ÅRSBERETNING for regnskabsåret 1995 (96/C 340/01)

Beretningen med institutionernes svar til Rettens bemærkninger er fremsendt til dechargemyndigheden og de øvrige institutioner

Bernhard FRIEDMANN (Formand)

John WIGGINS

Giorgio CLEMENTE

Barry DESMOND

Patrick EVERARD

Armindo de Jesus de SOUSA RIBEIRO

Antoni CASTELLS

Jan O. KARLSSON

Hubert WEBER

Aunus Olavi SALMI

Jørgen MOHR

Kalliopi NIKOLAOU

François COLLING

Maarten B. ENGWIRDA

Jean-François BERNICOT

INDHOLD

Side

Indledning 5

Del I: BEMÆRKNINGER OM KOMMISSIONENS INDTÆGTER OG AKTIONSBEVILLINGER OG DE EUROPÆISKE UDVIKLINGSFONDE

Kapitel 1 - Egne indtægter 23

Kapitel 2 - Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EUGFL, Garantisektionen) Budgetforvaltning og direkte udgifter 58

Kapitel 3 - Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EUGFL, Garantisektionen) Markedsordninger og forvaltningen heraf 75

Kapitel 4 - Den fælles fiskeri- og havpolitik 102

Kapitel 5 - Det regionale område 123

Kapitel 6 - Det sociale område 149

Kapitel 7 - Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Udviklingssektionen (EUGFL, Udviklingssektionen) 187

Kapitel 8 - Finansielle instrumenter og bankaktiviteter 204

Kapitel 9 - Forskning og teknologisk udvikling 214

Kapitel 10 - Foranstaltninger til fordel for landene i Central- og Østeuropa, de nye uafhængige stater (tidl. USSR) og Mongoliet 235

Kapitel 11 - Samarbejde med udviklingslande og tredjelande (bortset fra landene i Central- og Østeuropa) 264

Kapitel 12 - De Europæiske Udviklingsfonde 290

Del II: BEMÆRKNINGER OM DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS INSTITUTIONERS OG ORGANERS DRIFTSBEVILLINGER

Kapitel 13 - Kommissionen 334

Kapitel 14 - Revisionsretten 348

Kapitel 15 - Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget og den fælles organisationsstruktur 349

BILAG

Bilag I - Beretninger og udtalelser vedtaget af Revisionsretten inden for de seneste fem år 353

Bilag II - Forkortelser og tegn anvendt i denne beretning samt finansielle oplysninger om det almindelige budget 363

KOMMISSIONENS SVAR

Side

Del I: BEMÆRKNINGER OM KOMMISSIONENS INDTÆGTER OG AKTIONSBEVILLINGER OG DE EUROPÆISKE UDVIKLINGSFONDE

Kapitel 1 - Egne indtægter 45

Kapitel 2 - Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EUGFL, Garantisektionen) Budgetforvaltning og direkte udgifter 70

Kapitel 3 - Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (EUGFL, Garantisektionen) Markedsordninger og forvaltningen heraf 95

Kapitel 4 - Den fælles fiskeri- og havpolitik 117

Kapitel 5 - Det regionale område 141

Kapitel 6 - Det sociale område 169

Kapitel 7 - Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Udviklingssektionen (EUGFL, Udviklingssektionen) 199

Kapitel 8 - Finansielle instrumenter og bankaktiviteter 212

Kapitel 9 - Forskning og teknologisk udvikling 228

Kapitel 10 - Foranstaltninger til fordel for landene i Central- og Østeuropa, de nye uafhængige stater (tidl. USSR) og Mongoliet 255

Kapitel 11 - Samarbejde med udviklingslande og tredjelande (bortset fra landene i Central- og Østeuropa) 283

Kapitel 12 - De Europæiske Udviklingsfonde 313

Del II: BEMÆRKNINGER OM DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS INSTITUTIONERS OG ORGANERS DRIFTSBEVILLINGER

Kapitel 13 - Kommissionen 342

Kapitel 15 - Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget og den fælles organisationsstruktur 352

FORTEGNELSE OVER SKEMAER (SK)

Side

SK I Det almindelige budget 1995 - Anslåede indtægter 10

SK II Det almindelige budget 1995 - Anslåede udgifter - Bevillinger til betalinger 11

SK III Det almindelige budget 1995 - Bevillinger til forpligtelser 12

SK IV Disponible bevillinger til forpligtelser i 1995 og deres udnyttelse, pr. sektor og pr. institution 13

SK V Disponible bevillinger til betalinger i 1995 og deres udnyttelse, pr. sektor og pr. institution 14

SK VI Finansielle overslag: Detaljerede oplysninger om disponible bevillinger til forpligtelser i henhold til 1995-budgettet og deres udnyttelse; samlede disponible bevillinger til betalinger i henhold til 1995-budgettet og deres udnyttelse 15

SK VII A Konsolideret forvaltningsregnskab og saldo for regnskabsåret 1995 16

SK VII B Den Europæiske Unions konsoliderede balance pr. 31. december 1995 17

SK VIII Betalinger i 1995 pr. sektor 18

SK IX Betalinger i 1995 pr. medlemsstat 19

SK X Udviklingen i og udnyttelsen af bevillinger til betalinger i tidsrummet 1991-1995, pr. sektor 20

SK XI Udnyttelsesgraden for bevillinger til betalinger i tidsrummet 1991-1995, pr. sektor 21

SK XII Årlige betalinger i tidsrummet 1991-1995, pr. sektor og pr. institution 22

SK XIII Anslåede og faktiske indtægter - 1995 54

SK XIV Anslåede og faktiske egne indtægter, 1995, pr. medlemsstat 55

SK XV Faktiske egne indtægter i 1995 56

SK XVI Faktiske egne indtægter, pr. medlemsstat (1991-1995) 57

SK XVII EUGFL, Garantisektionen - Betalinger i 1995, pr. sektor 73

SK XVIII EUGFL, Garantisektionen: Betalinger i 1995, pr. sektor og pr. medlemsstat 74

SK XIX Strukturfondene: Forpligtelser og betalinger i 1995, pr. medlemsstat 185

SK XX Strukturforanstaltninger: Forpligtelser og betalinger i 1995, pr. medlemsstat og mål 186

SK XXI Bistand til landene i Central- og Østeuropa og de nye uafhængige stater (tidl. USSR): PHARE- og TACIS-programmerne 263

SK XXII Generelle oplysninger om De Europæiske Udviklingsfonde (EUF) (Oversigt pr. 31. december 1995) 329

SK XXIII Den 6. EUF: Tildeling, finansiering, fordeling og samlet udnyttelse 330

SK XXIV Den 7. EUF: Tildeling, finansiering, fordeling og samlet udnyttelse 331

SK XXV Den 6. og 7. EUF: Udnyttelse af bistanden, pr. økonomisk sektor (pr. 31. december 1995) 332

SK XXVI De syv EUF: Udviklingen i de årlige betalinger (1960-1995) 333

INDLEDNING

0.0. Indledning Punkt

Regnskabsføring og økonomisk forvaltning 0.1

Medlemsstaternes forvaltning af fællesskabsmidlerne 0.2 - 0.5

Medlemsstaternes og Kommissionens fælles indsats 0.6 - 0.11

Kommissionens egen forvaltning 0.12 - 0.27

Forbedringer i den økonomiske forvaltning 0.28 - 0.32

REGNSKABSFØRING OG ØKONOMISK FORVALTNING

0.1. Afgørende for, om den økonomiske forvaltning kan forbedres på bestemte områder, vil i stor udstrækning eller udelukkende være, om Kommissionen alene eller en eller flere medlemsstater træffer de nødvendige foranstaltninger, eller meget hyppigt om Kommmissionen og medlemsstaterne samarbejder om at finde egnede løsninger. Årsberetningen og revisionserklæringen for regnskabsåret 1995 indeholder talrige eksempler på utilfredsstillende regnskabsføring og økonomisk forvaltning, der i mange tilfælde er identiske eller minder meget om de tilfælde, Retten har påpeget i de foregående år. Selv om Retten i indledningen til 1994-beretningen hilste det velkommen, at den nye Kommission havde igangsat et program til forbedring af den økonomiske forvaltning, det såkaldte »Sound and Efficient Management (SEM 2000)«, erkendte den også, at man ikke kunne forvente hurtige resultater.

MEDLEMSSTATERNES FORVALTNING AF FÆLLESSKABSMIDLERNE

0.2. I kapitel 1 om egne indtægter påpeges det, at flere millioner ecu i egne indtægter ikke er blevet inkasseret, fordi den gældende lovgivning om aktiv forædling ikke er håndhævet tilstrækkeligt strengt. Det varierer meget, hvilke metoder der anvendes i toldkontrollen, og hvor hyppigt der foretages kontrol, og Retten konstaterer også, at proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse ikke anvendes korrekt. Med hensyn til egne indtægter hidrørende fra moms, er der opstået nye risici med ophævelsen af de fiskale grænser, og det er nødvendigt at føre nøje tilsyn med forvaltninsgprocedurerne, der kræver egnede nationale kontrolmetoder og nærmere samarbejde mellem medlemsstaternes myndigheder.

0.3. I kapitel 3 om markedsordninger og forvaltningen heraf gør Retten opmærksom på, at en medlemsstat ikke har tilbagesøgt beløb, som skulle betales til Fællesskabet. I det nævnte tilfælde drejer det sig om eksportrestitutioner for mindst 16 mio. ECU. I den del af samme kapitel, der vedrører opfølgningen af bemærkningerne i Rettens årsberetninger for 1990-1992, konstaterer Retten, at selv om både Rådet og Parlamentet dengang var enige med Retten i, at det hastede med at få udarbejdet fuldstændige fortegnelser over olivendyrkningsarealerne, er det nu, hvor der er gået fire år, stadig ikke sket i de vigtigste olivenolieproducerende medlemsstater. I forbindelse med en anden meget vigtig kontrolmekanisme, nemlig indførelsen af matrikelbøger over risdyrkningsarealer, er der heller ikke sket fremskridt. Retten konkluderer i særberetningen til underbygning af revisionserklæringen vedrørende regnskabsåret 1995 (), at de i forordningerne fastsatte procedurer for kontrol af hver enkelt foranstaltning i medlemsstaterne bør håndhæves strengere. Denne kontrol bør betragtes som et minimumskrav til sikring af en produktiv og effektiv gennemførelse af EUGFL-budgettet. Administrativ kontrol og fysisk kontrol på stedet bør gøres mere effektiv. Inden for hektarstøtteordningerne er det af altafgørende betydning, at det gøres obligatorisk at indføre en ordning med integreret kontrol og at anvende denne ordning korrekt, så det sikres, at svigagtige dobbeltanmeldelser forhindres eller afsløres.

0.4. 50 % af fællesskabsstøtten til investeringer i fiskeriovervågning er udbetalt som forskud (jf. kapitel 4), men alligevel er gennemførelsen af de årlige investeringsprogrammer blevet væsentligt forsinket i flere medlemsstater. Hertil kommer, at havde man inden gennemførelsen af investeringer i forarbejdning og afsætning af fiskerivarer og akvakulturprodukter foretaget en mere indgående analyse af projekterne og af støttemodtagernes finansielle stilling, kunne man have undgået at yde støtte til projekter, der slog fejl.

0.5. Kapitel 6 omhandler en række problemer i medlemsstaternes forvaltning af strukturfondstransaktioner, herunder at regnskabssystemerne vedrørende Socialfonden er upålidelige, og at oplysningerne om støttemodtagerne er ufuldstændige. Det medfører forsinkelser i tilførslen af midler, utilstrækkelig intern revision, upålidelige udgiftsanmeldelser og at overvågningsudvalgene fungerer dårligt. I kapitel 7 beskrives det, hvordan LEADER-initiativet under EUGFL, Udviklingssektionen, blev indført på forskellige måder i de forskellige medlemsstater, og hvordan det varierede meget fra gruppe til gruppe, hvor omfattende samarbejdet og samordningen mellem LEADER-grupperne og de nationale formidlere var. Det påpeges endvidere, at procedurerne ikke kunne fungere, fordi grupperne har fået udstrakt selvstændighed, og fordi de fortolker selve LEADER-initiativet forskelligt. Der er afholdt ikke-støtteberettigede udgifter, og grupperne har indsendt upålidelige tekniske og finansielle oplysninger.

MEDLEMSSTATERNES OG KOMMISSIONENS FÆLLES INDSATS

0.6. Med hensyn til de egne indtægter bør det system, medlemsstaterne anvender ved anmeldelse af regnskabsmæssig nedskrivning af fordringer eller ikke inddreven skyldig told, styrkes. Kommissionen og medlemsstaterne bør også undersøge, om der kan udvikles hensigtsmæssige instrumenter til måling af sammenligneligheden og pålideligheden af BNI-tal. De bør under alle omstændigheder fortsætte deres bestræbelser på at gøre de nationale BNI-statistikker mere pålidelige, mere sammenlignelige og mere nøjagtige.

0.7. Fordi medlemsstaterne og Kommissionen ikke har opfyldt deres forpligtelser i henhold til samfinansierede ordninger til bekæmpelse af uregelmæssigheder og svig over for EUGFL, Garantisektionen, til at føre tilsyn med og kontrollere udgiftsanmeldelser til Fællesskabet, er der uberettiget udbetalt 16,6 mio. ECU. Nogle af de finansierede foranstaltninger har kun givet begrænsede eller utilfredsstillende resultater.

