BESLUTNING [1] om de fremtidige forbindelser mellem AVS-staterne og Den Europæiske Union

[1] Vedtaget af Den Paritetiske Forsamling AVS-EU den 26. septembert 1996 i Luxembourg.

Den Paritetiske Forsamling AVS-EU,

- forsamlet i Luxembourg den 23.-26. september 1996,

- der henviser til betænkningen om de fremtidige forbindelser mellem AVS-staterne og EU (AVS-EU/1793/96),

- der henviser til »Dakar-handlingsplanen«, der blev vedtaget på mødet den 30. januar-3. februar 1995 [2],

[2] EFT nr. C 245 af 21. 9. 1995.

- der henviser til forhandlingerne om ændring af den fjerde Lomé-konvention, der blev afsluttet med undertegnelsen den 4. november 1995,

A. der henviser til, at der i henhold til den fjerde Lomé-konventions artikel 366, 18 måneder inden konventionen udløber den 29 februar 2000, indledes forhandlinger om de fremtidige forbindelser mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på den ene side og AVS-staterne på den anden side,

B. der henviser til, at det på grund af spørgsmålets indviklede beskaffenhed, de interesser, der står på spil, og de mange involverede, og også med henblik på det møde mellem AVS-staternes stats- og regeringschefer, der efter planen skal finde sted i 1997, vil være hensigtsmæssigt så tidligt som muligt at sætte meningsdannelsesprocessen vedrørende videreførelsen af forbindelserne i gang,

C. der henviser til, at foruden politikere og teknokrater bør også repræsentanter for de økonomiske og sociale kredse, det borgerlige samfund, de ikke-statslige organisationer samt akademikere og forskningsinstitutter i såvel EU-medlemsstaterne som AVS-staterne deltage i denne meningsdannelsesproces,

D. der henviser til, at Den Parlamentariske Forsamling som EU- og AVS-befolkningernes demokratisk legitimerede instans har til hensigt at spille en vigtig rolle som forum for udarbejdelse af en udtalelse både om de nye retningslinjer for de fremtidige forbindelser og om udformning samt mobilisering af den offentlige mening,

E. der henviser til EU's udenrigspolitiske opgaver og mål på det sikkerheds- og udviklingspolitiske område, jf. EU-traktatens artikel B og C og EF-traktatens artikel 130 U, og til EU's identitet som værdifællesskab, der forsvarer menneskerettighederne og retten til en menneskeværdig tilværelse,

F. der henviser til den siden indgåelsen af den fjerde Lomé-konvention grundlæggende ændrede internationale situation, der er kendetegnet ved afslutningen af den kolde krig, forskydelse af tyngdepunkter vedrørende sikkerhedspolitikken og den økonomiske politik, den skærpede konkurrence på grund af den tiltagende liberalisering og globalisering, en dybtgående økonomisk strukturomstilling samt hurtige og revolutionerende teknologiske fremskridt, især inden for informatik og telekommunikation,

G. der henviser til de heraf følgende chancer og risici for AVS-staterne, hvoraf nogle har gjort betydelige fremskridt med hensyn til økonomiske og politiske reformer, mens mange stadig befinder sig i en prekær situation,

H. der henviser til, at over halvdelen af AVS-staterne tilhører de mindst udviklede lande på jorden, og at den ofte iagttagne forværring af den socioøkonomiske situation skyldes eksterne og interne faktorer, og at de pågældende lande ikke af egen kraft kan klare opbygningsprocessen,

I. der henviser til, at de strukturtilpasningsprogrammer, som IMF og Verdensbanken har pålagt, og som har til formål at »genopbygge« økonomien i AVS-landene, snarere har forværret de socioøkonomiske problemer gennem en nedskæring af budgettet inden for de sociale sektorer, hvorved størstedelen af befolkningen straffes, med deraf følgende svækkelse af den offentlige sektor, stigende arbejdsløshed og fattigdom,

J. der henviser til, at den forestående udvidelse af EU, også på grund af den hermed forbundne betydelige finansielle anspændelse kan medføre en ny vægtning af de udenrigs- og udviklingspolitiske interesser,

K. der henviser til, at AVS-landenes afhængighed af landene på den nordlige halvkugle, blandt andet udhulingen af købekraften, den tyngende gældsbyrde, forværringen af bytteforholdene og EU-støttet eksport har skadet den autonome udvikling i AVS-landene,

L. der henviser til det hidtidige udviklingssamarbejdes succeser og fiaskoer inden for rammerne af Lomé-konventionerne og den tvivl med hensyn til den traditionelle udviklingsbistands effektivitet og hensigtsmæssighed, der hersker i dele af offentligheden,

