BESLUTNING(1)

om bekæmpelsen af fattigdommen i AVS-landene og i Den Europæiske Union

Den Paritetiske Forsamling AVS-EU,

- forsamlet i Nassau (Bahamas) den 11.- 14. oktober 1999,

- der henviser til betænkningen om bekæmpelse af fattigdommen i AVS-landene og i Den Europæiske Union (AVS-EU 2770/99),

- der henviser til rapporter og erklæringer fra forskellige internationale organisationer (UNDP, OECD, ILO, Verdensbanken, IMF, G- 7, WTO) og navnlig til

- FN's rapport om menneskerettighederne og den ekstreme fattigdom, 1997,

- UNDP's rapporter om fattigdom (1998) og om menneskelig udvikling (1997/1998),

- Verdensbankens rapporter (1998 og 1999),

- OECD's Udviklingsbistandskomités rapport om Det Europæiske Fællesskabs udviklingssamarbejde, nr. 30/1998,

- der henviser til sluterklæringen, som blev vedtaget på FN's konference om befolkning og udvikling i Cairo,

- der henviser til Nord-Syd-rapporten: Et program for overlevelse, udarbejdet af Det Uafhængige Udvalg om Internationale Udviklingsproblemer, med Willy Brandt som formand, 1979,

- der henviser til hvidbogen om international udvikling: "Eliminating World Poverty: A Challenge for the 21st Century", forelagt for det britiske Parlament af den britiske minister for international udvikling,

- der henviser til strategidokumentet fra OECD's Udviklingsbistandskomité: "Shaping the 21st century: The Contribution of Development Cooperation", 1996,

- der henviser til Revisionsrettens seneste beretninger, og navnlig til bemærkningerne om Den Europæiske Udviklingsfond,

- der henviser til Rådets (udviklingssamarbejde) resolution af december 1993 om bekæmpelse af fattigdommen, som i punkt 8 fastsætter, at bekæmpelse af fattigdommen bør indtage en central plads ved udarbejdelsen af udviklingssamarbejdspolitik og -programmer,

- der henviser til artikel 136 og 137 i traktaten om Den Europæiske Union (Sociale bestemmelser),

- der henviser til artikel 177 (udviklingssamarbejde) 178 (samhørighed) og 180 (samarbejde) i traktaten om Den Europæiske Union,

- der henviser til Europa-Parlamentets STOA-panels arbejdsdokument om "Evaluation of agricultural and other technoloogies figthing against hunger and poverty",

- der henviser til indlæggene fra de indbudte eksperter ved Europa-Parlamentets høring om bekæmpelse af fattigdommen i Lomé-konventionens stater den 17.3.1999,

- der henviser til de indlæg, der er fremsendt gennem AVS-landenes ambassader og EU-medlemstaternes faste repræsentationer,

- der henviser til forhandlingsdirektiverne til genforhandlingen af Lomé-konventionen, som har udryddelse af fattigdommen som højeste prioritering,

A. der henviser til erklæringerne fra de verdenstopmøder, der er afholdt i det seneste årti, hvor fattigdommen og dens udryddelse har været i centrum, og navnlig til topmøderne i Rio, Cairo og København, som markerer en ny kurs ved at inddrage udviklingens økonomiske, sociale, miljømæssige, demografiske og politiske dimensioner,

B. der fremhæver de fire grundlæggende principper, der blev fastlagt på disse verdenstopmøder, nemlig bæredygtighed, hjælp til selvhjælp, deltagelse og lighed,

C. der henviser til, at de ti forpligtelser, der er indeholdt i København-erklæringen om sociale udvikling, udtrykker bred enighed om udviklingens sociale dimension og definerer fattigdom, arbejdsløshed og udstødelse som de tre store sociale problemer, som menneskeheden står overfor ved afslutningen af dette århundrede,

D. der henviser til, at statscheferne og repræsentanter for 186 lande på verdenstopmødet om social udvikling fastslog, at det var "en etisk, social, politisk og økonomisk nødvendighed for menneskeheden" at udrydde den ekstreme fattigdom,

E. der henleder opmærksomheden på de forpligtelser, som deltagerne i verdenstopmødet om social udvikling påtog sig med hensyn til at fastsætte mål, udarbejde planer og programmer, samt på det ambitiøse mål, som OECD-medlemslandene har vedtaget, om i tidsrummet 1993- 2015 at halvere antallet af mennesker, der lever i ekstrem fattigdom,

F. der henviser til, at nogle af de hindringer, som AVS-lande støder på i bekæmpelsen af fattigdom, blandt andet skyldes:

- interne faktorer: manglende adgang til grundlæggende sociale ydelser (navnlig uddannelse, boliger og sundhedsvæsen), sult; miljøødelæggelse (svindende ressourcer, biologisk mangfoldighed, klimaændringer); manglende ligestilling mellem kønnene; mangel på demokrati og retsstatsprincipper (mekanismer til omfordeling af vækstens goder, mangelfuld administration og manglende kontrol med egne økonomiske og menneskelige ressourcer, korruption) samt væbnede konflikter;

- eksterne faktorer: internationale konjunkturer (ustabilitet og usikkerhed i udviklingen af efterspørgslen, udsving i valutakurser og renter, vekslende disponibilitet af kapital på finansmarkederne), de industrialiserede landes handelspolitikker for landbrugsvarer; ikke-toldmæssige hindringer, markedet for råvarer; udlandsgælden, der belaster udviklingen stærkt, tendensen til at skære ned på udviklingsbistanden samt det forhold, at udviklingsbistanden i mange tilfælde ikke har mindsket fattigdommen, manglende og utilstrækkelig politisk vilje i landene på den nordlige halvkugle til at fremme udviklingen samt manglen på en demokratisk og social ramme i det internationale økonomiske system, samt desuden