0.8. Retten konstaterer, at der stadig ikke føres en konsekvent politik inden for den fælles fiskeripolitik og Socialfonden med hensyn til særlige omkostningers støtteberettigelse. Det indvirker på forvaltningen af Regionalfonden, at der anvendes forskellige kriterier til fastsættelse af, hvilke områder der er berettiget til støtte. Det bevirker nemlig, at mere end 50 % af Unionens befolkning kan omfattes af et af målene. Støtten spredes dermed over et stort antal områder, og det er vanskeligt både at tage hensyn til alle relevante faktorer som f.eks. koncentrationsprincippet, udvidelsen af støtteberettigede områder, effekten af tidligere ydet støtte, kontinuiteten i aktionerne og tilpasningen til behovene, og at kombinere objektive kriterier og særlige forhold, især når de tilgængelige statistikker ikke er af tilstrækkelig god kvalitet. De planlagte foranstaltninger, der skal sikre, at kvaliteten af de regionale statistikker bliver bedre, bør iværksættes, således at støttepolitikken og evaluering af resultater lægges i faste rammer.

0.9. Retten når i særberetningen til underbygning af revisionserklæringen vedrørende regnskabsåret 1995 () frem til den konklusion, at den relativt høje forekomst af fejl på strukturfondsbudgetområdet viser, at systemerne og kontrollen i medlemsstaterne bør forbedres, at der bør indføres strengere tidsfrister for indsendelse af ansøgninger om udbetaling af restbeløb, og at disse tidsfrister bør håndhæves strengere. Kommissionen bør anvende procedurer, der sikrer, at regnskabsafslutningen gennemføres rettidigt, og der bør udarbejdes klarere og mere fyldestgørende regler for forvaltningen af midlerne. Der bør lægges særlig vægt på attesteringsprocedurerne, så det sikres, at anmeldelserne af støtteberettigede udgifter bliver korrekte og fuldt ud dokumenterede.

0.10. Der ydes ofte fællesskabstilskud til indtægtsskabende industriprojekter. Ved projekter med individuelle elementer med høj intern rente bør tilskudsinstrumentet anvendes med stor forsigtighed. Det er undertiden mere hensigtsmæssigt at finansiere med lån, selv om der stadig kan være behov for tilskud i de tilfælde, hvor der ser ud til ikke at ville være foretaget investeringer uden yderligere incitamenter.

0.11. Nogle af de nye programmer på det sociale område har ikke tilstrækkeligt klare og målelige mål. Revisionen af fællesskabsprogrammer inden for undervisning og erhvervsuddannelse har vist, at igangsætningen af de nye programmer LEONARDO og SOCRATES medførte, at de foregående programmer blev forsinket og afbrudt. For at sikre kohærens og komplementaritet med de øvrige fællesskabsforanstaltninger og forebygge risikoen for dobbeltfinansiering af enkeltforanstaltninger, bør de berørte administrationers egne koordineringsstrukturer og strukturerne til koordinering mellem disse administrationer indbyrdes forbedres.

KOMMISSIONENS EGEN FORVALTNING

0.12. Kommissionens egen forvaltning kritiseres i de fleste kapitler i beretningen, og kritikken går, som det måske kunne forventes, oftest på de direkte forvaltede udgifter. I kapitel 3 erkendes det, at Kommissionen hurtigt tog skridt til at kontrollere gennemførelsen af de foranstaltninger, der blev iværksat, efter at der var udbrudt svinepest i Belgien og Tyskland, men det påpeges, at Kommissionen ikke havde sørget for, at betingelserne for gennemførelse af de veterinære foranstaltninger og undtagelsesforanstaltningerne var fastsat klart i forordningerne allerede fra starten. Denne mangel medførte øgede budgetudgifter og betød, at medlemsstaterne blev behandlet forskelligt.

0.13. Retten bemærker i kapitel 4, at Kommissionen ikke har fastsat præcise kriterier for, hvornår en medlemsstat kan modtage bidrag fra Fællesskabet til udgifterne til fiskeriovervågning eller for fastsættelse af de respektive støtteniveauer. Kommissionen har ydet maksimumstøttesatsen til udstyr, der ikke udelukkende blev brugt til fiskeriovervågning. Der blev ikke gennemført omkostnings-effektivitetsanalyser af foreslåede investeringer, ikke engang af investeringer i fly. Kommissionen har i øvrigt ikke taget initiativ til at forbedre det påkrævede samarbejde mellem medlemsstaterne om luftovervågning.

0.14. Der finansieres lignende projekter vedrørende udveksling af erfaringer mellem regionale og lokale myndigheder under PACTE- og RECITE-programmerne, der er omhandlet i kapitel 5. Projektforvaltningen overlades til organisationer, hvis administrative strukturer ikke altid er egnede til at iværksætte, føre tilsyn med og kontrollere projekter.

0.15. Kommissionen bør hurtigst muligt indføre klare regler for den meget udbredte praksis med underentreprise af socialfondstransaktioner. Foranstaltningerne til bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse havde ikke klart definerede mål. De fleste af de gennemførte aktioner var ikke sammenhængende, og de var ikke blevet evalueret. Kommissionen har ikke klare procedurer for tildeling af støtte, og dens politik på dette område er uigennemsigtig. Det ville være hensigtsmæssigt at styrke kontrolsystemet ved at oprette en central enhed med ansvar for forvaltning af aftaler og harmoniserede procedurer samt at adskille den finansielle forvaltning og projektforvaltningen.

0.16. Retten konstaterede ved revision af støtten til transmission og produktion af programmer i bredskærmsformat (16:9-formatet) inden for rammerne af handlingsplanen for indførelse af avancerede tv-tjenester i Europa (jf. kapitel 9), at forvaltningen af fællesskabsstøtten var problematisk. Ingen af finansieringsmekanismerne kunne anvendes konsekvent. Selv om tv-selskaber og programproducenter er blevet fortrolige med formatet gennem handlingsplanen, har den ikke fremmet salget af modtagere mærkbart.

0.17. Retten konkluderer, at hvis man beslutter at forlænge handlingsplanen, bør produktionsstøtten til tv-programmer forenkles eller endda afskaffes, og inden for rammerne af støtten til transmission bør den tekniske kontrol af tv-selskabernes anlæg udbygges, så der sikres en god billed- og lydkvalitet. Hidtil har markedet interesseret sig mere for, hvor mange forskellige tjenester der tilbydes, end for bredskærmsformatet. Hvis der træffes beslutning om yderligere finansielle bidrag, bør det derfor kun ske på grundlag af grundige markedsundersøgelser og klare mål.

0.18. Kapitel 10 omhandler støtte til landene i Central- og Østeuropa, de nye uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen og Mongoliet. Mange af de mangler, Retten påpeger i dette kapital, skyldes, at Kommissionens forvaltning af menneskelige ressourcer er utilstrækkelig. Kommissionen bør hurtigst muligt definere sine beføjelser som anvisningsberettiget mere præcist, og den bør udøve disse beføjelser fuldt ud. Den bør ophøre med at overlade det til tredjemand at varetage en del af de opgaver, som henhører under deres eget ansvarsområde som offentlig forvaltning. Kommissionen bør klart definere ansvarsfordelingen mellem eksterne eksperter og kontraktansat personale inden for murene, og den bør meddele budgetmyndigheden, hvor mange ressourcer den skønner vil være nødvendige for, at den kan forvalte programmerne på tilfredsstillende måde. Tilsvarende problemer har kunnet konstateres, hvor formidlerorganer har forvaltet projekter under strukturfondene (jf. punkt 0.14 og 0.15). Også i forvaltningen af udviklingsbistanden er der kapacitetsproblemer (jf. punkt 0.21). Problemerne med delegering af Kommissionens beføjelser er endvidere omtalt i Rettens særberetning nr. 1/96 om MED-programmerne ().

0.19. Kommissionen er ikke længere så langt bagud med at indgå kontrakter, men ved udgangen af 1995 henstod der under PHARE og TACIS henholdsvis 1 970 mio. ECU og 644 mio. ECU i forpligtelser, som der endnu ikke var indgået kontrakter for. TACIS-transaktionerne gennemføres ofte ikke tilstrækkeligt effektivt, fordi der er så mange forvaltningsniveauer. Det medfører dobbeltarbejde ved gennemførelsen af projekterne, den sædvanlige kommandovej følges ikke, og principperne for regnskabsaflæggelse og ansvarlighed følges ikke.

0.20. Man var så forhastet med at indgå forpligtelser til fødevarehjælp og lægemidler til Kirgisistan, at man ikke kunne nå at udarbejde en effektiv distributionsplan. Der var også problemer med at tilvejebringe counterpart-midler og ressourcespild. Både i Polen og i Kirgisistan blev der anvendt counterpart-midler i sektorer, der ikke var støtteberettigede, eller som var meget lavt prioriteret. Retten har ofte påpeget tilsvarende problemer med tilvejebringelse, anvendelse og kontrol af counterpart-midler, senest i årsberetningerne for 1990-1994 og i særberetning nr. 1/91 (), 2/94 () og 2/95 (). Retten bemærker endvidere i kapitel 12, at selv om det er fastsat i Lomé-konventionen, at der ved anvendelsen af counterpart-midler skal tages ganske særligt hensyn til de mest sårbare grupper i samfundet (fattige, arbejdsløse, kvinder og børn), har nogle lande imidlertid brugt væsentlige beløb til at nedbringe offentlige organisationers gæld. Kommissionen bør hurtigst muligt undersøge en række aspekter ved systemet med counterpart-midler og tilsynet med det.

0.21. Det fremgår af kapitel 11, at der i 1995 var en væsentlig stigning i de uafviklede forpligtelser vedrørende udviklingssamarbejdet, og at en stor del af forpligtelserne vedrørende flere centrale områder blev indgået i december 1995. Kommissionens kapacitet til at gennemføre de planlagte programmer tilfredsstillende står efterhånden ikke længere i rimeligt forhold til programmernes omfang og forskelligartethed.

0.22. Når Fællesskabet yder støtte til et program med aktioner, der medfinansieres af andre donorer, og når det er vanskeligt - for ikke at sige umuligt - at identificere et programs enkelte dele, bør Kommissionen ikke pålægge modtagerne at øremærke fællesskabsmidlerne til specifikke dele af programmet. Der var eksempler på sådan overdreven øremærkning i forbindelse med visse projekter vedrørende humanitær bistand og finansiel bistand til de palæstinensiske myndigheder. Finansieringsmekanismer og krav om kontrol og rapportering bør i samarbejde med andre donorer afpasses til hver aktion, der finansieres.

0.23. I kapitel 11 gør Retten også opmærksom på, at Kommissionen bør opstille og anvende ensartede kriterier for forvaltningen af renter af den uudnyttede del af de forskud, som udbetales til organisationer inden for rammerne af eksterne aktioner. Det fremgår af nogle af Rettens tidligere beretninger, navnlig punkt 3.17 i særberetning nr. 1/95 om det finansielle samhørighedsinstrument (), og punkt 6.11-6.14 i Revisionsrettens beretning om regnskabsåret 1993, at, mutatis mutandis, tilsvarende gælder strukturfondsprojekter og andre politikker, hvor Kommissionen udbetaler forskud enten til formidlerorganisationer eller til endelige modtagere.

0.24. Retten bemærker i kapitel 12, at Kommissionen har ført sin strukturtilpasningsstøttepolitik på grundlag af de internationale finansielle institutioners vurdering af hver enkelt modtagerstats særlige forhold og på grundlag af den funktion, der i disse vurderinger tillægges de forskellige bidragydere. Kommissionen accepterer, at der i overensstemmelse med de internationale finansielle institutioners konditionalitet kun findes ét strukturtilpasningsprogram i hvert modtagerland. Den ønsker dog at fastholde sin ret til et vist skøn ved vurderingen af, hvordan reformerne skrider frem, og indfører derfor sine egne kriterier for frigivelse af EUF-strukturtilpasningstøtten. Det nuværende system er både for kompliceret og for stift. Der bør indføres to forskellige - grundlæggende og indbyrdes supplerende - konditionaliteter, hvor der tages hensyn til de særlige forhold i de forskellige lande.

0.25. Kvaliteten af tilsynet med transaktionerne står ikke i rimeligt forhold til omfanget af EUF-bidragene til strukturtilpasning. Der må gennemføres forbedringer både i Kommissionens delegationer og i modtagerlandenes administrationer, hvor der er behov for institutionel bistand til at gennemføre de planlagte reformer i sektorerne. Det skal dog erkendes, at Kommissionen og de øvrige donorer i realiteten kun har temmelig begrænset indflydelse på de forudgående undersøgelser, programgennemførelsen og den efterfølgende evaluering af programmerne i målsektorerne, fordi der tages hensyn til AVS-staternes suverænitet.

0.26. I kapitel 13 påpeges det, at med det stadigt stigende antal decentrale fællesskabsorganer og udviklingen af dem bør Kommissionen følge deres virksomhed mere opmærksomt og navnlig sikre sig, at budgetopstillingen af de tildelte bevillinger er gennemsigtig, at de interne kontrolprocedurer styrkes, og at forvaltningsprocedurerne harmoniseres. Retten fremsætter også bemærkninger om svaghederne ved Kommissionens politik med henblik på erhvervelse af fast ejendom og gentager sit forslag om, at der udarbejdes et flerårigt investeringsbudget. Det forekommer endvidere at være i strid med de aftaler om skattefritagelse, der er indgået mellem Kommissionen og medlemsstaterne, at der betales ejendomsskat af lejede bygninger.