M. der henviser til de interne konflikter og krige i en række AVS-lande, der bringer befolkningen ud i ekstreme nødsituationer, udløser flygtningebevægelser og truer med at destabilisere nabolandene,

N. der henviser til, at trods Stabex og Sysmin smuldrer de handelspræferencer, som AVS-landene nyder godt af, idet AVS-landenes andel af det europæiske marked har ændret sig fra 7 % i 1975 til 3,7 % i 1993, og at globaliseringen af økonomien under Verdenshandelsorganisationens auspicier risikerer yderligere at forværre marginaliseringen af AVS-landene i almindelighed og af de afrikanske lande i særdeleshed,

O. der henviser til EU's og AVS-staternes mange fælles interesser og de opgaver, der må løses i fællesskab i forbindelse med globale problemer på området sikkerhed og stabilitet, migration, miljøspørgsmål samt narkotika- og kriminalitetsbekæmpelse,

1. konstaterer, at det internationale samarbejde ofte mere og mere domineres af økonomiske overvejelser kædet sammen med sikkerhedsproblemet, og at tanken om solidaritet mellem Nord og Syd trænges i baggrunden, navnlig på grund af den stadig mere udbredte tendens til en liberalisering uden forbehold og uden hensyntagen af nogen art til den uligevægt, der består i samspillet mellem de internationale handelsforbindelser;

2. anser også på grund af de globale interesser, der står på spil, disse tendenser for farlige for et fredeligt og tillidsfuldt internationalt samarbejde og skadelige for broslagningen over den stadig større velstandskløft mellem Nord og Syd;

3. opfordrer de i regeringskonferencen forsamlede medlemsstater til ved gennemgangen af den fælles udenrigspolitik, på grundlag af de globale farer begrundet i mange landes betydelige udviklingsunderskud, at anerkende den værdi i sig selv, der tilkommer udviklingspolitikken;

4. kræver endnu en gang, at EUF opføres i budgettet med henblik på at garantere den demokratiske kontrol med EUF;

5. er derfor overbevist om, at en videreførelse af udviklingssamarbejdet med landene i AVS-gruppen med henblik på at fremme de økonomiske og politiske reformer, som de har påbegyndt, samt deres økonomiske genopbygning og deres bæredygtige udvikling på en måde, som giver dem mulighed for at overvinde deres strukturelle svagheder, øge deres konkurrenceevne og garantere en videreførelse af deres socioøkonomiske udvikling, også efter udløbet af den fjerde Lomé-konvention i februar år 2000 vil være uomgængeligt nødvendig;

6. fremhæver resultaterne af Lomé-konventionerne, der består i et omfattende og snævert udviklingssamarbejde med langsigtet perspektiv, der bygger på partnerskab, hvormed der er ydet et vigtigt bidrag til dialogen mellem Nord og Syd og den mellemfolkelige forståelse; understreger de fremskridt i forbindelse med demokratisering og respekt for menneskerettighederne i mange AVS-stater, der er blevet understøttet som led i Lomé-konventionerne; går ind for, at dette samarbejde fortsættes med de nødvendige justeringer til den nye situation;

7. opfordrer de politisk ansvarlige i AVS-staterne og EU til at sætte gang i den offentlige meningsdannelse om fortsættelsen af forbindelserne med deltagelse af repræsentanter for alle relevante grupper i det borgerlige samfund, økonomiske og sociale kredse, ikke-statslige organisationer og forskningsinstitutter med henblik på at sikre, at der i højere grad tages hensyn til interesserne hos alle deltagerne i udviklingsprocessen;

8. mener, at årsagerne til fattigdom er mangfoldige, nemlig for lave eller ikke eksisterende indtægter for størstedelen af for eksempel de afrikanske befolkninger, den voksende gæld, strukturtilpasningsprogrammerne og liberaliseringen af den internationale handel, og at det derfor vil være nødvendigt at bekæmpe årsagerne til fattigdommen i stedet for virkningerne heraf;

9. appellerer til de politisk ansvarlige i EU og til samfundets økonomiske ledere og opinionsdannere om offentligt at slå til lyd for betydningen af udviklingssamarbejdet med AVS-staterne for effektivt at kunne bekæmpe fattigdommen, samt af de fælles interesser på områderne sikkerhed, miljø og økonomi, der forfølges sammen med AVS-staterne;

10. anser det, da visse befolkningskredse i EU har mistet tilliden til udviklingssamarbejdets effektivitet, for hensigtsmæssigt, at de politisk ansvarlige i AVS-staterne gennem en offentlig kampagne i EU bevidner deres folks interesse i at videreføre udviklingssamarbejdet med EU, at de dermed agiterer for politisk støtte til denne vigtige sag og under streger deres engagement i den forbindelse;