- historiske faktorer: arven fra kolonitiden, slaveriet, den kolde krig samt inddragelsen i konflikten mellem supermagterne;

G. der navnlig understreger, at AIDS-pandemien ikke alene er et sundhedsproblem men også en faktor, der i væsentlig grad medvirker til fattigdom, og desuden et bredt udviklingsproblem, der berører praktisk talt alle samfundslag og alvorligt truer den økonomiske og sociale udvikling for hele generationer og nationer, navnlig i Afrika,

H. der henviser til, at aktioner til udryddelse af fattigdom og politikker til kontrol med befolkningstilvæksten er snævert forbundne,

I. der henviser til, at vi lever i en tid, hvor de store transnationale selskaber presser stater til at deregulere for således at kunne øge deres udbytter, samt til, at regeringerne finder det yderst vanskeligt at gennemtvinge bæredygtige indenlandske udviklingsstrategier,

J. der henviser til, at en af de faktorer, der har undermineret udviklingslandenes kapacitet til at opnå en autonom udvikling, er de pågældende landes afhængighed af landene på den nordlige halvkugle, sammenbruddet i købekraften, den voksende gældsbyrde, det forringede bytteforhold og støttet eksport fra EU,

K. der henviser til, at AVS-landene råder over en rigdom af naturressourcer, og at en hensigtsmæssig udnyttelse heraf uden tvivl ville lette fattigdommens byrde,

L. der henviser til, at en af årsagerne til den manglende adgang til de varer og tjenesteydelser, som repræsenterer et grundlæggende forsyningsniveau, og som sætter mænd og kvinder i stand til at leve et anstændigt liv, er de høje omkostninger til undervisning, uddannelse, sundhedsvæsen, drikkevand, kloaksystemer, offentlig transport, energi, telekommunikationsmidler, etc., og at disse ydelser næsten altid koster lige så meget som i de industrialiserede lande,

M. der henviser til, at globaliseringen medfører væsentlige og undertiden foruroligende ændringer i forbindelserne mellem de industrialiserede lande og udviklingslandene,

N. der henviser til, at udviklingslandene siden slutningen af 1980erne har befundet sig i en vanskelig situation som følge af den vedvarende befolkningstilvækst, de stagnerede indkomster fra landbrugsprodukterne og de svindende naturressourcer,

O. der minder om de mange AVS-borgere, der i flugt fra fattigdommen dør under forsøget på at komme til industrilandene, og som især er chokeret over den nylige meddelelse om to guineanske børn, der var frosset ihjel i landingsstellet på et fly der bragte dem illegalt til "det rige og oplyste Europa" for at bede om hjælp til Afrika,

P. der henviser til De Forenede Nationers generalsekretærs ord om, at hvis Afrika var genstand for samme opmærksomhed som Kosovo, ville mange af dets problemer være på vej mod en løsning,

Q. der henviser til, at det beløb, som de gældsatte lande betaler tilbage til den rige verden i ressourcer, som de har brug for til udvikling, udgør fem gange så meget, som det de modtager, og som desuden henviser til, at AVS-landene siden slaveriets tid har bidraget til den økonomisk udvikling i andre dele af verden med ressourcer, som ikke er anvendt til gavn for dem selv, men som billige råvarer,

R. der henviser til, at Revisionsretten har udtalt, at der i Den Europæiske Unions strukturtilpasningsprogrammer ikke er lagt tilstrækkeligt vægt på de fattigste grupper, og at udgifterne i sundheds- og uddannelsessektoren desuden har tilgodeset de mest velstillede bybefolkninger,

S. der henviser til, at forbrugsmønstrene i den vestlige verden på ingen måde er en udviklingsmodel, der bør følges, samt til, at de industrialiserede lande selv bør revidere disse mønstre, hvis de ønsker at bevare jordklodens ressourcer intakte, og at fattigdom efter denne forbrugsmodel fejlagtigt defineres som et symptom på "underforbrug",

T. der henviser til, at småvirksomheder og mikrovirksomheder spiller en stor rolle i de fattigste landes økonomier, idet der ud af den del af befolkningen, der har lønnet beskæftigelse, er over 60 % af de dårligst betalte, der er beskæftiget i denne sektor,

U. der henviser til, at et karakteristisk træk ved mikrovirksomheder ofte er deres innovative karakter, men at de kun producerer en meget lav per capita-indkomst på grund af manglende kapital, knowhow, grunduddannelse, teknologi og finansiering, samt til, at dette lave produktivitetsniveau kan betragtes som en yderligere vigtig årsag til fattigdom,

V. der er overbevist om, at de kommende generationers fremtid i de rigeste land vil være uløseligt forbundet med udviklingen i den tredje verden,

W. der er overbevist om, at et gunstigt resultat af enhver fremtidig aftale til afløsning af Lomé-konventionen vil afhænge af, om mennesket placeres i centrum for udviklingsforanstaltningerne, og om det først og fremmest er befolkningens fattigste sektorer, der tilgodeses,

X. der henviser til, at verdens befolkning er nået op på 6 milliarder,

Fattigdommens omfang og det internationalt udviklingssamarbejde

1. konstaterer med forfærdelse, at over 1,3 milliarder mennesker i dag lever i ekstrem fattigdom, og at selv om dette tal er 3,5 % lavere end i 1987, så er antallet af fattige i absolutte tal alligevel steget, således at der i dag findes 75 millioner flere fattige end for ti år siden;

2. mener, at det er skandaløst, at de rigeste 20 % af verdens befolkning tegner sig for 85 % af den globale velstand, medens de fattigste 20 % kun tegner sig for 1,4 %, og mener, at en retfærdig omfordeling af velstanden bør indgå som en af foranstaltningerne til bekæmpelse af fattigdom;

