PROTOKOL

om ændring af Wienkonventionen af 1963 om civilretligt ansvar for nuklear skade

DE STATER, SOM ER KONTRAHERENDE PARTER I DENNE PROTOKOL,

OG SOM TAGER I BETRAGTNING, at det er ønskeligt at ændre Wienkonventionen af 21. maj 1963 om civilretligt ansvar for nuklear skade for at udvide dens anvendelsesområde, øge et nukleart anlægs indehavers økonomiske erstatningsansvar og skabe bedre mulighed for at sikre ofrene en fyldestgørende og rimelig erstatning,

ER BLEVET ENIGE om følgende:

Artikel 1

Den konvention, hvis bestemmelser ændres ved denne protokol, er Wienkonventionen af 21. maj 1963 om civilretligt ansvar for nuklear skade, i det følgende benævnt »Wienkonventionen af 1963«.

Artikel 2

I artikel I i Wienkonventionen af 1963 foretages følgende ændringer:

For så vidt angår nr. i) til v) samt nr. vii) gælder definitionen i det omfang, at tabet eller skaden opstår af eller fremkommer ved ioniserende stråling, der udsendes fra en strålingskilde i et nukleart anlæg eller udsendes fra nukleart brændsel, nukleare produkter eller nukleart affald i — eller nukleart materiale, der kommer fra, har oprindelse i eller sendes til — et nukleart anlæg, uanset om dette er en følge af stoffets radioaktivitet eller af en kombination af radioaktivitet og giftighed, sprængfarlighed eller andre farlige egenskaber ved stoffet.«

økonomiske tab, som skyldes tab eller skade som anført i nr. i) eller ii), men som ikke er omfattet af disse numre, hvis de rammer en person, der har ret til at fremsætte erstatningskrav for sådanne tab eller skader

»Rimelige foranstaltninger« betyder foranstaltninger, som efter lovgivningen i det land, hvor den kompetente domstol har sit sæde, er passende og står i et rimeligt forhold til formålet under hensyntagen til alle omstændigheder, f.eks.:

»Foranstaltninger til genopretning« betyder alle rimelige foranstaltninger, der er godkendt af de kompetente myndigheder i den stat, hvor foranstaltningerne træffes, og som sigter mod at genoprette eller tilbageføre beskadigede eller ødelagte dele af miljøet eller, i tilfælde hvor det er rimeligt, at tilføre miljøet tilsvarende dele. Lovgivningen i den stat, hvor skaden er sket, bestemmer, hvem der har ret til at træffe sådanne foranstaltninger.

Kriterierne for udelukkelse af nukleare anlæg og maksimalgrænserne for udelukkelse af mindre mængder nukleart materiale revideres regelmæssigt af styrelsesrådet.«

med hensyn til mindre mængder nukleart materiale, at maksimalgrænserne for udelukkelsen af sådanne mængder er fastsat af Den Internationale Atomenergiorganisations styrelsesråd, og at enhver udelukkelse, som bestemmes af en anlægsstat, ligger inden for de fastsatte grænser.

med hensyn til nukleare anlæg, at kriterierne for en sådan udelukkelse er fastsat af Den Internationale Atomenergiorganisations styrelsesråd, og at enhver udelukkelse, som bestemmes af en anlægsstat, opfylder sådanne kriterier; og

Artikel 3

Efter artikel i i Wienkonventionen af 1963 indsættes følgende to nye artikler, artikel I A og I B:

4. Enhver udelukkelse i henhold til stk. 2 berører ikke de rettigheder, som er omhandlet i artikel IX, stk. 2, litra a), og en udelukkelse i henhold til stk. 2, litra b), omfatter ikke skader om bord på eller på et skib eller et luftfartøj.

har et nukleart anlæg på sit område eller i et havområde, der er fastlagt af denne stat i overensstemmelse med international havret, og

Artikel 4

I artikel II i Wienkonventionen af 1963 foretages følgende ændringer:

Artikel 5

Efter første punktum i artikel III i Wienkonventionen af 1963 indsættes følgende tekst:

»Anlægsstaten kan dog se bort fra dette krav, når transporten alene foregår på dens eget område.«

Artikel 6

I artikel IV i Wienkonventionen af 1963 foretages følgende ændringer:

på det nukleare anlæg selv og på andre nukleare anlæg, herunder et nukleart anlæg under opførelse, der befinder sig på det pågældende anlægs område; og