0.27. I kapitel 11 (jf. punkt 11.68-11.72) nævnes muligheden for, at Kommissionen i højere grad gør brug af andre revisorers arbejde i kontroløjemed. Det kunne man også på andre områder end Fællesskabets samarbejde med udviklings- og tredjelande, navnlig i forbindelse med strukturfondene. Det er allerede ved at blive almindelig praksis at bruge andre revisorers arbejde i forbindelse med transaktioner under EUGFL, Garantisektionen. Retsgrundlaget for dette samarbejde er Kommissionens forordning (EF) nr. 1663/95 af 7. juli 1995 (), hvori det fastsættes, at medlemsstaternes årsregnskaber vedrørende EUGFL, Garantisektionen, kan revideres af uafhængige nationale attesterende organer. Alle sådanne initiativer skal hilses velkommen, hvis de øger det faktiske omfang af Kommissionens revision og kontrol. Men revisorer, der bruger andre revisorers arbejde, skal i overensstemmelse med de almindeligt anerkendte revisionsprincipper () forvisse sig om revisorernes uafhængighed og faglige kompetence i forbindelse med den pågældende revision og sikre sig, at der er anvendt fyldestgørende procedurer ved denne revision.

FORBEDRINGER I DEN ØKONOMISKE FORVALTNING

0.28. I denne beretning nævnes også adskillige tilfælde, hvor Retten har konstateret, at Kommissionen selv har gennemført mange af de nødvendige forbedringer af regnskabsføringen og den økonomiske forvaltning eller i samarbejde med medlemsstaterne har sørget for sådanne forbedringer.

0.29. Både Rådet og Parlamentet har taget Rettens bemærkninger i kapitel 3 i årsberetningen for 1992 til følge og erkendt, at det var nødvendigt at indføre effektive kontrolforanstaltninger på bomuldsmarkedet. Kommissionen undersøgte dette marked og konstaterede et omfattende misbrug. Den har nu indført nye forordninger, der skulle forbedre kontrolordningerne fra og med produktionsåret 1995/1996. I årsberetningen for 1990 påtalte Retten den måde, hvorpå der blev udbetalt eksportrestitutioner til whisky-producenter. Ved en opfølgende revision i 1995 bemærkede Retten, at kontrollen af denne støtte var forbedret.

0.30. Under PHARE og TACIS henstod der ved udgangen af 1995 stadig omfattende uudnyttede regnskabsmæssige forpligtelser, der ikke var indgået kontrakter for, men Kommissionen er ved at indhente efterslæbet. Den har også taget de første skridt til at få afhjulpet de svagheder ved forvaltningen af sine materielle anlægsaktiver, som Retten har påpeget (jf. kapitel 13 i årsberetningerne for 1994 og 1995). Endvidere hilser Retten i kapitlet om egne indtægter forbedringerne af VIES-ordningen (Value added tax Information Exchange System) velkommen.

0.31. Hertil kommer, at repræsentanter for Kommissionen og medlemsstaternes administrationer inden for rammerne af SEM 2000 drøfter en række spørgsmål vedrørende projekters støtteberettigelse under strukturfondene, og de undersøger, hvordan man på andre måder kan tilskynde de nationale myndigheder til at sikre, at Fællesskabets strukturstøtte anvendes effektivt, og at der aflægges korrekt regnskab herfor på nationalt plan. Retten kan bifalde målene for disse drøftelser, for der er udsigt til, at der vil blive taget fat på væsentlige svagheder, som støtteordningerne har været behæftet med i adskillige år. Der er imidlertid lang vej igen, og både Kommissionen og medlemsstaterne må gøre en væsentlig indsats.

0.32. Retten skal til slut endnu en gang understrege, at det er langt mere omkostningseffektivt at forebygge end at afsløre svig og spild, for når sådanne forhold påvises, er det ofte problematisk at gennemføre sanktioner og tilbagesøgning. Forvaltning, kontrolordninger og omkostninger bør altid tages i betragtning ved udarbejdelsen af retsregler og ved forberedelsen af særprogrammer eller projekter. Navnlig i forbindelse med den regelmæssige revision af landbrugsmarkedsordningerne og strukturfondslovgivningen er der mulighed for at skærpe kravene om ansvarlighed og regnskabsaflæggelse og at forbedre kvaliteten af den økonomiske forvaltning af fællesskabstransaktioner på alle niveauer.

>REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>

REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>

REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>REFERENCE TIL EN FILM>

>

REFERENCE TIL EN FILM>

DEL I Bemærkninger om Kommissionens indtægter og aktionsbevillinger og de europæiske udviklingsfonde

KAPITEL 1 (*) Egne indtægter

1.0. INDHOLD Punkt

Indledning 1.1 - 1.3

Budgetgennemførelse 1.4

Traditionelle egne indtægter 1.5 - 1.63

Forvaltningen af definitivt uerholdelige fordringer (nedskrivninger) 1.5 - 1.16

Indledning 1.5 - 1.10

Kommissionens forvaltning af nedskrivninger, som medlemsstaterne har indberettet 1.11 - 1.12

Behandling af betalingshenstand 1.13 - 1.14

Konklusion 1.15 - 1.16

Aktiv forædling 1.17 - 1.38

Definition 1.17

Udviklingen i retsgrundlaget 1.18 - 1.19

Genudførsel og overgang til fri omsætning af varer erhvervet under proceduren for aktiv forædling, suspensionsordningen (AF/S) 1.20 - 1.24

Diverse bemærkninger 1.25 - 1.33

Ukorrekt anvendelse af aftalen mellem EØF og Tyrkiet 1.34 - 1.37

Konklusion 1.38

Toldoplag 1.39 - 1.54

Indledning 1.39 - 1.40

Retsgrundlag 1.41

Lagerregnskab 1.42 - 1.44

Svagheder ved toldkontrollen 1.45 - 1.48

Regelstridige nationale genudførselsprocedurer 1.49

Ukorrekt anvendelse af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse 1.50 - 1.52

Uoverensstemmelser mellem de forskellige fællesskabsbestemmelser om afgiftselementer 1.53

Konklusion 1.54

Toldunionsaftaler 1.55 - 1.63

Konklusion 1.63

Egne indtægter hidrørende fra moms 1.64 - 1.103

Indledning 1.64 - 1.67

Påvisning af krænkelser af fællesskabslovgivningen 1.68 - 1.71

Overgangsordningen for opkrævning af moms i forbindelse med samhandelen inden for Fællesskabet 1.72 - 1.103

Udveksling af informationer om momsnumre og værdien af samhandelen 1.72 - 1.79

Informationskildernes indbyrdes sammenhæng og grænserne for udnyttelsen af dem 1.80 - 1.88

Udviklingen i kontrolmetoderne 1.89 - 1.91

Momsindtægterne 1.92 - 1.97

Konklusion 1.98 - 1.103

Bruttonationalindkomsten 1.104 - 1.128

Nødvendigheden af at måle kvaliteten af fastlæggelsen af det statistiske BNI 1.104 - 1.109

Begrebet kvalitet i forbindelse med det statistiske BNI 1.110 - 1.111

Måling af sammenligneligheden af BNI 1.112 - 1.118

Måling af BNI's pålidelighed 1.119 - 1.125

Konklusion 1.126 - 1.128

INDLEDNING

1.1. Dette kapitel omhandler samtlige egne indtægter. Retten har undersøgt bestemte områder inden for de traditionelle egne indtægter, nemlig forvaltningen af uerholdelige fordringer, visse aspekter ved ordningen for aktiv forædling, gennemførelsen af toldoplagsordningen og de finansielle følger af toldunionsaftaler. På momsområdet har Retten fortsat revisionen af foranstaltningerne til påvisning af overtrædelser af fællesskabslovgivningen og af overgangsordningen for moms i forbindelse med handel mellem medlemsstaterne. Endelig har Retten undersøgt målingen af kvaliteten af det statistiske BNI, som er beregningsgrundlaget for BNI-indtægten.

1.2. Struktureringen af de følgende bemærkninger afspejler ikke den relative finansielle betydning af hvert element i de egne indtægter. Eftersom Kommissionen er ansvarlig for forvaltningen af de traditionelle egne indtægter, påhviler det Retten at revidere samtlige procedurer, som bør føre til, at disse egne indtægter inkasseres, og at Fællesskabets finansielle interesser beskyttes. På visse områder er risikoen for uregelmæssigheder særlig høj (fællesskabsforsendelse, aktiv forædling og forvaltningen af fællesskabsfordringer mv.). Bemærkningerne om de traditionelle egne indtægter er mere omfattende, men dækker også mere forskelligartede forhold. Bemærkningerne om de øvrige indtægtskilder (moms og BNI) går ifølge deres art i højere grad på principperne (makroøkonomiske og statistiske aspekter mv.) eller de regnskabsmæssige aspekter.

1.3. Siden 1986 er der sket følgende udvikling i finansieringen af fællesskabsbudgettet (jf. figur 1.1): BNI-indtægtens andel har været stigende i hele perioden, mens momsindtægtens andel har ligget på mellem 50 % og 60 %, og de traditionelle egne indtægters andel (told, landbrugsafgifter og sukkerafgifter) har været faldende (jf. tabel 1.1).

Figur 1.1 - Udviklingen i de respektive indtægters andel af de egne indtægter

>START GRAFIK>

(%)

>SLUT GRAFIK>

>REFERENCE TIL EN FILM>

BUDGETGENNEMFØRELSE

1.4. Tabel 1.2 viser følgende:

a) De faktiske indtægter i regnskabsåret 1995 androg 75 077,1 mio. ECU eller 99,5 % af indtægterne i henhold til det endelige budget. Indtægterne er steget med 13,7 % i forhold til regnskabsåret 1994 (66 002,1 mio. ECU).

b) De traditionelle egne indtægter med fradrag af opkrævningsudgifter (1 605,9 mio. ECU) androg 14 453,2 mio. ECU eller 19,2 % af de faktiske indtægter. Disse indtægter fordeler sig som følger:

i) Told svarende til et bruttobeløb på 13 898,4 mio. ECU eller 86,5 % af de traditionelle egne bruttoindtægter (16 059,1 mio. ECU) ().

ii) Landbrugsafgifter svarende til et bruttobeløb på 844,3 mio. ECU eller 5,3 % af de traditionelle egne bruttoindtægter.

iii) Sukker- og isoglucoseafgifter svarende til et bruttobeløb på 1 316,4 mio. ECU eller 8,2 % af de traditionelle egne bruttoindtægter.

c) Egne indtægter hidrørende fra merværdiafgiften (moms) inklusive saldobeløb og justeringer ( P521,3 mio. ECU), androg 39 127,3 mio. ECU (), eller 52,1 % af de samlede faktiske indtægter.

d) BNI-indtægten inklusive saldobeløb og justeringer ( P269,4 mio. ECU) androg 14 172,6 mio. ECU () (heraf reserver på 247,6 mio. ECU) eller 18,9 % af de samlede faktiske indtægter.

TRADITIONELLE EGNE INDTÆGTER

Forvaltningen af definitivt uerholdelige fordringer (nedskrivninger)

Indledning

>TABELPOSITION>

1.5. Medlemsstaterne overdrager Fællesskabet de konstaterede fordringer i form af told og landbrugsafgifter, der er indgået, eller som der er stillet sikkerhed for. De fører et særskilt regnskab, det såkaldte B-regnskab (), over konstaterede fordringer, som ikke er indgået, og som der ikke er stillet sikkerhed for. I dette regnskab kan de opføre konstaterede fordringer, der er stillet sikkerhed for, når sådanne fordringer er anfægtet.

1.6. Tabel 1.3 giver en oversigt pr. 30. juni 1995 over konstaterede fordringer, som ikke er indgået, sammenholdt med de samlede konstaterede fordringer. Procentsatserne udgør mellem 0,13 % og 1,64 %, afhængigt af hvilken medlemsstat der er tale om.

1.7. Medlemsstaterne kan foretage nedskrivninger, dvs. at de er fritaget for at stille beløb svarende til de konstaterede fordringer til Kommissionens rådighed, såfremt disse beløb ikke har kunnet inddrives på grund af force majeure, eller når det viser sig, at det er definitivt umuligt at foretage inddrivelsen af grunde, som ikke kan tilskrives dem.

1.8. Retten har undersøgt Kommissionens sagsakter vedrørende nedskrivninger.

1.9. Det samlede beløb for nedskrivningerne skal meddeles Kommissionen i kvartalsrapporten. Hertil kommer, at medlemsstaterne i den halvårlige rapport til Kommissionen skal meddele alle tilfælde, hvor nedskrivningsbeløbet overstiger 10 000 ECU. Kommissionen har en frist på seks måneder til at fremsætte eventuelle bemærkninger over for medlemsstaten.

>TABELPOSITION>

1.10. Ved sammenholdelse af de to former for meddelelse kan det konstateres, at de ikke stemmer overens. Nedskrivningerne fremgår af halvårsrapporterne, men ikke af kvartalsrapporterne, der dækker samme periode, eller der er anført langt lavere beløb (jf. tabel 1.4).

Kommissionens forvaltning af nedskrivninger, som medlemsstaterne har indberettet

1.11. Siden nedskrivningsproceduren () blev indført den 1. januar 1989 () har fem medlemsstater (Tyskland, Spanien, Frankrig, Nederlandene og Det Forenede Kongerige) indberettet sager, hvor der er nedskrevet beløb på over 10 000 ECU. Tabel 1.5 viser stillingen pr. 30. juni 1995, for så vidt angår de 28 sager, disse fem medlemsstater har indberettet. Disse sager vedrører i alt 5,6 mio. ECU.