3. bemærker, at uligheden er et strukturelt træk i vor tid, at hæmningsløs globalisering har forstærket uligheden, såvel landene imellem som i de enkelte lande, og at antallet af fattige er vokset betydeligt som følge af den finansielle krise, der blev udløst i Asien, og som efterfølgende ramte Rusland og Latinamerika;

4. anfører, at mange afrikanske økonomier er fanget i fattigdommens onde cirkel, således at deres forsøg på at slippe ud af den, blot medfører endnu dybere fattigdom;

5. er derfor af den opfattelse, at bekæmpelse af fattigdommen skal betragtes som en løftestang for sociale og politiske ændringer samt for vækst og udvikling;

6. understreger, at bekæmpelse af fattigdommen ikke kun indebærer samarbejde med de fattigste lande, idet der ofte i relativt velstående lande, og selv i Den Europæiske Union, findes ekstremt fattige befolkningsgrupper, og at det er disse grupper, der bør være genstand for målrettede politikker med sigte på at udrydde den ekstreme fattigdom;

7. mener, at fattigdom skyldes en lang række faktorer, blandt andet at de fleste har en alt for lav eller slet ingen indkomst, den voksende gældsbyrde, strukturtilpasningsprogrammer og den overilede liberalisering af verdenshandelen, og at man derfor bør afhjælpe de strukturelle årsager til fattigdom i stedet for virkningerne;

8. mener, at fattigdom er en krænkelse af menneskerettighederne;

9. mener, at udryddelse af nød og ekstrem fattigdom kræver samme strategi i alle lande, uanset det enkelte lands økonomiske niveau, og at det er nødvendigt at ændre holdningen til nød og at prioritere anderledes;

10. opfordrer AVS-staterne til i samarbejde med Den Europæiske Union at udvikle passende strategier, som vil medføre nytænkning med hensyn til tilvejebringelsen af grundlæggende ydelser (undervisning, faglig uddannelse, sundhedsvæsen, drikkevand, kloaksystemer, offentlig transport, energi, telekommunikationsmidler, etc.) for således at skabe forudsætninger for tilvejebringelse af disse faciliteter til en lav pris, og, om muligt for alle;

11. mener derfor, at der i fuldt omfang skal ydes støtte til produktion og serviceskabende teknikker, som er tilpasset de lokale og regionale forhold, og at der samtidig skal fremmes alternative teknologier på lokalt plan inden for sundhedsvæsen, kloaksystemer, drikkevandsforsyning, boligbyggeri samt energi- og transportsektoren;

12. tilslutter sig FN's bekymring over de rystende tal, der viser, at de 21 rigeste og mest udviklede lande siden 1992 har skåret deres bistand til den tredje verden ned med 24 %, på trods af at de rige landes økonomier i samme periode er vokset konstant; den offentlige udviklingsbistand fra de industrialiserede lande er faldet til et minimum på 0,22 % af det samlede BNP og ligger langt fra FN's målsætning på 0,7 %;

13. opfordrer navnlig Rådet for Den Europæiske Union til at fortsætte og intensivere bestræbelserne på at målrette udviklingsbistanden til de mindst udviklede lande, til at maksimere omfanget af de disponible midler, og til at prioritere udryddelse af fattigdommen højere end handelsmæssige forbindelser ved fastsættelsen af udviklingsbistanden på EU-plan og i medlemsstaterne;

Den sociale og menneskelige udvikling

14. mener, at mennesket bør være centrum for udviklingen, og at målet bør være at øge mulighederne for hvert enkelt menneske ved at skabe en udvikling, der sikrer større retfærdighed, demokrati og medbestemmelse;

15. fordømmer forslaget fra EU-medlemsstater om, at midler fra Fællesskabets budget, der var tiltænkt de fattigste lande, skal anvendes til hjælp og genopbygning i Kosovo;

16. tilslutter sig definitionen af menneskelig fattigdom som mangel på de grundlæggende muligheder og perspektiver, som enhver menneskelig udvikling bygger på, nemlig mulighederne for at leve et langt, sundt og konstruktivt liv med en anstændig levestandard i frihed og værdighed med selvagtelse og respekt for sine medmennesker;

17. mener, at den menneskelige fattigdom er resultat af et samspil mellem en række sociale, politiske og økonomiske uligheder, og at en af de vigtigste uligheder er uligheden mellem kønnene;

18. er af den opfattelse, at jo mere kvinder diskrimineres, jo mere omfattende vil fattigdommen blive; bekræfter igen, at ligheden mellem kønnene skal spille en afgørende rolle i strategier til bekæmpelse af fattigdom, og at en styrkelse af kvinders rettigheder i mange lande derfor er et uomgåeligt krav;

19. betoner kraftigt, at en retfærdig omfordeling af velstanden og afskaffelse af alle former for ulighed mellem kønnene og diskrimination af de ældre, der er yderst sårbare over for fattigdom, er forudsætninger for udryddelsen af fattigdommen;

20. mener, at bekæmpelsen af fattigdom blandt de ældre bør indgå som et selvstændigt element i fattigdomsbekæmpende strategier, da fattigdom blandt ældre er ved at blive et voksende problem i mange lande, hvor levealderen bliver højere;

21. mener, at politikker til kontrol med befolkningsvæksten har en vigtig rolle at spille i foranstaltninger til udryddelse af fattigdommen;

22. understreger, at uddannelse er et af de vigtigste våben mod fattigdom, og minder i den forbindelse om, at de internationale donorer af udviklingsbistand, herunder Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater, har forpligtet sig til at øge midlerne til uddannelse, navnlig grunduddannelse, i udviklingslandene og til at støtte uddannelsesreformer;