11. understreger under henvisning til Maastricht-traktaten EU's kompetence i forbindelse med en fælles udenrigs- og udviklingspolitik, og fremhæver betydningen af en fælles aktion fra medlemsstaternes side i de internationale organer inden for rammerne af udviklingssamarbejdet; lægger vægt på den multilaterale udviklingsbistands fordele for modtagerlandene, hvor der er tale om at forfølge de egentlige udviklingspolitiske mål, give langsigtede tilsagn om tilstrækkelige beløb og sikre sammenhængen i foranstaltningerne;

12. går i forbindelse med udformningen af instrumenterne for udviklingssamarbejdet ind for, at der skal holdes fast ved de forskellige kategorier af AVS-staters særpræg og egenart, som det anerkendes i Lomé-konventionen, således, at der tages hensyn til AVS-landenes forskellige udviklingsstadier og behov og de enkelte landes regionale orientering;

13. støtter muligheden for at optage nye signatarstater som medlemmer af konventionen på AVS-siden, hvis de udviser et udviklingstrin, som kan sidestilles med AVS-staternes, for således globalt at forbedre samordningen af Den Europæiske Unions udviklingssamarbejde;

14. understreger betydningen af nye samarbejdsinstrumenter for at undgå fastlåsninger og forvridninger i produktions- og handelsstrukturerne og for at åbne op for den nødvendige strukturomlægning og integrationen i verdensøkonomien;

15. mener, at de økonomiske reformer i AVS-landene bør udformes på en måde, der tilfredsstiller størstedelen af befolkningens behov og bekæmper den absolutte fattigdom;

16. finder det nødvendigt at finde mekanismer til forebyggelse og afvikling af kriser, der kan bidrage til at hindre udbruddet af konflikter eller begrænse disse; henviser i denne sammenhæng til de tungtvejende følger af og enorme omkostninger forbundet med politisk passivitet;

17. mener, at det er nødvendigt, at der udvikles en snævrere forbindelse mellem de europæiske institutioner og AVS-staterne for at give dem mulighed for at få bedre kendskab til og sammenligne deres respektive lovsystemer, navnlig inden for retsvæsenet, hvor manglende håndhævelse af lov og ret medfører forhold med straffrihed og usikkerhed, som er de primære årsager til konflikter;

18. opfordrer medlemsstaterne og AVS-staterne til at handle i snævert samarbejde ved iværksættelsen af de lovgivningsinstrumenter, som muliggør en samordnet og konsekvent bekæmpelse af narkotika og kriminalitet med passende overholdelse af nærhedsprincippet;

19. er af den opfattelse, at det som led i den fremadskridende demokratisering og indførelsen af markedsøkonomiske principper er absolut nødvendigt at nå til enighed om statens rolle og opgaver i forhold til samfundet og den økonomiske aktivitet, og at manglende succes i udviklingssamarbejdet delvis skyldes, at de institutionelle og administrative forudsætninger for et effektivt udviklingsarbejde ikke er til stede; går derfor ind for øgede bestræbelser på at opbygge funktionsdygtige institutioner og en kompetent forvaltning samt skabe de retlige, økonomiske og finansielle rammer for gennemførelse af private initiativer;

20. er af den opfattelse, at formuleringen af den konvention, som skal efterfølge den fjerde Lomé-konvention, i højere grad skal muliggøre en overdragelse af det finansielle og tekniske samarbejde til andre organer end centralregeringerne og i højere grad lægge udøvelsen af samarbejdet i hænderne på decentraliserede organer som f.eks. de regionale og lokale myndigheder, de ikke-statslige organisationer, kooperativerne, fagforeningerne, kirkerne og uddannelses- og forskningsinstitutionerne;

21. anser det for vigtigt, at udviklingssamarbejdet i første række styrker partnerlandets evne til at varetage sine forsorgsopgaver inden for ernæring, sundhed og uddannelse for at bekæmpe følgerne af fattigdom og social uretfærdighed;

22. kræver, at der ved formuleringen af den konvention, som skal efterfølge den fjerde Lomé-konvention, i højere grad tilstræbes, at de forskellige områder for samarbejde orienteres mod det prioriterede mål at bekæmpe fattigdommen, så der således navnlig tages hensyn til de mest ugunstigt stillede grupper, nemlig kvinder, børn, ældre, handicappede, flygtninge og etniske mindretal;