1.12. Da Rettens revision fandt sted (december 1995), havde Kommissionen endnu ikke udarbejdet den oversigt over de nationale instrumenter til inddrivelse af fordringer, som ellers er nødvendig til fastlæggelse af medlemsstaternes finansielle ansvar, også deres ansvar i forbindelse med nedskrivninger. Først i september 1994 anmodede Kommissionen medlemsstaterne om at indsende oplysninger til brug ved udarbejdelsen af denne oversigt.

Behandling af betalingshenstand

1.13. Den 13. juli 1995 meddelte de tyske myndigheder Kommissionen, at de nedskrivningssager, der indtil da var blevet indberettet, i virkeligheden var henstandssager. I henhold til de nationale regler træffer myndighederne nemlig afgørelse om midlertidig henstand i forbindelse med inddrivelsessager, men sådanne afgørelser medfører ikke, at gælden forældes. Som følge heraf burde alle henstandssager, der er blevet indberettet siden 1989, opføres på ny i det særskilte regnskab. Men disse udestående fordringer fremgår ikke af fællesskabsregnskabet. Da revisionen fandt sted, havde Kommissionen endnu ikke gjort forestillinger om denne sag over for de tyske myndigheder.

>TABELPOSITION>

1.14. Før 1989 stillede Tyskland i øvrigt samtlige beløb svarende til de konstaterede fordringer, inklusive beløbene svarende til ikke inkasserede fordringer, til rådighed for Kommissionen. Pr. 1. januar 1989 androg konstaterede fordringer, der ikke var inkasseret og stillet til rådighed for Fællesskabet, i alt 93,8 mio. ECU (). Dette beløb er ikke blevet tilbagebetalt, så det kunne opføres i det særskilte regnskab, men Kommissionen har ikke gjort indsigelse mod, at de tyske myndigheder trækker nedskrivninger fra i beløbene for løbende konstaterede fordringer. Hverken Kommissionen eller de tyske myndigheder har indført et overvågningssystem, der gør det muligt til enhver tid at fastslå det kumulerede beløb for sådanne fradrag.

Konklusion

1.15. Proceduren for anmeldelse af nedskrivninger er ikke nogen afgørende hjælp for Kommissionen, når den skal analysere og sammenholde medlemsstaternes indsats for at inddrive vanskelige fordringer (jf. punkt 1.10 og 1.12).

1.16. De fleste medlemsstater anvender ikke den foreskrevne procedure (jf. punkt 1.11), og de der gør det, gør det ikke ensartet. Kommissionen bør søge at få afhjulpet de forhold, der i visse medlemsstater bevirker, at procentsatsen for ikke inddrevne fordringer bliver højere (jf. punkt 1.6). Kommissionen bør for at gøre forvaltningen af de inddrevne beløb mere gennemskuelig træffe hensigtsmæssige foranstaltninger, således at:

a) de meddelelser, der er omhandlet i punkt 1.9-1.10, bliver sammenholdelige,

b) det gøres obligatorisk for medlemsstaterne at indsende periodiske meddelelser om samtlige fordringer, hvor beløbet ikke har kunnet inddrives inden for en frist, der bør fastlægges,

c) der hvert år som bilag til balancen offentliggøres stillingen for hver medlemsstat, for så vidt angår sådanne ikke inddrevne fællesskabsfordringer, som er omhandlet under litra b).

Aktiv forædling

Definition

>TABELPOSITION>

1.17. Aktiv forædling () er en toldprocedure af økonomisk betydning, der giver mulighed for inden for Fællesskabets toldområde at underkaste sådanne varer, som er defineret nedenfor, en eller flere såkaldte forædlingsprocesser. Følgende varer kan henføres under proceduren for aktiv forædling:

a) Ikke-fællesskabsvarer, som er bestemt til at genudføres fra Fællesskabets toldområde som forædlingsprodukter, uden at de pålægges importafgifter eller undergives handelspolitiske foranstaltninger (aktiv forædling, suspensionsordningen, i det følgende benævnt »AF/S«).

b) Varer, som er i fri omsætning (), og for hvilke der indrømmes godtgørelse af eller fritagelse for importafgifterne, hvis varerne udføres fra Fællesskabets toldområde som forædlingsprodukter (aktiv forædling, tilbagebetalingsordningen, i det følgende benævnt »AF/T«).

Udviklingen i retsgrundlaget

1.18. Retten kritiserede i årsberetningen for regnskabsåret 1988, at AF/S ikke blev anvendt korrekt, og den henstillede, at der blev indført en ordning med opkrævning af udligningsrenter, når varer, der havde været omfattet af suspensionsordningen, overgik til fri omsætning på Fællesskabets toldområde (). En sådan udligningsrente skal forhindre, at der skabes »en uberettiget økonomisk fordel som følge af, at datoen for toldskyldens opståen udskydes ()«. Med vedtagelsen af Kommissionens forordning (EØF) nr. 731/90 af 26. marts 1990 () er Rettens bemærkninger taget til følge ().

1.19. Retten har undersøgt, hvordan disse ændringer er gennemført i fire medlemsstater (Belgien, Tyskland, Frankrig og Det Forenede Kongerige). På grundlag af denne undersøgelse fremsætter Retten i det følgende (punkt 1.25-1.37) en række bemærkninger om anvendelsen af AF/S i disse medlemsstater.

Genudførsel og overgang til fri omsætning af varer erhvervet under proceduren for aktiv forædling, suspensionsordningen (AF/S)

1.20. Bevilling til AF/S-ordningen meddeles kun, når ansøgeren har konkrete hensigter om at genudføre forædlingsprodukterne. I tre af de besøgte medlemsstater (Belgien, Tyskland og Frankrig) havde nogle bevillingshavere imidlertid i en årrække undladt at genudføre op til 90 % af forædlingsprodukterne. Det toldsted, som var ansvarligt for kontrollen, havde ikke kritiseret denne omgåelse af AF/S-ordningen, og de nationale myndigheder havde regelmæssigt forlænget de pågældende bevillinger.

1.21. Bemyndigelser til AF/S-ordningen, hvor en høj procentdel hovedforædlingsprodukter eller uforædlede varer igennem flere år er overgået til fri omsætning, er ikke i overensstemmelse med de gældende fællesskabsbestemmelser. Når datoen for toldskyldens opståen udskydes ved administrativ afgørelse, omgås proceduren på to punkter: det er i strid med målene og reglerne for AF/S-ordningen, og der tilvejebringes via udligningsrenteordningen indtægter til de nationale budgetter i stedet for til fællesskabsbudgettet. I henhold til artikel 2 i Rådets afgørelse 88/376/EØF, Euratom af 24. juni 1988 om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter () er udligningsrenter nemlig ikke fællesskabsindtægter. Sådanne overtrædelser af bestemmelserne i AF/S-ordningen medfører, at de pågældende egne indtægter overdrages for sent til Fællesskabet.

1.22. Den finansielle effekt på fællesskabsbudgettet af sådanne overtrædelser af de gældende bestemmelser kan anslås til det beløb, medlemsstaterne inkasserer i udligningsrenter. For 12 medlemsstater androg dette beløb for de første ti måneder af regnskabsåret 1994 7,2 mio. ECU.

1.23. I december 1991 gav de franske myndigheder i henhold til artikel 27 i Rådets forordning (EØF) nr. 1999/85 () og med Kommissionens samtykke en bevillingshaver tilladelse til at overgå fra tilbagebetalingsordningen (AF/T) til suspensionsordningen (AF/S). Konsekvenserne af denne afgørelse var, at bevillingshaveren fik tilbagebetalt 29,1 mio. ECU (). Ved overgangen til AF/S havde de franske myndigheder indrømmet en ny frist for forelæggelse af afslutningsafgørelsen. Den gennemsnitlige frist på 28 måneder, som bevillingshaveren dermed blev indrømmet, overskrider med ti måneder den frist på 18 måneder, som de franske myndigheder har fastsat til gennemførelse af forædlingsprocessen ().

1.24. I henhold til den første afslutningsopgørelse var 90 % af de forædlingsprodukter, hvor forædlingsprocessen ikke var afsluttet ved overgangen til suspensionsordningen, overgået til fri omsætning og havde affødt udligningsrenter (nationale indtægter) på over 3 mio. ECU. Konsekvenserne af, at disse varer blev bragt i fri omsætning i strid med fællesskabsbestemmelserne, var, at egne indtægter på 25,6 mio. ECU blev fastslået og overdraget med ti måneders forsinkelse (jf. punkt 1.28).

Diverse bemærkninger

1.25. I Belgien fremgik det af revisionen af de afslutningsopgørelser, en større forarbejdningsvirksomhed havde forelagt for regnskabsårene 1993 og 1994, at afslutningsprocedurerne ikke var gennemført korrekt. Denne virksomhed har ved eksport af hovedforædlingsproduktet, som pr. definition er en ikke-fællesskabsvare, anvendt tolddokumenter, der anvendes ved eksport af fællesskabsvarer. Under denne toldprocedure kan det ikke efterprøves, om varerne faktisk har forladt Fællesskabets toldområde. Toldbeløbet for de pågældende forædlingsprodukter var på over 1 mio. ECU.

1.26. Afslutningsopgørelsen skal forelægges senest 30 dage efter udløbet af genudførselsfristen. Denne frist gælder også, når kontroltoldstedet selv udarbejder afslutningsopgørelsen (). I tre medlemsstater (Belgien, Tyskland og Det Forenede Kongerige) var de månedlige eller kvartalsvise opgørelser indsendt for sent, og toldmyndighederne havde ikke truffet de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at de egne indtægter var blevet fastslået og inkasseret inden for de foreskrevne frister (). I Tyskland havde et kontroltoldsted udarbejdet afslutningsopgørelsen for en forarbejder med gennemsnitlig otte måneders forsinkelse. Tolden anslås at andrage 13,3 mio. ECU pr. år ().

1.27. I henhold til de gældende forordninger kan der kun indgives samlede månedlige eller kvartalsvise angivelser (), men to medlemsstater (Belgien og Det Forenede Kongerige) havde givet bemyndigelse til opgørelsesperioder, der dækkede op til et år. Alene for årene 1992, 1993 og 1994 er egne indtægter svarende til i alt 3,6 mio. ECU derfor blevet fastslået og overdraget med gennemsnitligt seks måneders forsinkelse (Belgien).

1.28. Toldbeløbene vedrørende de sager, der er omhandlet i punkt 1.24-1.27, blev overdraget for sent til Fællesskabet. Derfor bør bestemmelserne i artikel 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 () om, at der skal betales renter ved forsinket overdragelse af de egne indtægter, tages i anvendelse.

1.29. Proceduren for ekstern forsendelse anvendes på forsendelse af alle ikke-fællesskabsvarer fra et sted til et andet inden for Fællesskabets toldområde (), medmindre varerne er henført under en toldprocedure af økonomisk betydning, og forudsat, at de særlige bestemmelser for denne toldprocedure med økonomisk betydning tillader en sådan transport. Men under proceduren for aktiv forædling kan varer kun forsendes fra forædlingsstedet til afregningsstedet.

1.30. Ved genudførsel, hvor varerne ikke forsendes gennem en anden medlemsstats toldområde, tillader de tyske regler imidlertid, at forædlingsprodukter og uforædlede varer forsendes til det sted - og det er ikke afregningsstedet - hvor varerne forlader toldområdet. Det skal blot være registreret i lagerholderens bogholderi, og der kræves ikke de formaliteter, som skal opfyldes i henhold til proceduren for fællesskabsforsendelse (sikkerhedsstillelse, T1-angivelse mv.).

1.31. Ved genudførsel ad søvejen kan varerne i henhold til disse tyske regler omlades, når skibet skal anløbe fællesskabshavne. Denne fremgangsmåde indebærer risici for svig ved bestemmelse af varers toldmæssige status. Når et skib har anløbet en fællesskabshavn (), kan ikke-fællesskabsvarer nemlig, når der ikke foreligger en forsendelsesangivelse, bringes i fri omsætning på fællesskabsmarkedet uden betaling af importtold.

1.32. Når varer henført under AF/S-proceduren henføres til en anden suspensionsprocedure (transit, toldoplag mv.) skal rubrikken beregnet til varebeskrivelsen i det tolddokument, der ledsager varerne, tydeligt udfyldes med »AF/S-varer« (). I ingen af de besøgte medlemsstater var der denne påtegning på tolddokumenterne. Er der ikke en sådan påtegning, er der risiko for, at der ikke inkasseres udligningsrenter, når varerne eventuelt senere overgår til fri omsætning.

1.33. I Tyskland var der foretaget efterkontrol af AF/S-proceduren med op til 13 års mellemrum, selv om fristen for efteropkrævning i henhold til forordningen er tre år.

Ukorrekt anvendelse af aftalen mellem EØF og Tyrkiet

1.34. I henhold til tillægsprotokollen til aftalen mellem EØF og Tyrkiet () kunne der indtil 18. marts 1995 kun udstedes ATR1-varecertifikater for varer i fri omsætning. Først ved ikrafttrædelsen den 19. marts 1995 af afgørelse nr. 1/94 () truffet af Associeringsrådet EF-Tyrkiet blev der indført en udligningsafgift () for varer, der genudføres til Tyrkiet efter aktiv forædling.