23. kræver, at der i den efterfølgende konvention skal medtages en udtrykkelig henvisning til investeringer i kvalitet, relevant uddannelse med følgende tekst.Samarbejdet skal støtte AVS-staternes bestræbelser på,

a) at garantere deltagelse af et bredt udsnit af det civile samfunds organisationer i planlægning, overvågning og evaluering inden for uddannelsessektoren;

b) at øge de finansielle forpligtelser til grunduddannelse i overensstemmelse med det mål, der blev vedtaget på verdenstopmødet i 1995 om at tildele 20 % af støtten til grundlæggende sociale ydelser; at øge støtten til uformelle uddannelsesprogrammer med en særlig forpligtelse til at forbedre kvinders og pigers adgang til uddannelse;

c) at udvikle en sammenhængende strategi til opnåelse af den internationale forpligtelse til at have tilvejebragt en almen grundskoleuddannelse i år 2015 i snævert samarbejde med andre donorer og det civile samfund;

d) at samordne donorvirksomheden inden for de forskellige sektorer effektivt, så AVS-landenes bestræbelser på uddannelsesområdet støttes og suppleres;

24. glæder sig i den sammenhæng over udtalelsen fra Europa-Parlamentets formand, Nicole Fontaine, om, at hun kunne tilslutte sig anmodningen fra de guineanske børn, som døde i landingsstellet på et fly, der bragte dem til Europa, og om, at vi bør reagere på denne dramatiske opfordring ved at give vor samlede politik for udviklingssamarbejde en uddannelsesmæssig og kulturel dimension, som den ikke har i dag;

25. peger på fordelene ved, at der på regionalt plan skabes moderne, centrale organer for forskning, videregående uddannelser og erhvervsuddannelser, samt på, at følgende områder i højere grad kræver en regional indsats end en national:

- medicinsk forskning og behandling af infektionssygdomme,

- bevarelse af truede dyre- og plantearter,

- foranstaltninger til bekæmpelse af tørke og ørkendannelse,

- programmer for skovrejsning og beskyttelse af lokale naturressourcer, samt

- produktion af elektricitet, navnlig vandkraft;

26. understreger, hvor vigtigt det er i bekæmpelsen af fattigdom at etablere decentraliserede offentlige sundhedsprogrammer;

27. noterer sig resultatet af den 11. internationale konference om AIDS i Afrika, som netop er afholdt i Lusaka, og konstaterer med bekymring, at næsten 95 % af de HIV-positive lever i fattige lande, og at epidemien rammer unge, aktive og ofte veluddannede medlemmer af befolkningen i de berørte lande; opfordrer til, at der gennemføres brede oplysningskampagner, og til, at der tilskyndes til forebyggelse gennem uddannelse, som vil bidrage til at ændre befolkningens vaner, samt til, at der tilvejebringes medicinsk behandling;

28. understreger imidlertid, at forebyggelse og adgang til behandling og forsorg går hånd i hånd, da forebyggelse kun kan være effektiv, hvis der er passende medicinske faciliteter til rådighed for de smittede;

29. opfordrer derfor kraftigt det internationale samfund og EU i særdeleshed til som led i bekæmpelsen af fattigdommen dramatisk at øge bestræbelserne og forhøje midlerne til afhjælpning af de voksende udfordringer og den menneskelige udviklingskrise, som AIDS-pandemien har skabt; understreger desuden, at det er nødvendigt med en holdningsændring både hos donorer og de lokale regeringer, som bør udvise større åbenhed i deres bestræbelser på at håndtere dette problem og prioritere bekæmpelsen af AIDS i deres udviklingspolitikker;

30. opfordrer WTO til at sikre, at AVS-landene er i stand til at producere de nødvendige lægemidler eller købe dem til fremstillingspris;

31. opfordrer Rådet og Kommissionen til at skabe mulighed for en effektiv medicinsk behandling af sygdommen, som er til at betale;

32. henstiller indtrængende til Den Europæiske Unions medlemsstater og AVS-landene at afsætte bevillinger på deres budgetter til sundhedsvæsen og grunduddannelse i overensstemmelse med bestemmelserne i "20: 20-initiativet" fra verdenstopmødet om social udvikling;

Økonomi og handel

33. bekræfter, at udvikling ikke er synonymt med gode økonomiske præstationer, og at økonomisk vækst er en nødvendig men stadig utilstrækkelig forudsætning for at mindske fattigdommen, og at der derfor skal udvikles former for samarbejde, som tager fat om årsagerne til fattigdom, overalt hvor den eksisterer, og uanset hvilke former den har antaget;

34. mener, at det for at sikre, at markederne tjener menneskene i stedet for det modsatte, ikke er tilstrækkeligt med liberalisering af handelen, makroøkonomisk effektivitet og rimelige priser, men at der kræves andre elementer, og at regulering, loyal konkurrence, åbenhed og ansvarlighed også er afgørende faktorer;

35. mener, at der kan opnås vækst i efterspørgslen inden for de enkelte landes økonomier gennem en styrkelse af det indre marked, og gør i den forbindelse opmærksom på, at det er vigtigt, at der skabes synergier mellem lokale, regionale og nationale markeder;

36. understreger, at staten, markedet og det civile samfund hverken udelukker eller kan erstatte hinanden, og at de bør stræbe efter i fællesskab at sikre et åbent, effektivt og ikke-diskriminerende forvaltningssystem; mener, at staterne med henblik på at opnå bæredygtig udvikling bør fastsætte rammerne for og de grænser, inden for hvilke markedet skal fungere;