»6. Erstatning for skade på det transportmiddel, hvor det omhandlede nukleare materiale befandt sig på tidspunktet for den nukleare ulykke, medfører ikke, at anlægsindehaverens ansvar for anden skade reduceres til et beløb, der er lavere end 150 mio. SDR, eller til et højere beløb, der er fastsat i en kontraherende parts lovgivning, eller et beløb, der er fastsat i henhold til artikel V, stk. 1, litra c).«

»7. Intet i denne konvention berører en enkeltpersons ansvar for nuklear skade, for hvilken anlægsindehaveren i medfør af stk. 3 eller 5 ikke er ansvarlig ifølge denne konvention, og som vedkommende enkeltperson har forvoldt ved en handling eller undladelse foretaget i den hensigt at forvolde skade.«

Artikel 7

1) Artikel V i Wienkonventionen af 1963 affattes således:

2. Uanset stk. 1 kan anlægsstaten under hensyn til det pågældende nukleare anlægs eller materiales art og de sandsynlige følger af en nuklear ulykke forvoldt heraf nedsætte anlægsindehaverens økonomiske erstatningsansvar, forudsat at beløbet i intet tilfælde fastsættes til under 5 mio. SDR, og forudsat at anlægsstaten sørger for, at offentlige midler dækker forskellen op til det beløb, der er fastsat i henhold til stk. 1.

et overgangsbeløb på mindst 100 mio. SDR inden for en periode på højst 15 år fra denne protokols ikrafttræden i forbindelse med en nuklear ulykke, der opstår i løbet af denne periode. Der kan fastsættes et beløb på under 100 mio. SDR, forudsat at staten stiller offentlige midler svarende til forskellen mellem dette lavere beløb og 100 mio. SDR til rådighed til erstatning for nuklear skade.

mindst 150 mio. SDR, såfremt staten ud over dette beløb og op til mindst 300 mio. SDR stiller offentlige midler til rådighed til erstatning for nuklear skade; eller

1)»1. Anlægsstaten kan for en given nuklear ulykke begrænse anlægsindehaverens ansvar til enten:

2) Efter artikel V tilføjes følgende fire nye artikler, artikel V A, V B, V C og V D:

Hvis en ændring inden for en periode på 18 måneder fra det tidspunkt, hvor meddelelsen med henblik på accept gives, ikke er blevet accepteret i overensstemmelse med litra a), anses ændringen for forkastet.

Generaldirektøren for Den Internationale Atomenergiorganisation giver meddelelse om enhver ændring, som vedtages i overensstemmelse med stk. 2, til alle kontraherende parter med henblik på deres accept. En ændring anses for accepteret ved udløbet af en periode på 18 måneder efter meddelelsen af ændringen, såfremt mindst en tredjedel af de kontraherende parter på ændringens vedtagelsestidspunkt på mødet har underrettet generaldirektøren for Den Internationale Atomenergiorganisation om, at de accepterer ændringen. En ændring, der accepteres i overensstemmelse med dette stykke, træder i kraft 12 måneder efter dens accept for de kontraherende parter, som har accepteret den.

3. Når de kontraherende parter på mødet behandler et forslag om ændring af grænserne, skal de bl.a. tage hensyn til risikoen for skade som følge af en nuklear ulykke, valutakursændringer og forsikringsmarkedets evne til at bære risikoen.

2. Ændringerne vedtages med to tredjedeles flertal blandt de kontraherende parter, der er til stede på mødet og afgiver stemme, forudsat at mindst halvdelen af de kontraherende parter er til stede på afstemningstidspunktet.

1. Generaldirektøren for Den Internationale Atomenergiorganisation indkalder de kontraherende parter til et møde for at ændre de erstatningsgrænser, der er anført i artikel V, hvis en tredjedel af de kontraherende parter ytrer ønske herom.

2. Hvis de kompetente domstole har deres sæde i en kontraherende stat, som ikke er anlægsstaten, træffer den kontraherende stat, i hvilken de kompetente domstole har deres sæde, alle fornødne foranstaltninger til at give anlægsstaten mulighed for at indtræde i sagen og deltage i ethvert erstatningsforlig.