1.35. Det fremgår af nationale instrukser, som ti medlemsstater har fremsendt til Retten, at kun Det Forenede Kongerige har opkrævet importtold af forædlingsprodukter og uforædlede varer før antagelse af ATR1-varecertifikater. Alle de øvrige medlemsstater bortset fra Spanien (siden november 1993) og Irland (siden 1994) har udstedt ATR1-varecertifikater uden at opkræve told. Før der blev udstedt ATR1-varecertifikater, burde varerne imidlertid have været bragt i fri omsætning, og der burde have været opkrævet 100 % told af alle ikke-fælleskabsvarer, der er medgået til deres fremstilling. Når medlemsstaterne ikke efterfølgende kan inkassere de toldbeløb, der burde have været opkrævet ved udstedelsen af disse ATR1-varecertifikater, bør de erklære dem for ugyldige og tage dem tilbage. De bør endvidere meddele de tyrkiske myndigheder, at disse varecertifikater er udstedt på et regelstridigt grundlag.

1.36. Retten konstaterede hos to lagerholdere (Tyskland og Belgien), at der var antaget ATR1-varecertifikater indtil den 18. maj 1995 for forædlingsprodukter, uden at der var betalt den tilsvarende told (250 000 ECU for perioden 1992-1994).

1.37. Værdien af varer, der er (eller ikke er) i fri omsætning og genudføres fra Den Europæiske Union til Tyrkiet til afslutning af proceduren for aktiv forædling, er for regnskabsårene 1993 og 1994 over 1 780 mio. ECU. Der findes ikke tilstrækkeligt præcise tal, men Retten skønner, at ikke inkasserede egne indtægter for årene 1973-1995 beløber sig til adskillige snese millioner ecu.

Konklusion

1.38. Kommissionen bør sørge for, at fællesskabsbestemmelserne anvendes korrekt, og navnlig træffe følgende foranstaltninger:

a) Den bør sørge for, at der føres effektivt tilsyn med gennemførelsen af AF/S-proceduren. Navnlig bør det regelmæssigt kontrolleres, hvor stor en procentdel af forædlingsprodukterne der overgår til fri omsætning (jf. punkt 1.21-1.24), at fristerne for afslutning af proceduren overholdes (jf. punkt 1.26-1.27), hvor hyppigt der foretages efterkontrol samt resultaterne af denne kontrol (jf. punkt 1.33).

b) Den bør i samarbejde med de berørte medlemsstater fastlægge beløbene for de egne indtægter, der skal efteropkræves som følge af ukorrekt anvendelse af aftalen mellem EØF og Tyrkiet (jf. punkt 1.34-1.37), eller sørge for, at de regelstridigt udstedte certifikater erklæres for ugyldige og tages tilbage.

c) Den bør foretage en kritisk undersøgelse af samtlige fællesskabsbestemmelser eller nationale bestemmelser, som indebærer en risiko for, at ikke-fællesskabsvarers toldmæssige status ikke bestemmes. Det gælder navnlig varer, der forsendes ad søvejen fra et sted inden for Fællesskabets toldområde til et andet (jf. punkt 1.29-1.32).

d) Artikel 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 (), hvori det fastsættes, at der skal betales renter ved forsinket overdragelse af egne indtægter, bør tages i anvendelse, når datoen for toldskyldens opståen udskydes, fordi myndighederne har været for imødekommende (jf. punkt 1.21-1.22).

Toldoplag

Indledning

1.39. Der er givet bevilling til ca. 13 000 toldoplag i Den Europæiske Union i henhold til EF-toldkodeksens artikel 100 (). I gennemførelsesbestemmelserne () til EF-toldkodeksen er der defineret seks former for toldoplag, og den særlige form for toldoplag, Retten har undersøgt, tegner sig for 35 % (). I forbindelse med de toldoplag, som Retten havde udvalgt, konstateredes der risiko for, at de egne indtægter blev fastlagt med forsinkelser, fordi der blev anvendt en forenklet toldprocedure (toldbehandling fra forretningsstedet () ved overgang til fri omsætning). Sådanne toldoplag skal være private oplag, hvor oplagshaver () ikke nødvendigvis ejer varerne.

1.40. Rettens revision omfattede denne særlige form for toldoplag i de fem medlemsstater (Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig og Italien), hvor myndighederne har givet bevilling hertil.

Retsgrundlag

1.41. Ved toldoplagsproceduren gives der mulighed for opbevaring under toldtilsyn af:

a) ikke-fællesskabsvarer, uden at de pålægges importafgifter eller undergives handelspolitiske foranstaltninger,

b) fællesskabsvarer, for hvilke det efter særlige fællesskabsforskrifter er fastsat, at de er omfattet af foranstaltninger, der er forbundet med varernes udførsel ().

Lagerregnskab

1.42. I henhold til fællesskabsbestemmelserne () skal lagerregnskabet til enhver tid vise den aktuelle beholdning. Sigtet med denne bestemmelse er at forebygge risikoen for, at de egne indtægter fastlægges for sent. Fordi der er tale om forenklede procedurer (jf. punkt 1.39) skal lagerregnskabet indeholde alle nødvendige oplysninger, således at toldoplagsproceduren kan anvendes korrekt, og toldmyndighederne kan føre kontrol hermed (). Lagerregnskabet er et centralt element i toldkontrollen. De beskatningselementer (varetype, mængde, toldværdi), der angives og regnskabsføres, når varerne henføres under toldoplagsproceduren, indgår i beregningen af tolden, når varerne overgår til fri omsætning.

1.43. Lagerregnskabet skal føres i en godkendt form () af en person, der er udpeget af toldmyndighederne. Ved stedlig revision konstateredes det, at de nationale myndigheder ikke har indført ensartede regler for lagerregnskabet. I nogle tilfælde skal der blot føres en inventarliste, i andre kræves der en detaljeret oversigt over alle varebevægelser. I mange tilfælde skal der i kontroløjemed indhentes supplerende oplysninger, som kun kan indhentes hos lagerholderen.

1.44. Der blev også konstateret en række usædvanlige forhold i lagerregnskaberne, som kunne bevirke, at de egne indtægter blev fastslået for sent. Når der anvendes andre bogføringskoder i edb-lagerregnskaberne end tariferingen i Den Kombinerede Nomenklatur (), kan toldmyndighederne og fællesskabsmyndighederne ikke følge varebevægelserne på store toldoplag ved at afstemme lagertilgange og de tilsvarende lagerafgange. Man kan heller ikke spore varebevægelser eller foretage fysisk kontrol, når lagerholderen forvalter flere lagre, der er spredt over hele landet (Tyskland), og det ikke er anført i toldoplagringsdokumentet, hvor varerne er oplagret. I et tilfælde (Italien) var man først begyndt at føre lagerregnskabet fire måneder efter, at varerne var anbragt på lager. Den oprindelige varebeholdning på toldoplaget (anslået værdi 1,8 mio. ECU) var ikke bogført korrekt i lagerregnskabet. Under sådanne forhold er det umuligt at foretage fysisk kontrol af lagerbeholdningen og af varebevægelserne.

Svagheder ved toldkontrollen

1.45. Det varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat, hvor hyppigt der foretages kontrol, og kontrolmetoderne, hvormed det navnlig skal efterprøves, om der er overensstemmelse mellem tidspunktet for varernes overgang til fri omsætning og tidspunktet for fastlæggelsen af de egne indtægter, er også meget forskellige.

1.46. I Tyskland foretages der to former for kontrol, dels regelmæssig kontrol af toldpapirerne vedrørende enkeltstående transaktioner, dels indgående efterkontrol, hvor der ofte går mere end tre år mellem kontrollen af hvert lager - debitor kan ikke underrettes om toldskylden efter udløbet af en frist på tre år (). To toldsteder, som Retten besøgte, havde ikke foretaget efterkontrol inden udløbet af forældelsesfristen i 58 af 146 toldlagre, der henhørte under deres område. På nogle af disse toldoplag var der sidste gang foretaget efterkontrol i 1988. Det anslås, at der var tale om flere millioner ecu om året i egne indtægter. Det er imidlertid først og fremmest ved indgående efterkontrol, at det er muligt at efterprøve, om der er overensstemmelse mellem tolddokumenterne og handelspapirerne, og altså også at afsløre tilfælde, hvor de egne indtægter er fastslået for sent eller med et forkert beløb.

1.47. I Frankrig og Belgien findes der ikke nationale instrukser om efterkontrol af toldlagre.

1.48. I Italien havde de nationale myndigheder foretaget stikprøvekontrol og sammenholdt oplysningerne i lagertilgangs- og lagerafgangsdokumenterne. Ifølge disse myndigheder skulle der være foretaget efterkontrol, bl.a. kontrol af handelsdokumenter og fysisk kontrol, men da Rettens stedlige revision fandt sted, kunne myndighederne ikke fremlægge kontrolrapporter.

Regelstridige nationale genudførselsprocedurer

1.49. De nationale procedurer, som anvendes i forbindelse med genudførsel, og hvortil Retten fremsætter kritiske bemærkninger i punkt 1.29-1.31, anvendes også i forbindelse med genudførsel af varer fra toldoplag.

Ukorrekt anvendelse af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse

1.50. I henhold til de nationale toldbestemmelser vedtaget i Spanien med henblik på gennemførelse af artikel 397 ff. i gennemførelsesbestemmelserne til EF-toldkodeksen () kan en lagerholder anvende forenklede procedurer for eksterne forsendelser.

1.51. I strid med fællesskabsbestemmelserne er lagerholder således ikke forpligtet til at sende det kompetente toldsted et eksemplar af det fællesskabsforsendelsesdokument, der er udstedt til lagerholder (). De fællesskabsforsendelsesdokumenter, som lagerholder udsteder, nummereres eller registreres i øvrigt ikke på forhånd af toldmyndighederne. Derfor har toldmyndighederne overhovedet ingen dokumentation, på grundlag af hvilken der kan føres tilsyn med, at fællesskabsforsendelsesordningen fungerer korrekt. Sådanne forenklede forsendelsesprocedurer kan anvendes i hele Spanien, og de to store toldlagre, Retten reviderede, havde fået bevilling hertil.

1.52. Retten undersøgte i de reviderede toldlagre det register over udstedte forsendelsesdokumenter, som lagerholder skal føre. Det fremgik af dette register, at fristerne for afslutning af proceduren i visse tilfælde langt overskred den foreskrevne frist. I henhold til artikel 379 i gennemførelsesbestemmelserne til EF-toldkodeksen burde der senest 14 måneder efter datoen for registreringen af angivelsen til fællesskabsforsendelse have været taget skridt til at inddrive tolden for de ikke-afsluttede forsendelsestransaktioner. Et antal forsendelsesdokumenter udstedt i 1992 og 1993 var stadig ikke blevet afsluttet, da Rettens revision fandt sted i juni 1995, og der var ikke taget skridt til at inddrive de tilsvarende toldbeløb.

Uoverensstemmelser mellem de forskellige fællesskabsbestemmelser om afgiftselementer

1.53. Bestemmelserne i artikel 278, stk. 3, litra c), i gennemførelsesbestemmelserne () stemmer ikke overens med bestemmelserne i artikel 214, stk. 1, og artikel 112, stk. 3, i EF-toldkodeksen. På den ene side kan der ved overgang til fri omsætning lægges andre afgiftselementer til grund, end dem, der er fastslået eller gjort gældende ved varernes overgang til toldoplag, og på den anden side skal der ved varers overgang til fri omsætning lægges de afgiftselementer til grund, der er fastlagt eller gjort gældende i forbindelse med varers overgang til toldoplag. Gennemførelsesbestemmelserne indebærer dermed en valgmulighed, som medfører risiko for, at de fastlagte egne indtægter systematisk formindskes.

Konklusion

1.54. Kommissionen bør træffe de nødvendige foranstaltninger til, at:

a) fællesskabsbestemmelserne vedrørende lagerregnskab anvendes (jf. punkt 1.42-1.44),

b) det gennem kontrollen af toldoplag sikres, at Fællesskabets finansielle interesser beskyttes (jf. punkt 1.45-1.48),

c) det sikres, at fællesskabsmyndighederne får adgang til alle bilag, når de foretager kontrol (jf. punkt 1.42-1.44 og 1.51), specielt:

i) i forbindelse med toldbehandling fra forretningsstedet,

ii) i forbindelse med bemyndigelse til virksomheder til at anvende forenklede procedurer,

iii) når toldstederne delegerer en del af deres prærogativer til visse virksomheder,

d) de nationale procedurer for genudførsel er i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne (jf. punkt 1.49),

e) EF-toldkodeksens artikel 112, stk. 3 (), finder utvetydig anvendelse (jf. punkt 1.53).

Toldunionsaftaler

1.55. En toldunion er kendetegnet ved følgende:

a) en fælles toldtarif (FTT), der anvendes ved indførsel af varer fra tredjelande,

b) fri bevægelighed for varer, der fuldt ud er fremstillet inden for Unionens toldområde (), og for varer, der er toldbehandlet i forbindelse med overgang til fri omsætning i den ene af de kontraherende parters land.

1.56. Importafgiftsprovenuet kan enten tilfalde den kontraherende part, som har inkasseret afgifterne (bogføringsmetoden), eller fordeles efter kriterier for økonomisk aktivitet (den makroøkonomiske metode), uanset hvem af de kontraherende parter der har inkasseret afgifterne.