37. påpeger, at de fattige lande aldrig vil kunne gøre sig fri af fattigdommen, hvis de fortsætter med at betale fire gange så meget i renter på deres gæld, som de bruger på sundhed og uddannelse, og at de rige lande bør være meget bevidste om dette forhold, og at disse lande skal tage hensyn hertil i deres politiske afgørelser;

38. glæder sig over, at Rådet for den Europæiske Union har forpligtet sig til at fremskynde mekanismerne for gældseftergivelse til de fattigste lande og til at kæde dem snævert sammen med strategien for bekæmpelse af fattigdommen;

39. anmoder indtrængende til Den Europæiske Union og medlemsstaterne om at fastsætte ambitiøse mål for omfanget af gældseftergivelsen, samt om at bestræbe sig til det yderste for at fremskynde og forbedre gennemførelsen af initiativet til fordel for de stærkt gældsatte fattige lande (HIPC-initiativet), selv om den mener, at initiativet er tilstrækkeligt til at opfylde de tilstræbte mål, og er af den opfattelse, at der er knyttet meget strenge betingelser til det;

40. appellerer til ansvarsbevidsthed hos de bilaterale og multilaterale kreditorer med hensyn til eftergivelse af udestående gæld eller en drastisk nedskrivelse af den;

41. anmoder om fuldstændig eftergivelse af de alvorligt gældsatte AVS-landes gæld inden udgangen af 2001;

42. bemærker med bekymring forslaget om at anvende ikke-udnyttede EUF-midler til at finansiere EU's bidrag på 1 milliard euro til gældseftergivelse under HIPC-initiativet - især da der ikke har fundet samråd sted med AVS-regeringerne;

43. betoner de alvorlige sociale og økonomiske konsekvenser af strukturtilpasningspolitikker i de fattigste lande, navnlig i AVS-landene, og kræver, at disse strukturtilpasningspolitikker revideres gennemgribende, så der tages hensyn til udviklingens sociale dimension; påpeger, hvor vigtigt det er at sørge for, at økonomiske reformer udarbejdes af udviklingslandene selv, så de tager hensyn til deres befolkningers behov og bekæmper ekstrem fattigdom;

44. understreger, at de fattigste lande bør have mulighed for på lige fod at deltage i de internationale finansielle og kommercielle institutioner, at systemet med "vægtet afstemning" i IMF og Verdensbanken bør reformeres, og at det bør overvejes at give de fattigste lande mulighed for at få indflydelse på den generelle fremgangsmåde, der vedtages af WTO; håber desuden, at de pågældende internationale finansielle og kommercielle organisationer og institutioner vil bestræbe sig på at udforme instrumenter, som er egnede til at finansiere produktiv virksomhed i fattige områder, idet der - ud over mikrolånene - er behov for mikrorisikokapital, mikrofinansiel planlægning og mikrorådgivning;

45. opfordrer kraftigt Kommissionen og Rådet til at udvise solidaritet med udviklingslandene med henblik på at få revideret WTO-reglerne på en sådan måde, at disse lande sættes i stand til at kontrollere deres egen udvikling;

46. henleder opmærksomheden på, at finansiel spekulation alvorligt indvirker på den internationale stabilitet og sikkerhed, navnlig i AVS-landene, og påpeger det presserende behov for at regulere sådanne spekulative aktiviteter;

47. opfordrer i den forbindelse kraftigt Kommissionen til at undersøge muligheden for at indføre den såkaldte Tobin-skat;

48. fordømmer det forsøg, der blev gjort under den multilaterale investeringsaftale, på at få gennemført en definitiv liberalisering af kapitalmarkederne, som ville have berøvet udviklingslandene, navnlig AVS-landene, muligheden for at selv at bestemme, hvordan deres ressourcer skal anvendes, og for at kontrollere deres egne økonomier; er af den opfattelse, at OECD under ingen omstændigheder bør være den institution, hvor en sådan aftale forhandles, da OECD kun repræsenterer de industrialiserede lande;

49. påpeger, at de fattige og kvinderne ikke har adgang til finansieringsfaciliteter, og opfordrer derfor regeringer og donorer til at følge eksemplet fra de programmer, som med held er gennemført i nogle udviklingslande, og til at skabe nye mikrofinansieringsinstitutioner for at skabe bredere adgang til lån og opsparing, navnlig i landdistrikterne;

50. henstiller navnlig, at der bør ydes bistand til mikrovirksomheder, så de sættes i stand til at forbedre de tjenesteydelser, de leverer, og at der med dette formål for øje bør iværksættes sektorspecifikke programmer til fremme af faglig uddannelse og virksomhedsledelse;

51. gentager sin støtte til foranstaltninger til fremhjælpning af den folkelige økonomi, navnlig i de store bykoncentrationer, da byernes hastige vækst i nogle AVS-lande skaber politisk og social ustabilitet;

52. bemærker, at stærkt ressourcekrævende produktionsprocesser har adgang til subsidierede råvarer, som mange mennesker, der tilhører de økonomisk dårligst stillede grupper, er afhængige af som deres levebrød, og at forbruget af disse industriråvarer udelukkende afgøres af markedskræfterne og ikke af sociale og miljømæssige hensyn;

53. går ind for retfærdig og solidarisk handel som et sundt instrument i forbindelserne mellem AVS-landene og EU;

54. anbefaler større åbenhed omkring og forenkling af oprindelsesreglerne, som har været en betydelig hindring for udviklingen af AVS-handelen på såvel regionalt som internationalt plan;