23. fastholder vigtigheden af at fremme kulturen, ikke alene inden for rammerne af obligatorisk skolegang men inden for alle sociale aktiviteter for således at muliggøre integration mellem de forskellige befolkninger under hensyntagen til racemæssige, etniske og sproglige forskelle;

24. mener, at det er nødvendigt at iværksætte og samordne undervisnings- og uddannelsesprocesser lige fra grundskolestadiet til de mest specialiserede niveauer;

25. understreger betydningen af at skabe nye strukturer på sundhedsområdet og at fremme samarbejdet mellem de forsknings- og analyseinstitutter, der primært beskæftiger sig med overførbare sygdomme som AIDS og malaria, som desværre på nuværende tidspunkt spreder sig hastigt;

26. opfordrer AVS-staterne til at fastlægge de prioriterede områder inden for deres territorium, for så vidt angår hensigtsmæssige indgreb med henblik på bevarelse af og hensyntagen til miljøet;

27. er af den opfattelse, at en fremtidig konvention i langt højere grad end hidtil skal inddrage udviklingsaktører, de ledende kræfter i det borgerlige samfund og det private initiativ, og at oprettelsen og udvidelsen af små og mellemstore virksomheder bør støttes; går derfor ind for, at der øremærkes tilstrækkelige midler til fremme af det private initiativ;

28. fastholder imidlertid også, at en øget koncentration i AVS-EU-samarbejdet af støtte til private virksomheder ikke må være til skade for bekæmpelsen af fattigdommen og opfyldelsen af de sociale rettigheder for hele befolkningen, og at man ikke må glemme, at udviklingen af den private sektor bør have som mål at forbedre livsbetingelserne for hele befolkningen og tage passende hensyn til de grundlæggende principper for social og økologisk balance samt en økonomiske bæredygtig udvikling;

29. bekræfter, at handelen på baggrund af den fortsatte liberalisering i højere grad skal fremmes, idet den præferenceadgang, som AVS-staterne nyder for deres produkters adgang til markederne skal opretholdes så længe som muligt, samtidig med at konkurrenceevnen styrkes, og diversificeringen af eksporten og åbningen af adgang til nye markeder fremmes;

30. bekræfter endnu en gang den holdning, at den konvention, som skal efterfølge den fjerde Lomé-konvention, ikke udelukkende må basere sig på de eksisterende institutioner og instrumenter, navnlig de instrumenter som anvendes for en række basisprodukter, men også skal have til formål at sikre,at de både fungerer og gennemføres effektivt under hensyntagen til, at mange AVS-stater stadig er afhængige af disse instrumenter, der er af afgørende betydning for deres videre socioøkonomiske udvikling;

31. henviser til det store potentiel i det regionale samarbejde for den grænseoverskridende udnyttelse af ressourcer, udvidelsen af afsætningsmarkederne, udspillet af komparative fordele og integrationen i verdensøkonomien; kræver derfor, at det regionale samarbejde styrkes i en fremtidig konvention;

32. er af den opfattelse, at effektiviteten i udviklingssamarbejdet i fremtiden bør spille en endnu vigtigere rolle end hidtil, og at respekten for menneskerettighederne, de demokratiske og retsstatslige principper og for en ansvarlig og åben offentlig forvaltning (»god regeringsførelse«) på den ene side udgør det uomgængeligt nødvendige grundlag herfor; kræver på den anden side, at midlerne prioriteres til foranstaltninger, som bevisligt har positive socioøkonomiske virkninger; anser af hensyn til øget effektivitet i forbindelse med kommende projekter en systematisk evaluering af disses gennemførelse og en offentliggørelse heraf for ufravigeligt nødvendig;

33. mener, at det uden en eftergivelse af gælden, i det mindste for de mindst udviklede AVS-staters vedkommende, ikke vil være muligt at gennemføre varige forbedringer af deres socioøkonomiske situation, og opfordrer derfor EU-medlemsstaternes regeringer til bilateralt at eftergive disse landes offentlige gæld, til at arbejde for eftergivelsen af gælden i de multilaterale finansinstitutioner og til også med hensyn til de øvrige AVS-stater at arbejde for en mærkbar aflastning af den offentlige gæld;

34. nedsætter en arbejdsgruppe, der skal følge det forberedende arbejde med henblik på forhandlingerne om de fremtidige forbindelser mellem AVS-staterne og EU og selve forhandlingerne; minder i den forbindelse om sin beslutning af 28.9.1995 [3];

[3] EFT nr. C 61 af 29. 2. 1996, s. 66

35. pålægger sine formænd at sende denne beslutning og betænkningen til AVS-EU-Rådet, Rådet og Kommissionen for Den Europæiske Union og EU-medlemsstaternes parlamenter.