1.57. Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EØF) har indgået tre toldunionsaftaler med Fyrstendømmet Andorra (), Republikken San Marino () og Tyrkiet (). I forbindelse med disse tre aftaler er bogføringsmetoden anvendt ved fordelingen af de inkasserede afgifter.

1.58. Toldunionsaftalerne med San Marino og Andorra har og vil også fremover have minimal finansiel effekt på Fællesskabernes egne indtægter (jf. tabel 1.6). Toldunionsaftalen med Tyrkiet, som har været gældende fra 1. januar 1996, kan få en ikke ubetydelig effekt på Fællesskabernes egne indtægter, men den vil ikke kunne påvises, fordi det ikke er fastsat i aftalen, at der skal udarbejdes de nødvendige tal. Der er udsigter til toldunionsaftaler med andre tredjelande, hvor effekten for de egne indtægter kan blive væsentlig. Retten har valgt at undersøge de finansielle aspekter ved iværksættelsen af interimsaftalen om handel og toldunion mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Republikken San Marino for at vise, at bogføringsmetoden indebærer risici for, at de inkasserede importafgifter ikke fordeles ligeligt mellem de kontraherende parter (jf. punkt 1.60-1.62).

1.59. Tabel 1.6 viser fordelingen af de afgifter, der blev inkasseret i regnskabsåret 1993 i henhold til aftalerne med San Marino og Andorra. Tabellen viser endvidere de negative virkninger, bogføringsmetoden har på fællesskabsbudgettet. Sammenligner man disse virkninger for San Marinos vedkommende med de virkninger, en makroøkonomisk metode ville have haft (f.eks. med fordeling efter BNI), ser man, at bogføringsmetoden indvirker negativt på Fællesskabernes egne indtægter.

1.60. En af de væsentligste risici forbundet med bogføringsmetoden kan illustreres med det forhold, at for visse varer overstiger de mængder, der er importeret og toldbehandlet for den ene kontrahents regning, forbrugspotentiellet ganske betydeligt. Det giver en ubalance i fordelingen af inkasserede importafgifter mellem kontrahenterne.

1.61. Man finder årsagerne til denne ubalance ved at undersøge angivelserne af varernes overgang til fri omsætning. For San Marinos vedkommende fremgik det f.eks. af denne undersøgelse, at en væsentlig andel af de opkrævede importafgifter er betalt af nogle få importører, hvoraf visse sammen med deres handelsagenter har eneforhandlingen for en del af fællesskabsmarkedet.

1.62. Da alle importører, der har hjemsted inden for toldunionens område, skal betale samme importafgift for en bestemt vare, er det normalt andre kriterier end afgiftsmæssige, der er bestemmende for, om importørerne etablerer sig på den ene eller den anden kontrahents område. Når en importør kan opnå de samme økonomiske fordele eller omfattes af de samme gunstige regler, som er gældende på en af de kontraherende parters område, er der risiko for, at der opstår ubalance i fordelingen af de afgifter, som hver kontrahent har opkrævet, og denne ubalance kan endog forværres, og det kan få konsekvenser for Fællesskabernes egne indtægter. Hvor alvorlige disse konsekvenser bliver, afhænger bl.a. af de kontraherende parters respektive økonomiske styrke og det faktiske svælg mellem de komparative fordele.

Konklusion

1.63. Kommissionen bør undersøge mere indgående, hvilke konsekvenser toldunionsaftalerne har for de egne indtægter, og den bør indføje bestemmelser i disse aftaler om fordeling af de opkrævede importafgifter mellem kontrahenterne efter et eller flere makroøkonomiske kriterier.

EGNE INDTÆGTER HIDRØRENDE FRA MOMS

Indledning

>TABELPOSITION>

1.64. Den fælles momsordning, der er indført på fællesskabsniveau for at sikre, at der fastlægges et ensartet beregningsgrundlag for afgiften i medlemsstaterne, er også beregningsgrundlaget for de egne indtægter hidrørende fra moms, som hver medlemsstat skal betale. Derfor kan det medføre formindskelse af dette grundlag og dermed af de egne momsindtægter, når den fælles momsordning ikke følges, eller når de nationale momsordninger ikke fungerer i overensstemmelse med den fælles momsordning.

1.65. I det følgende redegøres der for de undersøgelser, Retten har foretaget dels af, om de nationale momslovgivninger er i overensstemmelse med fællesskabsretten, dels af overgangsordningen for opkrævning af moms i forbindelse med samhandelen inden for Fællesskabet siden ophævelsen af de fiskale grænser den 1. januar 1993 ().

1.66. Overgangsordningen for opkrævning af moms i forbindelse med samhandelen inden for Fællesskabet er af væsentlig betydning, og ophævelsen af de fiskale grænser kan have øget risiciene for uregelmæssigheder. Derfor har Retten i 1995 inden for rammerne af en ad hoc-arbejdsgruppe, hvori er repræsenteret en række nationale revisionsorganer, fortsat sin undersøgelse af, hvordan VIES-ordningen () (Value added tax Information Exchange System) fungerer. Denne ordning skal gøre det muligt for medlemsstaternes fiskale myndigheder at sikre sig, at samhandelen inden for Fællesskabet beskattes korrekt.

1.67. Hvor det var muligt, er der foretaget sammenholdelser med andre disponible informationskilder om varestrømmene mellem medlemsstaterne (bl.a. Intrastat-systemet, jf. punkt 1.79), især med hensyn til identifikation af virksomheder og efterprøvelse af pålideligheden af oplysningerne om samhandelen.

Påvisning af krænkelser af fællesskabslovgivningen

1.68. Et ad hoc-udvalg i Kommissionen, som afsluttede sit arbejde medio 1993, har foretaget omfattende undersøgelser af krænkelser af fællesskabslovgivningen. Siden da er krænkelser af fællesskabslovgivningen i praksis næsten udelukkende blevet påvist på grundlag af klager fra borgerne eller på grundlag af Kommissionens kontrol i medlemsstaterne af de egne indtægter. Denne kontrol foretog Kommissionen tidligere hvert år, men nu hvert andet år.

1.69. Når Kommissionen konstaterer, at den fælles momsordning er overtrådt med konsekvenser for de egne indtægter, har den mulighed for at tage forbehold over for oversigten over momsindtægterne. På dette tidspunkt opfordres medlemsstaten til at efterprøve oversigterne for de tre foregående år og i givet fald korrigere denne oversigt. For at beskytte Unionens finansielle interesser skal dette forbehold gøres gældende så hurtigt som muligt.

1.70. Med et sådant forbehold kan Unionens finansielle interesser ganske vist beskyttes, men der kan i realiteten gå indtil flere år, før de beløb, der kan være tale om, faktisk inkasseres, sålænge Kommissionen og den pågældende medlemsstat ikke er nået til enighed som fastsat i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1553/89.

1.71. Fordi der generelt ikke opkræves morarenter af de skyldige beløb, tilskyndes medlemsstaterne ikke til at overdrage momsindtægterne inden for rimelige frister. Retten har i tidligere bemærkninger om dette spørgsmål () påpeget, at disse forhold er utilfredsstillende. Så snart der er fastslået et tab i egne indtægter, bør der kunne fastsættes en betalingsfrist og, såfremt denne frist overskrides, pålægges morarenter.

Overgangsordningen for opkrævning af moms i forbindelse med samhandelen inden for Fællesskabet

Udveksling af informationer om momsnumre og værdien af samhandelen

1.72. Enhver person, som leverer varer eller tjenesteydelser inden for Fællesskabet, har ret til at anmode om at få bekræftet gyldigheden af enhver anden persons momsregistreringsnummer. Hver medlemsstat har en database med et register over afgiftspligtige - som har fået tildelt et momsregistreringsnummer - og de kompetente myndigheder i de øvrige medlemsstater har adgang til dette register via VIES-nettet. I 1995 blev der registreret 2,3 mio. forespørgsler om momsregistreringsnumre i VIES-systemet.

1.73. Det forekommer imidlertid, at annullerede momsregistreringsnumre fortsat kan være registreret som gyldige i VIES-systemet i nogen tid efter den dato, hvor registreringsnumrene er slettet (Tyskland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Irland, Nederlandene, Portugal og Det Forenede Kongerige). I Italien og Portugal har erhvervsdrivende en frist på 30 dage til at anmelde, at de har indstillet deres virksomhed. Det indebærer en risiko for, at et momsregistreringsnummer, som er registreret i kvartalsoversigten over fællesskabsleverancer, derefter ikke længere er gyldigt. Det kan give problemer mellem myndighederne og de berørte afgiftspligtige.

1.74. Medlemsstaterne skal i henhold til de gældende regler opbevare og bearbejde tallene i de samlede oversigter, som leverandører af varer og tjenesteydelser inden for Fællesskabet skal indsende om deres samhandel med momsregistrerede kunder i andre medlemsstater. Via VIES-nettet kan momsmyndighederne i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen eller varen er erhvervet, få oplyst den samlede værdi af leverancer til forskellige kunder fordelt på medlemsstat og kvartal. Dataudvekslingen finder sted tre måneder efter udgangen af det kvartal, hvor leverancerne har fundet sted.

1.75. For at man kan følge udviklingen i momspligtige transaktioner og for at undgå tab af momsindtægter, skal de erhvervsdrivende indsende samlede momsopgørelser inden for bestemte frister. Retten konstaterede imidlertid under revisionen, at globalt set indsendes mindst 20 % af momsopgørelserne for sent eller indsendes slet ikke.

1.76. Antallet af indlæste transaktionslinjer, som afvises ved edb-valideringskontrollen - også kaldet »ukorrekte linjer« - giver et fingerpeg om, hvor korrekte de anmeldte tal i de samlede momsopgørelser er. En linje kan betragtes som ukorrekt, når f.eks. et momsnummer ikke er korrekt, eller der ikke er anført noget beløb. Påviste fejl kan henføres til materielle fejl, men også indikere, at der forekommer uregelmæssigheder i forbindelse med en transaktion.

1.77. I juni 1994 var over 5 % af det samlede antal ukorrekte linjer for 1993 vedrørende ni medlemsstater (608 387) endnu ikke blevet korrigeret. Forholdene er blevet forbedret, men er stadig ikke tilfredsstillende. I 1994 var 4,2 % af de ukorrekte linjer (532 708) og i juni 1995 var 2,6 % (327 123) stadig ikke blevet korrigeret (). Når systemet har accepteret linjerne, og de er oversendt til de andre medlemsstater, foretages der kontrol for at få efterprøvet, om de nationale momsregistreringsnumre, som leverandørerne fra de øvrige medlemsstater har angivet, er korrekte. Ved sådan kontrol konstateredes det i 1994, at der var uoverensstemmelser i forbindelse med 118 000 nye linjer omfattende otte medlemsstater. Det svarer til ca. 1 % af det samlede antal linjer. De nationale myndigheder skal altså anvende betydelige ressourcer på at få efterprøvet og eventuelt korrigeret disse tal, og det kan bevirke, at der er mindre tid til rådighed til momskontrol.

1.78. Det er vanskeligt at måle pålidelighedsgraden for de tal, de erhvervsdrivende anmelder for værdien af leveringer. En analyse af VIES-tallenes fordeling på de enkelte medlemsstater viser væsentlige afvigelser, som for de flestes vedkommende ikke kan forklares.

1.79. De VIES-tal, som nationale leverandører indsender, og som sendes til de øvrige medlemsstater via VIES-systemet, svarer ikke altid til de tal, som indsendes af den medlemsstat, der modtager varerne. Mindre afvigelser kan accepteres på grund af udsving i vekselkurserne og forsinkelser af tekniske grunde. I en lang række tilfælde kan der konstateres afvigelser på over 10 % og endda på 40 %, men man kender ikke årsagerne hertil.

Informationskildernes indbyrdes sammenhæng og grænserne for udnyttelsen af dem

1.80. De afgiftspligtiges leveringer inden for Fællesskabet spores i beskatningsøjemed både tilbage til de erhvervsdrivendes momsangivelser og til VIES-systemet. Der udarbejdes imidlertid også statistikker over levering af goder inden for Fællesskabet på grundlag af de månedsopgørelser, de erhvervsdrivende skal indsende som et led i Intrastat-systemet. Dette system er indført i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 3330/91 () til måling af udviklingen i samhandelen mellem medlemsstaterne efter gennemførelsen af det indre marked.

1.81. Sammenholdelse af de forskellige tal er et middel til kontrol af den skyldige moms på afsluttede leveringer, men de svagheder, der i dag kan konstateres ved disse informationskilder, begrænser mulighederne herfor.

1.82. Der kan konstateres væsentlige afvigelser i Intrastat-tallene, som der endnu ikke er fundet nogen forklaring på. Beløbet for leveringer inden for Fællesskabet og for erhvervelser inden for Fællesskabet bør i princippet være det samme, men der kan for 1993 konstateres en difference på 28 000 mio. ECU () og for 1994 en difference på 34 000 mio. ECU (). Sammenholder man ud fra Intrastat-tallene en bestemt medlemsstats »varemodtagelser« (fællesskabsimport) med de øvrige EU-medlemsstaters »forsendelser« (eksport) til denne medlemsstat, kan der konstateres differencer på op til 50 % for 1994.