55. mener, at liberaliseringen af handelen indebærer en trussel mod de fattigstes fødevaresikkerhed, hvis den ikke ledsages af en række betingelser, herunder afskaffelse af landbrugsstøtten, fri adgang til markederne og afskaffelse af eksportstøtten i de rige lande; forsvarer den grundlæggende ret, som befolkningerne og regeringerne i udviklingslandene har til at tilstræbe selvforsyning med fødevarer uden hensyntagen til pression udefra;

56. understreger, at selv om en af betingelserne for udvikling i AVS-landene er, at de gnidningsløst integreres i verdensmarkedet, så må virkningerne af denne integration ikke være alt for ødelæggende, og der skal derfor skabes mulighed for, at udviklingen kan ske indefra, og indrømmes en overgangsperiode på mindst 10 år, før WTO-reglerne gennemføres fuldtud;

Den politiske dimension

57. mener, at selv om demokrati ikke er et resultat af økonomiske fremskridt, fører politisk og økonomisk diktatur ofte til fattigdom;

58. er overbevist om, at udvikling er snævert forbundet med demokratiske processer og demokratisering af de politiske, sociale og økonomiske strukturer, og at inddragelse af hele befolkninger er et væsentligt element i udviklingsprocessen;

59. bekræfter betydningen af, at Den Internationale Straffedomstol hurtigt bliver etableret, og opfordrer, idet den anerkender og glæder sig over, at Senegal, Trinidad og Tobago samt Italien allerede på eksemplarisk vis har afsluttet ratificeringsprocessen for domstolens vedtægter, alle Lomé-konventionens medlemsstater til at undertegne og ratificere Den Internationale Straffedomstols vedtægter inden udgangen af 2000;

60. fastholder, at nedskæring af militærudgifterne i udviklingslandene kan give væsentlige fordele på udviklings- og sikkerhedsområdet, idet AVS-landene vil kunne bruge mere på sundhed, uddannelse, drikkevand og andre grundlæggende sociale ydelser, og at sådanne investeringer, bidrager til at sikre den sociale stabilitet og nedbringe risikoen for konflikter;

61. opfordrer Den Europæiske Union til at vedtage en fælles holdning, som skal forbyde eksport af våben til udviklingslande, navnlig til AVS-stater, hvor der allerede er konflikt, potentielle konflikter, eller alvorlige spændinger - som et positivt bidrag til støtte for fredelige løsninger på civile og militære konflikter samt for at undgå, at der opstår unødvendig gæld som følge af våbenindkøb;

62. mener, at væbnet konflikt, økonomisk ulighed, social uretfærdighed, manglende demokratisk deltagelse, ødelæggelse af miljøet, menneskerettighedskrænkelser og modstridende statslige interesser er nogle af de faktorer, som skaber fattigdom, og at alle disse faktorer bør tages i betragtning ved bekæmpelse af fattigdommen;

63. mener, at der forud for enhver udviklingsrelateret aktivitet skal foretages minerydning i de lande, som er berørt af dette problem; opfordrer Den Europæiske Union og AVS-landene til at undertegne og ratificere Ottawa-traktaten om personelminer;

64. minder om, at der nu er bred enighed om, at det er bedre at forebygge konflikter end først at gøre noget, når de er opstået, og at det derfor er nødvendigt, at der udvikles hensigtsmæssige værktøjer i form af regionale centre til overvågning af spændinger samt permanente mæglingsstrukturer;

65. henleder opmærksomheden på, at antallet af flygtninge på verdensplan nu er nået op på over 30 millioner, og at disse mennesker hører til jordklodens fattigste;

66. mener, at det først og fremmest skal sikres, at flygtninge og fordrevne har adgang til særlige uddannelsesprogrammer, da dette er en prioriteret opgave, der skal løses for at mildne disse menneskers fattigdom;

67. påpeger, at fattigdom er en af årsagerne til handelen med narkotika i mange udviklingslande, og at udryddelsen af fattigdommen derfor vil bidrage til bekæmpelse af handelen med narkotika;

68. fordømmer krænkelser af kvinders grundlæggende rettigheder, idet kvinder lider under udstødelse, navnlig i de fattigste lande; opfordrer Kommissionen og AVS-landene til at iværksætte samarbejdsprogrammer, som tager hensyn til kønsrelaterede problemer, med henblik på at fremme kvinders værdighed og sætte en stopper for krænkelserne af deres rettigheder, bl.a. traditionen med at lemlæste deres kønsdele;

69. anfører, at det i afrikanske landdistrikter er afgørende for at opnå resultater i bekæmpelsen af fattigdommen, at der gennemføres politiske og økonomiske foranstaltninger med henblik på at etablere og fordele ejendomsretten til jorden;

Bæredygtig udvikling, videnskab og fattigdom

70. anser det for bydende nødvendigt, at der i alle led af samarbejdspolitikkerne, fra udformning til gennemførelse, tages hensyn til miljøbeskyttelse i overensstemmelse med de principper og forpligtelser til bæredygtig udvikling, der er vedtaget på verdensmiljøkonferencen, navnlig hvad angår fødevaresikkerhed, adgang til rent vand og løsning af sundhedsproblemer;

71. er overbevist om, at ødelæggelsen af miljøet rammer de fattigste uforholdsmæssigt hårdt, og mener, at forskning på dette område bør indgå i en bredere ramme, hvor udryddelse af fattigdommen kædes sammen med god regeringsførelse og retfærdighed;

72. opfordrer indtrængende både det internationale samfund og AVS-landene til at være mere opmærksomme på den sammenkædning, der er mellem fattigdom og miljø, hvor navnlig de fattige i landdistrikterne er yderst afhængige af deres naturressourcer, samt til, med udgangspunkt i de erfaringer der er gjort både i Indien og i udvalgte afrikanske lande, at undersøge mulighederne for at bekæmpe fattigdommen ved at investere i skovbeplantningsprogrammer, jordbevarelse, vandforvaltning, etc.;