1. Hvis de kompetente domstole har deres sæde i en kontraherende stat, som ikke er anlægsstaten, kan de offentlige midler, der kræves i henhold til artikel V, stk. 1, litra b) og c), og artikel VII, stk. 1, samt de renter og sagsomkostninger, som tilkendes af domstolen, stilles til rådighed af førstnævnte kontraherende stat. Anlægsstaten godtgør ethvert sådant beløb til den anden kontraherende stat. De to kontraherende stater aftaler indbyrdes, hvordan beløbet godtgøres.

Hver kontraherende part sikrer, at skadelidte kan gøre sin ret til erstatning gældende uden at være nødt til at anlægge særskilt sag for hver kilde til erstatningsmidler.

Artikel 8

I artikel VI i Wienkonventionen af 1963 foretages følgende ændringer:

Sager om erstatning for tab af menneskeliv og personskade eller, i tilfælde af en forlængelse i henhold til litra b), for anden skade, som indbringes efter en periode på ti år fra tidspunktet for den nukleare skade, berører i intet tilfælde retten til erstatning i henhold til denne konvention for en person, som har anlagt sag mod anlægsindehaveren inden denne periodes udløb.«

Hvis anlægsindehaverens ansvar imidlertid efter lovgivningen i anlægsstaten er dækket ved forsikring eller anden økonomisk sikkerhed, herunder offentlige midler, for et længere tidsrum, kan lovgivningen i det land, hvor den kompetente domstol har sit sæde, bestemme, at retten til erstatning fra anlægsindehaveren først bortfalder efter et sådant længere tidsrum, som ikke må være længere end det tidsrum, for hvilket hans ansvar er dækket på denne måde efter lovgivningen i anlægsstaten.

»3. Retten til erstatning i henhold til denne konvention forældes eller bortfalder i henhold til lovgivningen i det land, hvor den kompetente domstol har sit sæde, hvis der ikke er anlagt sag inden for tre år fra det tidspunkt, hvor skadelidte fik kendskab til eller med rimelighed burde have haft kendskab til skaden og til den anlægsindehaver, der er ansvarlig for skaden, forudsat at de frister, der er fastsat i stk. 1, litra a) og b), ikke overskrides.«

Artikel 9

I artikel VII foretages følgende ændringer:

»Når anlægsindehaverens ansvar er ubegrænset, kan anlægsstaten fastsætte en øvre grænse for den økonomiske sikkerhed, som anlægsindehaveren skal stille, forudsat at denne grænse ikke er lavere end 300 mio. SDR. Anlægsstaten sikrer, at der udbetales erstatning for nuklear skade, når krav herpå er godtgjort over for anlægsindehaveren, i det omfang at den økonomiske sikkerhed er utilstrækkelig til at dække kravene, men ikke ud over den økonomiske sikkerhed, der skal stilles i henhold til dette stykke.«

Uanset litra a) kan anlægsstaten, når anlægsindehaverens ansvar er ubegrænset, under hensyn til karakteren af det pågældende nukleare anlæg eller nukleare materiale og de sandsynlige følger af en nuklear ulykke forvoldt heraf fastsætte, at anlægsindehaveren skal stille en lavere økonomisk sikkerhed, forudsat at beløbet i intet tilfælde fastsættes til under 5 mio. SDR, og forudsat at anlægsstaten sikrer, at der op til den grænse, der er fastsat i litra a), udbetales erstatning for nuklear skade, når krav herpå er godtgjort over for anlægsindehaveren, ved at staten stiller de nødvendige midler til rådighed i det omfang, at forsikringsbeløbet eller den økonomiske sikkerhed ikke kan dække kravene.«

Artikel 10

I artikel VIII i Wienkonventionen af 1963 foretages følgende ændringer:

»2. Medmindre andet følger af bestemmelsen i artikel VI, stk. 1, litra c), skal der i første række tildeles erstatning for krav vedrørende tab af menneskeliv eller personskade, når den skade, der i forbindelse med erstatningskrav over for anlægsindehaveren skal erstattes i henhold til denne konvention, overstiger eller kan forventes at overstige det maksimalbeløb, der stilles til rådighed i henhold til artikel V, stk. 1.«

Artikel 11

I slutningen af artikel X i Wienkonventionen af 1963 tilføjes følgende nye punktum:

»Den regresret, der er omhandlet i denne artikel, kan udvides til også at gælde anlægsstaten, hvis den har stillet offentlige midler til rådighed i henhold til denne konvention.«

Artikel 12

I artikel XI i Wienkonventionen af 1963 foretages følgende ændringer:

»1a) Finder en nuklear ulykke sted i en kontraherende part eksklusive økonomiske zone eller, i tilfælde af at en sådan zone ikke er fastlagt, i en zone, der ikke går uden for grænserne for en eksklusiv økonomisk zone, hvis en sådan skal fastlægges, påkendes søgsmål vedrørende nuklear skade forvoldt af denne nukleare ulykke inden for denne konventions anvendelsesområde udelukkende af den pågældende parts domstole, forudsat at den pågældende kontraherende part har underrettet depositaren om en sådan zone forud for den nukleare ulykke. Intet i dette litra må fortolkes, som om det giver ret til at udøve jurisdiktion på en måde, der strider mod den internationale havret, herunder De Forenede Nationers havretskonvention.«

»2. Når en nuklear ulykke ikke finder sted inden for en kontraherende parts område eller inden for en zone, der er meddelt i henhold til stk. 1a, eller når det ikke med sikkerhed kan fastslås, hvor den nukleare ulykke fandt sted, er det domstolene i den ansvarlige anlægsindehavers anlægsstat, der har kompetence til at påkende sagerne.«

»4. Den kontraherende part, hvis lands domstole har kompetence til at påkende sager, sikrer, at kun én domstol har kompetence til at påkende sager vedrørende enhver form for nuklear ulykke.«

Artikel 13

Efter artikel XI tilføjes følgende nye artikel XI A:

enhver person kan anlægge sag for at gøre rettigheder gældende, der i henhold til denne konvention er erhvervet ved subrogation eller overdragelse.«

Den kontraherende part, hvis lands domstole har kompetence til at påkende sager, sikrer i forbindelse med sager om erstatning for nuklear skade, at:

Artikel 14

Artikel XII i Wienkonventionen af 1963 affattes således:

Artikel 15

I artikel XIII i Wienkonventionen af 1963 foretages følgende ændringer:

»2. Uanset stk. 1 kan anlægsstatens lovgivning, for så vidt erstatningen for nuklear skade overstiger 150 mio. SDR, fravige denne konventions bestemmelser med hensyn til nuklear skade, der er lidt på et område eller i et havområde, der er fastlagt i overensstemmelse med international havret, og som tilhører en anden stat, som på ulykkestidspunktet har et nukleart anlæg på dette område, såfremt den ikke giver gensidige fordele af tilsvarende størrelse.«

Artikel 16

Artikel XVIII i Wienkonventionen af 1963 affattes således:

Artikel 17

Efter artikel XX i Wienkonventionen af 1963 tilføjes følgende nye artikel XX A:

»Artikel XX A

1. I tilfælde af en tvist mellem kontraherende parter om fortolkningen eller anvendelsen af denne konvention skal parterne i tvisten rådføre sig med hinanden med henblik på bilæggelse af tvisten ved forhandling eller ved ethvert andet fredeligt middel til bilæggelse af tvister, som de kan acceptere.

2. Såfremt en tvist som anført i stk. 1 ikke kan bilægges inden for seks måneder efter, at der er fremsat anmodning om samråd i henhold til stk. 1, indbringes sagen efter anmodning fra en hvilken som helst part i den pågældende tvist for en voldgiftsret eller for Den Internationale Domstol med henblik på en afgørelse. Hvis en tvist henvises til voldgift, og hvis tvistens parter ikke er i stand til at opnå enighed om voldgiftens tilrettelæggelse inden for seks måneder efter, at anmodningen er fremsat, kan en af parterne anmode formanden for Den Internationale Domstol eller De Forenede Nationers generalsekretær om at udpege en eller flere voldgiftsmænd. Dersom der er modstridende anmodninger fra parterne i tvisten, har anmodningen til generalsekretæren for De Forenede Nationer forrang.

3. Ved ratifikation, accept, godkendelse eller tiltrædelse af denne konvention kan en stat erklære, at den ikke betragter sig som bundet af den ene eller af begge af de i stk. 2 anførte fremgangsmåder til afgørelse af tvister. De andre kontraherende parter er ikke bundet af en i stk. 2 fastsat fremgangsmåde til afgørelse af tvister over for en kontraherende part, som har fremsat en sådan erklæring.

4. En kontraherende part, der har fremsat en erklæring i henhold til stk. 3, kan når som helst trække denne erklæring tilbage ved meddelelse til depositaren.«