1.83. Et andet problem i forbindelse med Intrastat er, at medlemsstaterne ikke anvender samme metode, når erhvervsdrivende ikke overholder deres forpligtelse til at indsende angivelser. I nogle medlemsstater (Tyskland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige) foretages der med det samme et skøn over, hvor mange oplysningspligtige der ikke har indberettet oplysninger, og hvor mange der har indberettet for sent. Der tages hensyn til dette skøn ved den førstkommende offentliggørelse af statistikker. I andre medlemsstater venter man, til de forsinkede angivelser er indberettet, og korrigerer derefter tallene for referencemåneden. I fem medlemsstater (Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien og Portugal) foretages der ikke korrektioner for ikke-indberettede angivelser. For den samlede handel i EU udgør korrektionerne for for sent indberettede angivelser 4-5 %.

1.84. Det er derfor ikke overraskende, at medlemsstaterne ikke finder Intrastat-oplysningerne lige pålidelige. Nogle medlemsstater (Det Forenede Kongerige, Italien og Spanien) anser dem for at være tilfredsstillende, mens andre (Danmark) anser dem for at være usikre. De fleste giver imidlertid udtryk for, at færre angivelser indberettes for sent, og at den tilsvarende reguleringsprocent er faldende.

1.85. Trods disse mangler ved systemet har det i visse tilfælde vist sig effektivt at foretage globale sammenligninger af de forskellige informationskilder. I Frankrig er der foretaget indgående analyser for årene 1993 og 1994 og i Nederlandene for 1993 af momsangivelserne og VIES-tallene, og disse analyser har vist, at der på 85 % af de nationale momsangivelser var anført et beløb, der afveg fra beløbet for leveringer inden for Fællesskabet. I de fleste medlemsstater foretages der desværre kun sådanne analyser på erhvervsdrivendeniveau. Der foreligger således stort set ikke tal for de globale afvigelser mellem de to kilder.

1.86. Via VIES-systemet kan de nationale myndigheder også ved hjælp af såkaldte forespørgsler få tallene for en bestemt erhvervsdrivende eller for den pågældendes handelsforbindelser. Fra 1993 til 1995 er antallet af sådanne forespørgsler steget fra ca. 40 000 til over 4 961 000. Som et eksempel på interessen for denne mulighed har Det Forenede Kongerige oplyst, at der som følge af sådanne forespørgsler kunne inkasseres 1,4 mio. ECU i supplerende momsindtægter i 1994.

1.87. Man kan ud fra VIES-tallene kombineret med andre tal danne sig et billede af bestemte transaktionsformer eller varestrømme, hvor der er høj risiko for uregelmæssigheder. I Frankrig, Nederlandene og Italien blev VIES-dataene anvendt på denne måde. Myndighederne i Italien afslørede således momsunddragelser inden for oksekødsektoren for et beløb, der anslås til 20 mio. ECU. I Nederlandene er der foretaget undersøgelser af afgiftsfritagede virksomheder og af standardsats-landbrugere. I 8 % af de undersøgte sager var de angivne momsbeløb lavere end de faktisk skyldige beløb.

1.88. Var tallene mere pålidelige, ville der uden tvivl være større muligheder for at foretage kontrol med henblik på at sikre momsprovenuet og i konsekvens heraf også de egne indtægter hidrørende fra moms på bedst mulig måde. Eftersom Intrastat-tallene indgår i BNI-beregningen, er det indlysende, at der er en direkte sammenhæng mellem tallenes kvalitet og beregningen af BNI-indtægterne.

Udviklingen i kontrolmetoderne

1.89. Med indførelsen af den nye ordning for handel mellem medlemsstaterne og gennemførelsen af det indre marked foretages der ikke længere kontrol ved medlemsstaternes grænser. Momsen betales ikke længere ved indførslen af varen, men på et senere tidspunkt på grundlag af de afgiftspligtiges periodeangivelser. Medlemsstaterne udsættes dermed for nye former for momsunddragelse (f.eks. hemmelige aftaler indgået mellem leverandør i medlemsstat A og køber i medlemsstat B for at undgå at angive bestemte momspligtige transaktioner, oprettelse af tomme selskaber i andre medlemsstater for at overføre den skyldige moms hertil). Medlemsstaternes kontrolmetoder bør tage specielt sigte på de risici for momsunddragelser, der hænger direkte sammen med ophævelsen af de fiskale grænser, og det skal være muligt at måle disse risicis faktiske omfang. Medlemsstaterne benytter sig i stigende omfang af den gensidige bistand, men navnlig under hensyntagen til, at der af til dels uforklarlige årsager ikke skete nogen udvikling i momsindtægterne i 1993 (jf. punkt 1.92-1.97), bør dette samarbejde mellem medlemsstaterne udbygges yderligere, hvis man skal kunne vurdere risiciene forbundet med overgangsordningen.

1.90. Italien og Det Forenede Kongerige har siden gennemførelsen af det indre marked konstateret, at der er sket ændringer i arten eller omfanget af de konstaterede uregelmæssigheder. Andre medlemsstater, bl.a. Nederlandene, Spanien og Portugal, har ikke konstateret nogen ændringer, eller kun få ændringer, der kan skyldes enhedsmarkedet. I Frankrig steg antallet af moms-efterbetalingssager med mere end 20 % i 1994 i forhold til 1993, men fordi fællesskabsmomsen ikke bogføres særskilt, er det ikke muligt at beregne dennes andel heri.

1.91. Skattemyndighedernes faktiske muligheder for at kontrollere leveringer til privatpersoner, som ikke er registreret i VIES-systemet, såsom fjernsalg og momsfrie salg af nye transportmidler, bl.a. både, er generelt mere begrænsede end mulighederne for at kontrollere registrerede afgiftspligtige.

Momsindtægterne

1.92. I 1994 beløb momsindtægterne for alle 12 medlemsstater sig til 390 000 mio. ECU og i 1993 til 360 000 mio. ECU. Momsindtægterne i 1993 var således stort set uændrede i forhold til 1992. For 1994 lå stigningstakten for momsindtægterne i samtlige medlemsstater på mellem 2,5 % og 14,5 %.

1.93. Denne udvikling står i skarp modsætning til situationen i 1993, hvor væksten i de samlede momsindtægter så at sige standsede, og hvor der endog var en indtægtsnedgang i fem medlemsstater. Det, at væksten i momsindtægterne pludselig standsede i 1993, betød, at udviklingen i de foregående år, hvor indtægterne var steget med ca. 25 000 mio. ECU om året (285 000 mio. ECU i 1989, 309 000 i 1990 og 337 000 i 1991), brat vendte.

1.94. Udviklingen i momsindtægterne afhænger teoretisk af følgende faktorer:

a) ændringer i momssatserne og i momsberegningsgrundlaget,

b) inflationen og

c) væksten i den samlede økonomiske aktivitet.

1.95. De disponible tal for tidsrummet 1989-1994 bekræfter, at udviklingen i disse tre hovedfaktorer ikke giver en samlet forklaring på, hvorfor der ikke var nogen vækst i momsindtægterne i 1993. Tallene viser, at der for 1993 var et potentielt momsprovenutab på 5-6 %. For samtlige medlemsstater ville indtægtstabet efter denne beregning være på 18 000 mio. ECU i 1993, når der ses bort fra udsvingene i ecu-omregningskurserne.

1.96. Det er vigtigt at kende årsagerne til et sådant indtægtstab. Efter gennemførelsen af det indre marked kan der ganske vist være sket en forskydning i momsbetalingerne for 1993, fordi momsen ikke længere betales ved importen af varerne, men på et senere tidspunkt i forbindelse med de momspligtiges indgivelse af momsangivelser. Visse medlemsstater har imidlertid truffet foranstaltninger til udligning af, at betalingsfristen er forlænget. Da der ikke foreligger fyldestgørende tal, er det i dag ikke muligt at give en fuldstændig forklaring på det konstaterede indtægtstab.

1.97. Det beskrevne fænomen er så væsentligt, at Kommissionen og medlemsstaterne bør føre særligt tilsyn med indtægterne fra moms i forbindelse med handelen mellem medlemsstaterne på grundlag af statistikker, som medlemsstaterne har harmoniseret indbyrdes. Det er betingelsen for at kunne måle effekten af overgangsordningen på momsprovenuet.

Konklusion

1.98. Det er en absolut betingelse for korrekt og fuldstændig overdragelse af de egne momsindtægter, at de nationale regler er i overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne vedrørende den fælles momsordning. Det påhviler Kommissionen at kontrollere, at det er tilfældet, og den skal i tilfælde af krænkelse af bestemmelserne, der har negativ indflydelse på de egne indtægter, fastsætte en frist for betaling af de skyldige beløb. Den burde også pålægge morarenter ved overskridelse af fristerne.

1.99. Samtidig med at overgangsordningen for moms på samhandel mellem medlemsstaterne blev indført i 1993, standsede væksten i moms-nettoindtægterne for 1993. Dette forhold kan ikke forklares ved faktorer som økonomisk vækst, inflation eller ændringer i momssatserne eller i momsberegningsgrundlaget. Spørgsmålet er, om dette fænomen udelukkende skyldes tekniske forsinkelser i forbindelse med indførelsen af den nye ordning, eller om det skyldes andre forhold. Det burde få medlemsstaterne og Kommissionen til at føre et mere indgående tilsyn med udviklingen i moms-tallene og navnlig i tallene vedrørende moms på handel mellem medlemsstaterne.

1.100. Selv om medlemsstaterne og Kommissionen har forbedret VIES-systemet, er det stadig behæftet med mangler. Især er tallene for leveringer inden for Fællesskabet ikke tilstrækkeligt fuldstændige, nøjagtige og ajourførte. Medlemsstaterne bør i samarbejde med Kommissionen finde årsagerne til de afvigelser, der kan konstateres mellem tallene for erhvervelser og tallene for leverancer inden for Fællesskabet. Sådanne analyser ville gøre de ansvarlige myndigheders kontrol mere effektiv. Tallene i Intrastat-systemet er stadig behæftet med visse mangler. Sammenholdelser af disse tal har vist, at der var væsentlige fejl.

1.101. Medlemsstaterne er begyndt i større eller mindre omfang at integrere VIES-systemet i deres kontrolinstrumenter. Kommissionen bør tilskynde dem til at fortsætte i dette spor og støtte dem i arbejdet.

1.102. Medlemstaternes kontrolmetoder bør tage specielt sigte på de risici for momsunddragelser, der hænger direkte sammen med ophævelsen af de fiskale grænser, og det skal være muligt at vurdere risicienes faktiske omfang.

1.103. Såfremt der indføres en endelig ordning for moms på handel mellem medlemsstaterne, hvor afgiftspligten indtræder i oprindelsesmedlemsstaten, kunne det blive nødvendigt at indføre en udligningsordning mellem medlemsstaterne, der tager sigte på at sikre de nationale momsindtægter. De nuværende informationssystemer om handelen mellem medlemsstaterne giver nemlig ikke på alle områder den sikkerhed, der er nødvendig for at danne grundlag for en sådan ordning.

BRUTTONATIONALINDKOMSTEN

Nødvendigheden af at måle kvaliteten af fastlæggelsen af det statistiske BNI

1.104. BNI-aggregatets betydning for ordningen for de egne indtægter er stadigt stigende () (jf. tabel 1.1) på flere niveauer, nemlig ved fastsættelsen af det samlede loft for Fællesskabernes egne indtægter, ved beregningen af BNI-indtægten, ved udjævningen af momsberegningsgrundlaget og ved beregningen af finansieringen af UK-korrektionen (). BNI anvendes også ved fastlæggelsen af rammerne for en række specifikke fællesskabspolitikker, dels ved fastlæggelsen af stigningstakten for udgifterne (EUGFL, Garantisektionen), dels ved definition af kriterierne for visse former for fællesskabsstøtte (strukturpolitik og aktioner til fremme af økonomisk og social samhørighed). Inden for rammerne af den monetære politik anvendes BNP, på grundlag af hvilket BNI beregnes, til fastlæggelse af fordelingsnøglen for kapitalindskuddet i Den Europæiske Centralbank og for fastlæggelse af bidragene til Det Europæiske Monetære Instituts finansielle midler ().

1.105. I direktiv 89/130 () blev det fastslået, at det var nødvendigt at forbedre det statistiske BNI's sammenlignelighed og pålidelighed.

1.106. Europa-Parlamentet har i sin beslutning af 25. oktober 1995 udtrykt bekymring over kvaliteten af BNI. Det erindrede Kommissionen om, at det var nødvendigt at forelægge forslag til bestemmelser, der kunne forbedre og harmonisere BNI-grundlagene, og at sikre kontrollen heraf ().

1.107. Rådet har siden meddelelsen af decharge for regnskabsåret 1991 hvert år givet udtryk for, at det ligger det på sinde, at harmoniseringen af beregningen af de nationale BNI udbygges og kontrolleres. I henstillingen med henblik på Parlamentets meddelelse af decharge til Kommissionen for gennemførelsen af budgettet for regnskabsåret 1994 () opfordrede Rådet på ny Kommissionen til at fortsætte bestræbelserne på det statistiske område for at sikre, at de nationale BNI var udtømmende og sammenlignelige.

1.108. De mange opgaver, der skal udføres i henhold til de forskellige gældende retsakter - udarbejdelse af BNI, harmonisering, videreudvikling og kontrol af BNI - er ofte forbundet med problemer (), såsom at fastslå, hvilke fremskridt der er sket, at sætte tal på specifikke faktorers eller foranstaltningers effekt på BNI, at undersøge afvigelserne mellem medlemsstaterne, at validere BNI-overslagene og at analysere forskellige kvalitetsniveauer. Disse problemer, som navnlig Kommissionen og BNI-Udvalget () står over for, kunne løses på en hensigtsmæssig måde, hvis der fandtes instrumenter, hvormed man kunne måle kvaliteten (sammenligneligheden og pålideligheden) af det statistiske BNI og dets komponenter.