73. peger på nødvendigheden af at fastsætte grundlæggende principper for brug og fordeling af vand på verdensplan, og kræver, at menneskerettighederne respekteres i udviklingen og fordelingen af vandressourcerne;

74. mener, at videnskaben, i overensstemmelse med den erklæring og handlingsplan, der blev vedtaget den 1. juli 1999 på verdenskonferencen om videnskab i Budapest, bør rette sig mod de grundlæggende menneskelige behov og lægge vægt på bæredygtig udvikling og miljø;

75. anbefaler således, at der i de mindst udviklede lande afsættes mindst 0,4 % af BNP til forskning, navnlig til grundforskning;

76. konstaterer, at der findes områder i verden, hvor der praktisk taget ikke foregår nogen offentlig eller industriel forskningsvirksomhed, og at den samlede forskning i verden i stigende grad beherskes af de store multinationale selskaber fra landene på den nordlige halvkugle, som ikke prioriterer de spørgsmål, der er af afgørende betydning for landene i Syd; opfordrer til, at Nord-Syd-solidariteten også finder anvendelse på dette område, og betoner navnlig nødvendigheden af at udforske nye veje for samarbejde mellem de private og offentlige sektorer i forbindelse med kontrollen med spredningen af malaria, herunder også forskning i malaria, i betragtning af denne sygdoms ødelæggende virkninger for de fattiges sundhed;

77. opfordrer EU til at udvikle en videnskabelig AVS-EU-samarbejdspolitik, der gør det muligt for AVS-landene at blive integreret i "informationssamfunds"-projektet, og til at udvikle globale kommunikationsnet i disse lande;

78. påpeger, at en større landbrugsproduktion er af afgørende betydning for udviklingen i mange lande, og anbefaler derfor, at landbrugsforskningen lægger særlig vægt på teknologier, som kan komme de fattige landbrugere til gode;

79. understreger vigtigheden af traditionel viden og dens anvendelse, som bør udnyttes bredt, da den generelt bidrager til bæredygtig udvikling, og henleder opmærksomheden på, at det er nødvendigt at fremme udviklingsprogrammer for landdistrikter og mikroprojekter, som er specielt rettet mod kvinder, og at de tildeles tilstrækkelige midler, samt på, at det er nødvendigt at sikre passende kompensation ved markedsføring;

80. understreger i den forbindelse, at det for at udrydde fattigdommen er vigtigt at støtte forskning i og størst mulig brug af letanvendelige basisteknologier (primært med det formål at bekæmpe fattigdommen) på områderne hygiejne, vand og affald, kunstvanding i mindre målestok og medicinsk anvendelse af lokale ressourcer;

81. foreslår, at der i den nye Lomé-konvention indføjes bestemmelser om principperne i konventionens artikel 8.J om konventionen om den biologiske mangfoldighed, vedrørende bevarelse af viden, innovation og indfødte og lokale samfunds sædvaner og deres intellektuelle ejendomsrettigheder, herunder deres godkendelse af og inddragelse i enhver brug af sådanne ressourcer, og en rimelig andel af de fordele, der opstår herved;

82. anmoder om et program for teknologioverførsel til AVS-landene på et ikke-kommercielt grundlag, ledsaget af uddannelsesprogrammer, der er tilpasset de reelle behov, og som er i overensstemmelse med principperne for bæredygtig udvikling;

Fattigdommen inden for rammerne af de fremtidige forbindelser AVS-EU

83. advarer de regeringer, der er fast besluttede på at udrydde fattigdommen, om, at det er nødvendigt at tage såvel de offentlige udgifters størrelse som deres sammensætning i betragtning, at føre en retfærdig skattepolitik og at undersøge, hvordan ressourcerne bedst kan anvendes med sigte på at fremme et politisk, økonomisk og socialt miljø, som giver mennesker mulighed for at slippe fri af fattigdommen;

84. fastholder imidlertid at udryddelse af fattigdommen ikke udelukkende kan gøres afhængig af de centrale regeringers indsats, men at der kræves en aktive deltagelse af regionale og lokale myndigheder i fællesskab, som aktivt inddrager det civile samfunds organisationer og den private sektor; dette kræver et større decentraliseret samarbejde;

85. opfordrer Kommissionen til at også at lade den private sektor være omfattet af gunstige finansieringsfaciliteter, så den selv kan engagere sig i at levere sundhedsydelser på samfundsplan i de fattige områder i AVS-landene;

86. anfører, at fattigdom ikke er et enkeltstående spørgsmål eller et socialt problem, som skal behandles sammen med andre sådanne problemer, og at udryddelse af fattigdommen bør være et ledende princip for alle udviklingsaktioner;

87. kritiserer, at politikken for international samordning af udviklingsbistanden, blev en fiasko, og understreger, at det for at forbedre effektiviteten er vigtigt at styrke komplementariteten og samordningen af bistanden fra henholdsvis medlemsstaterne, Fællesskabet og de øvrige bilaterale og multilaterale donorer; opfordrer EU til at genoplive sit projekt for samordningen af medlemsstaternes samarbejdspolitikker i overensstemmelse med principperne og bestemmelserne i Maastricht- og Amsterdam-traktaten;

88. mener, at mangedoblingen af antallet af støtteanmodninger og ikke-samordnede projekter er blevet en faktor, der skader bistandens effektivitet, og som både rammer modtagerlandene og donorerne; henstiller indtrængende til de AVS-lande, som ikke allerede har gjort det, at opfylde de forpligtelser, der blev vedtaget i København, til at udarbejde nationale strategier for udvikling og bekæmpelse af fattigdommen, som giver en samlet og sammenhængende ramme for samordningen af de nationale, offentlige og private indsatser og den samlede udenlandske bistand;

