-568).

(16) Da proceduren kun blev indledt angående spørgsmålet om erhvervsskat, men ikke ejendomsskat og selskabsskat, vedrører nærværende beslutning kun erhvervsskat. Alle andre skattefriholdelser, som den franske stat har tilstået FT i den pågældende periode, ville for øvrigt være forældet jf. artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1).

(17) Sag 173/73, citeret ovenfor.

(18) Det hedder i lov nr. 90-568, i kapitlet »Beskatning« i samme artikel, at FT ikke skal svare skat (ud over de af staten afholdte skatter), at selskabet skal betale denne afgift til det almindelige budget, og at disse to bestemmelser finder anvendelse i samme periode.

(19) Førsteinstansrettens dom af 8. juni 1995, sag T-459/93, Siemens SA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Sml. 1995 II, s. 1675.

(20) Førsteinstansrettens dom af 15. juni 2000, forenede sager T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97 til 607/97, T-1/98, T-3/98 til T-6/98 og T-23/98, Alzetta Mauro m.fl. mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Sml. 2000 II, s. 2319, præmis 141 ff.; Domstolens dom af 9. august 1994, sag C-44/93, Namur-Les assurances du crédit SA mod Office national du ducroire og den belgiske stat, Sml. 1994 I, s. 3829.

(21) Førsteinstansrettens dom af 30. april 2002, forenede sager T-195/01 og T-207/01, Government of Gibraltar mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Sml. 2002 II, s. 2309, præmis 130.

(22) I henhold til artikel 1, litra d), i forordning (EF) nr. 659/99, forstås ved »støtteordning«: enhver retsakt, på grundlag af hvilken der uden yderligere gennemførelsesforanstaltninger kan ydes individuel støtte til virksomheder, som inden for denne retsakt defineres generelt og abstrakt, og enhver retsakt på grundlag af hvilken støtte, der ikke er knyttet til et specifikt projekt, kan ydes til en eller flere virksomheder, uden at tidsrummet eller beløbet er nærmere fastsat.

(23) Førsteinstansrettens dom af 10. april 2003, sag T-369/00, Département du Loiret mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, præmis 81 ff.

(24) Førsteinstansretten bemærker således følgende: »Ved at tilsende en medlemsstat en begæring om oplysninger tilkendegiver Kommissionen nemlig over for medlemsstaten, at den råder over oplysninger om en påstået ulovlig støtte, og at denne støtte i givet fald skal tilbagebetales«; »Den omstændighed, at der blot er tale om en begæring om oplysninger, berøver derfor ikke begæringen dens retsvirkning som en foranstaltning, der kan afbryde forældelsesfristen efter artikel 15 i forordning nr. 659/1999«, se sag T-369/00, citeret ovenfor, præmis 79 og 82.

(25) Dette er ikke til hinder for, at de franske myndigheder ved tilbagesøgningen i overensstemmelse med retspraksis »eventuelt foretager fradrag af visse beløb fra det beløb, der skal tilbagesøges, i henhold til de nationale regler, når blot anvendelsen af disse nationale regler ikke i praksis umuliggør en sådan tilbagesøgning eller indebærer en forskelsbehandling i forhold til tilsvarende sager, som national ret finder anvendelse på« (sag T-459/93, citeret ovenfor).

(26) EUT L 140 af 30.4.2004, s. 1.