1.109. Retten har undersøgt de instrumenter, der er til rådighed i Kommissionen og i visse medlemsstater, samt hvilke muligheder der er for at komme videre på dette område.

Begrebet kvalitet i forbindelse med det statistiske BNI

1.110. Kvalitet i forbindelse med medlemsstaternes samlede BNI bør betragtes som en kombination af to uafhængige aspekter, nemlig de respektive statistiske BNI's indbyrdes sammenlignelighed og hvert enkelt BNI's pålidelighed.

1.111. Aspektet sammenlignelighed går på, i hvor høj grad normer, metoder og kilder i hvert nationalt system er ækvivalente. Et systems pålidelighed er udtryk for, hvor nøjagtigt BNI fastlægges på et niveau, der er i overensstemmelse med de definerede normer.

Måling af sammenligneligheden af BNI

1.112. I betragtningerne i direktiv 89/130 skelnes der mellem begrebsmæssig sammenlignelighed og sammenlignelighed i praktisk henseende.

1.113. Sammenligneligheden af BNI på det begrebsmæssige område sikres ved anvendelse af regnskabsdefinitionerne og -reglerne herom i Det Europæiske Nationalregnskabssystem (ENS). Sammenligneligheden af BNI på det praktiske område har to aspekter. For det første afhænger den af de evalueringsprocedurer eller -metoder, der anvendes, og for det andet af de basisdata eller de statistiske kilder, der er til rådighed. Disse to aspekter er tilsammen et mål for det særlige aspekt sammenlignelighed, nemlig hvor dækkende det statistiske BNI, eller i hvor høj grad alle aspekter af økonomien er med i BNI. Forbedres metoderne og kilderne, vil BNI netop også blive mere dækkende.

1.114. Efter at have analyseret de oversigter (), som medlemsstaterne indsender i henhold til artikel 4 i direktiv 89/130 over de nationale systemer, udarbejdede Kommissionen i 1992 et udkast til en liste over sammenlignelighedskriterier for de to aspekter af sammenlignelighed i praktisk henseende, nemlig metoder og kilder, samt en særlig liste over kriterier for fuldstændighed () som et særligt aspekt af denne sammenlignelighed i praktisk henseende.

1.115. BNI-udvalget har i henhold til artikel 7 i direktiv 89/130 mandat til hvert år at gennemgå BNI-tallene og til at foreslå foranstaltninger til styrkelse af tallenes sammenlignelighed. Til opfyldelse af sit mandat afgiver udvalget hvert år en udtalelse til Kommissionen. Det fremgår af en analyse af disse udtalelser, at eftersom der ikke findes et detaljeret system med sammenlignelighedsindikatorer, afgiver udvalget regelmæssigt udtalelser, men kun om kvalitative aspekter og i meget generelle vendinger. Udvalget tager hensyn til betingelserne for udarbejdelsen af BNI, det fastslår, at der er sket fremskridt med harmoniseringen af BNI, og det finder, at tallene afspejler medlemsstaternes vedvarende og ihærdige indsats for at fremlægge sammenlignelige tal.

1.116. Hvis der blev indført et detaljeret system med sammenlignelighedsindikatorer, ville BNI-udvalget kunne fremlægge mere differentierede vurderinger på grundlag af sådanne indikatorer og i højere grad tage hensyn til de mange forskellige nationale forhold. Et sådant system ville også være meget nyttigt for Kommissionen, så den kunne konkretisere sin principholdning, nemlig at »Kommissionen (Eurostat) er udmærket i stand til at vurdere sammenligneligheden af oplysningerne og evaluere de fremskridt der er sket i medlemsstaternes systemer ()«.

1.117. Som anført i direktiv 89/130 afhænger sammenligneligheden af BNI på det praktiske område af de evalueringsmetoder, der anvendes, og derfor bør man søge at harmonisere dem inden for rammerne af det arbejde, der tager sigte på at styrke tallenes sammenlignelighed, jf. direktivets artikel 7.

1.118. På grund af de særlige forhold, der gør sig gældende i medlemsstaterne, synes det vanskeligt at gennemføre en fuldstændig harmonisering af sammenligneligheden i praktisk henseende, således som den er accepteret for sammenlignelighed på det begrebsmæssige område. De foreliggende muligheder for harmonisering bør dog udnyttes maksimalt for at øge sammenligneligheden.

Måling af BNI's pålidelighed

1.119. De nationale systemer har hver deres pålidelighedsgrad, der ikke hænger sammen med deres pålidelighed i forhold til de andre nationale systemer. Hver medlemsstats statistiske BNI, der udarbejdes som et led i medlemsstatens nationalregnskabssystem, er behæftet med en lang række usikkerheder, som kan henføres til anvendelsen af begreberne, den praktiske anvendelse af det nationale system på statistikgrundlaget, de statistiske metoder og teknikker, eller spørgsmålet om, hvorvidt statistikkerne dækker alle aspekter af økonomien i det undersøgte område.

1.120. Kombinationen af disse usikkerheder er bestemmende for systemets pålidelighed, dvs. bestemmende for, med hvor stor nøjagtighed BNI kan beregnes. I det omfang, konsekvenserne af disse usikkerheder kan udtrykkes statistisk, ville den optimale løsning være, at man kunne måle pålidelighedsgraden ved pålidelighedsintervaller, hvor BNI's faktiske værdi ville ligge inden for disse intervaller med en bestemt sandsynlighed. Denne praksis anvendes allerede inden for andre statistiske områder, som Kommissionen forvalter ().

1.121. Der skal i øvrigt anvendes kvantitative teknikker til måling af pålideligheden, hvis det i direktiv 89/130 fastlagte mål om styrkelse af pålideligheden og bestemmelserne i samme direktivs artikel 7 om BNI-udvalgets årlige undersøgelser af BNI-tallene skal opfyldes. På grundlag af sådanne teknikker kunne BNI-udvalget bl.a. udforme sine udtalelser om tallenes pålidelighed under hensyntagen til, hvor nøjagtige disse tal er.

1.122. Fordi det er nødvendigt at fastlægge en kvantitativ metode til måling af pålideligheden, har Retten indhentet udtalelser fra eksperter ved de nationale statistiske kontorer i syv medlemsstater (Østrig, Tyskland, Frankrig, Finland, Italien, Sverige og Det Forenede Kongerige) om, hvor operationel en sådan metode ville være efter deres mening. De eksperter, som Retten har haft kontakt med i medlemsstaterne, erkender, at der er et problem, og med én undtagelse () går de alle ind for tanken om, at der udvikles et hensigtsmæssigt instrument til statistisk måling af pålideligheden. De fleste af disse medlemsstater har imidlertid endnu ikke foretaget indgående undersøgelser af dette område. I Italien og Det Forenede Kongerige er der foretaget undersøgelser, der tager sigte på at måle, hvor nøjagtige nationalregnskaberne er.

1.123. Central Statistical Office (CSO) () i Det Forenede Kongerige har på opfordring af det britiske finansministerium taget fat på området troværdighed. CSO's mandat var at fastlægge og offentliggøre pålidelighedsintervaller for de vigtigste serier inden for nationalregnskabet og at påvise, hvordan de forskellige elementer bidrager til potentielle fejl i aggregaterne (). CSO konkluderede, at måling af pålideligheden burde være en integrerende del af hele processen forbundet med opstillingen af nationalregnskaberne, at denne måling burde foretages regelmæssigt, og at den ikke kun skulle være en specifik måling, der blev foretaget fra tid til anden (). Ifølge udtalelser fra eksperter i Italien og i Det Forenede Kongerige og på grundlag af resultaterne af pilotundersøgelser, der er foretaget i Det Forenede Kongerige, ser det ud til, at der er løsninger på vej.

1.124. Italien og Det Forenede Kongerige har indsendt rapporter til Kommissionen om de arbejder, der er udført i disse medlemsstater () på området BNI's pålidelighed. Kommissionen opførte disse dokumenter på dagsordenen for BNI-Udvalgets 20. møde (den 26. og 27. juni 1995) () som et bidrag til drøftelsen om procedurerne for evaluering af BNI-tallenes kvalitet, bl.a. ved fastlæggelse af pålidelighedsintervaller. Kommissionen bekræftede sin interesse for dette spørgsmål og foreslog, at der nedsattes en ad hoc-arbejdsgruppe om dette spørgsmål. BNI-Udvalget kunne ikke gå ind for dette forslag ().

1.125. Måling af pålideligheden af BNI-tallene og de vigtigste aggregater i nationalregnskabet har været på dagsordenen i ekspertkredse i nogen tid. Det foreliggende videnskabelige grundlag kunne danne udgangspunkt for de overvejelser, fællesskabsmyndighederne har fået i opdrag at gøre sig om mulighederne for at udvikle et måleinstrument.

Konklusion

1.126. Siden Fællesskabets BNI-system blev indført, har det været nødvendigt at styrke dets sammenlignelighed og pålidelighed. Sammenligneligheden bør måles via et detaljeret system med indikatorer, der for visse kriteriers vedkommende afspejler de forskellige forhold, der gør sig gældende i medlemsstaterne. Måling af pålideligheden forudsætter, at medlemsstaternes BNI-tal klassificeres efter statistiske pålidelighedsintervaller. Kommissionen bør i samråd med medlemsstaterne undersøge mulighederne for at udvikle egnede instrumenter.

1.127. Skal man sikre BNI-aggregatets legitimitet i de mange forskellige funktioner, det har fået tillagt, er det absolut nødvendigt, at der defineres og indføres en målestok for BNI-aggregatets kvalitet (jf. punkt 1.114). Budgetmyndigheden har gentagne gange udtrykt bekymring med hensyn til disse aspekter af BNI (jf. punkt 1.116-1.117).

1.128. Selv om det i sidste ende skulle vise sig at være umuligt at indføre et instrument til måling af BNI-kvaliteten, eller et sådant instrument ikke skulle kunne fungere, bør Komissionen og medlemsstaterne alligevel fortsætte deres bestræbelser på at gøre de nationale statistikker, der indgår i beregningen af BNI, mere pålidelige, mere sammenlignelige og mere nøjagtige.

>TABELPOSITION>

KOMMISSIONENS SVAR

TRADITIONELLE EGNE INDTÆGTER

Forvaltningen af uerholdelige fordringer (nedskrivninger)

Indledning

1.10. Kommissionen er klar over den manglende overensstemmelse, som Retten påpeger. Problemet skyldes for en stor del, at der ikke foreligger en standardiseret model for den kvartalsvise opgørelse, og derfor medtager nogle medlemsstater alle korrektioner (annulleringer, ændringer af konstateringen og nedskrivninger) i et samlet beløb. Det er således ikke altid muligt at opnå overensstemmelse mellem de kvartalsvise og de halvårlige opgørelser. For at afhjælpe dette har Kommissionen foreslået en ændring af forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89, som vil gøre det muligt for den at udarbejde en ensartet model for kvartalsopgørelsen, således at det bliver muligt at identificere de nedskrevne beløb. Rådet vedtog denne ændring af forordningen den 8. juli 1996. Desuden vil de nye meddelelser, der er indført på grundlag af den nye artikel 6, stk. 4, gøre det muligt at knytte forbindelsen mellem den kvartalsvise opgørelse over det særskilte regnskab og inddrivelsen af de beløb, der er involveret i tilfældene af bedrageri og uregelmæssigheder.

Kommissionens forvaltning af nedskrivninger, som medlemsstaterne har indberettet

1.11. Hvad angår meddelelserne om tilfældene af nedskrivninger, har Kommissionen ligeledes konstateret, at det kun er en del af medlemsstaterne, der anvender den procedure, der er omhandlet i artikel 17, stk. 2, i forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89. For at få et bedre kendskab til praksis på området sendte Kommissionen ultimo 1995 en anmodning om oplysninger til de medlemsstater, der aldrig havde givet meddelelse om tilfælde af nedskrivninger. Belgien, Irland og Luxembourg nøjedes med at bekræfte, at de ikke havde haft nogen relevante tilfælde, og afgav ikke yderligere oplysninger.

Kommissionen mener, at det kun er en ændring af den nuværende inddrivelsesprocedure, der vil kunne afhjælpe den foreliggende situation (se ligeledes punkt 1.16 b). Derfor vil Kommissionen foreløbigt fortsætte med at kontrollere, hvorledes denne bestemmelse anvendes i medlemsstaterne.

1.12. Hvad angår de procedurer for inddrivelse af egne indtægter, som anvendes på nationalt plan, har Kommissionen foretaget en første undersøgelse af svarene på det spørgeskema, der er udsendt til medlemsstaterne. I maj 1996 arrangerede Kommissionen et seminar, hvor denne undersøgelse blev uddybet og suppleret. Dette skulle føre til, at Kommissionen får et bedre kendskab til de nationale instrumenter til inddrivelse, og sætte den i stand til at afsløre de eventuelle svagheder herved. Kommissionen vil om nødvendigt foreslå en række nye bestemmelser med henblik på at øge medlemsstaternes midler til inddrivelse.

Behandling af betalingshenstand

1.13. Siden Rettens undersøgelse har Kommissionen godtaget de tyske myndigheders anmodning om at se bort fra tilfælde af nedskrivninger for beløb, der er fastlagt efter 1.1.1989. Men den har h