89. betoner også den snævre forbindelse mellem fattigdom og dårligt helbred, og opfordrer EU og AVS-regeringerne til at opfylde de forpligtelser, de indgik på Cairo-konferencen, for at sikre reproduktive sundhedsydelser til alle, sikre, at EU's udviklingsbistand således rettes mod specielt sårbare grupper, bl.a. unge og flygtninge, samt til at erkende vigtigheden af familieplanlægning;

90. påpeger, at prioriteringen af bekæmpelse af fattigdommen bør afspejles i tildelingen af ressourcer, og at et af de kritikpunkter, som har været fremført mod Fællesskabets politik i de uafhængige evalueringsrapporter, er, at andelen af Fællesskabets bistand til lande med lave indkomster er mindre end til lande med indkomster på mellemniveau;

91. påpeger ligeledes, at virkningen af foranstaltningerne ikke kan måles udelukkende på grundlag af de pengemængder, der bevæges, og at det derfor er påtrængende nødvendigt at udvikle og iværksætte metoder og indikatorer for opfølgning og vurdering af virkninger og resultater inden for de forskellige interventionssektorer;

92. mener, at det er absolut nødvendigt at skabe sammenhæng mellem udviklingssamarbejdspolitikken og Unionens øvrige politikker;

93. opfordrer Kommissionen og AVS-landene til i overensstemmelse med de forpligtelser, der er indgået for at skabe social udvikling, at gøre almindelig adgang til de grundlæggende sociale ydelser til et centralt element i det fremtidige samarbejde;

Fattigdommen i Den Europæiske Union og bevidstgørelsen af unionsborgerne

94. mener, at den økonomiske og sociale integration af de fattige i Den Europæiske Union ligeledes bør være et prioriteret politisk mål, herunder mobilisering af ressourcer til at bekæmpe den stigende fattigdom i EU's eget område, som bidrager til at udbrede racisme og vold, ved at støtte de lokale grupper, der er aktive i bekæmpelsen af fattigdommen, og undgå forringelser af socialsikringsordningerne for de økonomisk svagest stillede, navnlig i byområder med lommer af social udstødelse og i mindre udviklede europæiske regioner med en høj forekomst af fattigdom sammenlignet med EU-gennemsnittet;

95. bemærker, at stadig bredere befolkningsgrupper i Europa, navnlig indvandrere og mennesker fra etniske mindretal, er ofre for nød, marginalisering og udstødelse;

96. advarer om, at det er nødvendigt at omstrukturere de offentlige udgifter, hvis man ønsker social samhørighed;

97. minder om, at fattigdom hænger nøje sammen med respekten for de grundlæggende menneskerettigheder, og at den derfor berører alle de lande, både udviklingslande og e industrilande, hvor situationen er blevet forværret for flygtninge og indvandrere samt for de fattigste borgere;

98. opfordrer EU til at sætte fokus på det økonomiske, kulturelle og sociale bidrag, som AVS-indvandrere yder, at træffe effektive foranstaltninger til bekæmpelse af racisme og fremmedhad, som synes at blive mere og mere fremherskende i vore samfund, og at opretholde indvandreres grundlæggende rettigheder, navnlig på det økonomiske, sociale og politiske område;

99. er klar over, at der ikke kan gennemføres en udvikling på verdensplan uden støtte fra det internationale samfund; mener, at det derfor er vigtigt, at unionsborgerne kender årsagerne til fattigdommen og ulighederne i udviklingslandene og forstår, hvad de kan gøre for at afhjælpe dem, og hvilken trussel ulighederne indebærer for fremtiden i en verden med stadig større gensidig afhængighed;

100. mener, at det er nødvendigt i højere grad at bevidstgøre de europæiske samfundsborgere om de udstødtes situation og problemer i Den Europæiske Union;

101. mener, at det er yderst vigtigt at styrke oplysningen om udviklingsproblematikken; kræver, at offentligheden får kendskab til Den Europæiske Unions indsats på det udviklingspolitiske område, at man navnlig styrker ungdommens kendskab til og forståelse for den virkelighed, der ligger bag denne politik, og fremmer en solidarisk holdning til de dårligt stillede befolkningsgrupper; kræver desuden, at der gøres mere systematiske oplysningstiltag, og at forholdet mellem de industrialiserede lande og udviklingslandene analyseres;

102. mener, at menneskehedens potentiale er uendeligt, og at den, som UNDP har påpeget, for første gang i historien har ressourcer til at udrydde fattigdommen og den sociale udstødelse; gør opmærksom på, at dette kun kan udnyttes ved hjælp af en umådelig stor portion solidaritet, som skaber mulighed for, at princippet om social retfærdighed kan blive en realitet, hvis dette potentiale udnyttes godt; opfordrer derfor alle Den Europæiske Unions institutioner og medlemsstater til at gøre det 21. århundrede til solidaritetens århundrede;

103. minder om, at Europa-Parlamentet har henstillet, at der udvikles et samarbejde mellem de lokale myndigheder i AVS-landene og EU's medlemsstater, idet et sådant decentraliseret samarbejde fører til foranstaltninger og projekter, der berører borgernes daglige liv, styrker decentraliseringsprocessen på lokalt niveau i AVS-landene og fremmer forståelsen hos borgerne i lokalsamfundene i Europa for de problemer, der er forbundet med fattigdom og udvikling;

104. pålægger sine formænd at sende denne beslutning til AVS-EU-Rådet og Kommissionen.

(1) Vedtaget af Den Paritetiske Forsamling AVS-EU den 14. oktober 1999 i Nassau (Bahamas).