1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 1
Dette dokument er et dokumentationsredskab, og institutionerne påtager sig intet ansvar herfor
►B RÅDETS ANDET DIREKTIV
af 22. juni 1988
om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed
bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennem-
førelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 73/239/EØF
(88/357/EØF)
(EFT L 172 af 4.7.1988, s. 1)
Ændret ved:
Tidende
nr. side dato
►M1Rådetsdirektiv 90/618/EØF af 8. november 1990 L 330 44 29.11.1990
►M2Rådetsdirektiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 L 228 1 11.8.1992
NB: I denne konsoliderede udgave forekommer henvisninger til den europæiske regningsenhed og/eller ecuen. Begge skal fra
den 1. januar 1999 forstås som henvisninger til euroen — Rådets forordning (EØF) nr. 3308/80 (EFT L 345 af 20.12.1980,s. 1) og Rådets forordning (EF) nr. 1103/97 (EFT L 162 af 19.6.1997, s. 1).
▼B
RÅDETS ANDET DIREKTIV
af 22. juni 1988
om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende
direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fast-sættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelseaf den frie udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv
73/239/EØF
(88/357/EØF)
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR —
under henvisning til Traktaten om Oprettelse af Det Europæiske
Økonomiske Fællesskab, særlig artikel 57, stk. 2, og artikel 66,
under henvisning til forslag fra Kommissionen(1),
i samarbejde med Europa-Parlamentet (2),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale
Udvalg(3),
og ud fra følgende betragtninger:Det er nødvendigt at udvikle det indre forsikringsmarked, og for at nå
dette mål bør det gøres lettere for forsikringsvirksomheder, der har
deres vedtægtsmæssige hjemsted i Fællesskabet, at præstere tjeneste-
ydelser i medlemsstaterne og hermed gøre det muligt forforsikringstagerne at rette henvendelse, ikke blot til forsikringssel-skaber, der er etableret i deres eget hjemland, men også tilforsikringsselskaber, der har deres vedtægtsmæssige hjemsted i Fælles-skabet, og som er etableret i andre medlemsstater;
i henhold til Traktaten er enhver forskelsbehandling i forbindelse med
udveksling af tjenesteydelser, som skyldes, at en virksomhed ikke er
etableret i den medlemsstat, hvor ydelsen præsteres, forbudt efter over-
gangsperiodens udløb; dette forbud finder anvendelse på detjenesteydelser, der præsteres fra en hvilken som helst virksomhedinden for Fællesskabet, hvad enten der er tale om en virksomhedsvedtægtsmæssige hjemsted, et agentur eller en filial;
af praktiske grunde bør den frie udveksling af tjenesteydelser fast-
lægges under hensyn dels til forsikringsselskabets etablerede
forretningssted, dels til stedet, hvor risikoen består; der bør derfor lige-
ledes fastsættes en definition af risikoens lokalisering; endvidere måder skelnes mellem virksomhed udøvet gennem et etableret forretnings-sted og virksomhed udøvet som fri udveksling af tjenesteydelser;
bestemmelserne i Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973
om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestem-melser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed,bortset fra livsforsikring(
4), i det følgende benævnt »første direktiv«,
senest ændret ved direktiv 87/344/EØF(5), bør suppleres, særlig for at
præcisere tilsynsmyndighedernes beføjelser og tilsynsmidler; endviderebør der fastsættes særlige bestemmelser for adgang til, udøvelse af ogkontrol med virksomhed, der udøves i henhold til reglerne for friudveksling af tjenestydelser;
der bør gives forsikringstagere, der på grund af deres art eller størrelse,
eller arten af den risiko, som skal forsikres, ikke har behov for særlig
beskyttelse i den medlemsstat, hvor risikoen består, fuld frihed til at
benytte det videst mulige forsikringsmarked; på den anden side børder sikres en tilstrækkelig beskyttelse af andre forsikringstagere;1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 2
(1) EFT nr. C 32 af 12. 2. 1976, s. 2.
(2) EFT nr. C 36 af 13. 2. 1978, s. 14, og EFT nr. 167 af 27. 6. 1988 og afgø-
relse af 15. juni 1988 (endnu ikke offentliggjort i EFT).
(3) EFT nr. C 204 af 30. 8. 1976, s. 13.
(4) EFT nr. L 228 af 16. 8. 1973, s. 3.
(5) EFT nr. L 185 af 4. 7. 1987, s. 77.
▼B
hensynet til at beskytte forsikringstagerne og undgå konkurrencefor-
vridninger begrunder en samordning af kongruensreglerne i førstedirektiv;
medlemsstaternes bestemmelser inden for forsikringsaftaleret er fortsat
forskellige; friheden til som lovgivning, der skal anvendes på aftalen, at
vælge en anden lovgivning end lovgivningen i den medlemsstat, hvor
risikoen består, kan indrømmes i visse tilfælde efter regler, som tagerhensyn til de særlige omstændigheder;
under dette direktivs anvendelsesområde bør medtages lovpligtige
forsikringer, idet det imidlertid skal kræves, at aftalen, som dækker ensådan forsikring, opfylder de særlige bestemmelser vedrørende denneforsikring i den medlemsstat, hvor forsikringen er lovpligtig;
bestemmelserne i første direktiv om overførsel af forsikringsbestand
bør uddybes og suppleres med bestemmelser, der specielt vedrører dettilfælde, hvor bestanden af forsikringsaftaler, indgået i henhold tilreglerne om udveksling af tjenestesteydelser, overføres til en anden
virksomhed;
fra anvendelsesområdet for de særlige bestemmelser for fri udveksling
af tjenesteydelser bør udelukkes visse risici, for hvilke de særlige
regler, som er udstedt af medlemsstaternes myndigheder ifølge deres
art og samfundsmæssige følger, gør det uhensigtsmæssigt at anvendenævnte bestemmelser; ikke desto mindre bør disse undtagelser attertagesop til behandling, når dette direktiv har været anvendt i en visperiode;
med henblik på at beskytte forsikringstagerne bør medlemsstaterne på
det nuværende samordningsstadium indrømmes mulighed for atbegrænse samtidig udøvelse af forsikringsvirksomhed i form af fri
udveksling af tjenesteydelser og gennem etablering; en sådan begræns-
ning kan ikke fastsættes i de tilfælde, hvor forsikringstagerne ikke harbrug for en sådan beskyttelse:
adgangen til fri udveksling af tjenesteydelser bør underkastes proce-
durer, som sikrer, at forsikringsvirksomheden overholderbestemmelserne vedrørende såvel finansielle garantier som forsikrings-betingelser; disse procedurer kan lettes, i det omfang udveksling aftjenesteydelser vedrører forsikringstagere, som på grund af deres art
eller størrelse eller arten af den risiko, som skal forsikres, ikke har
behov for en særlig beskyttelse i den stat, hvor risikoen består;
på området for fri udveksling af tjenesteydelser er det vigtigt at etab-
lere et særligt samarbejde mellem de kompetente tilsynsmyndigheder i
medlemsstaterne og mellem Kommissionen og disse myndigheder; derbør endvidere indføres en sanktionsordning, der kan anvendes, når envirksomhed, der præsterer tjenesteydelserne, ikke overholder bestem-melserne i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres;
indtil der sker yderligere samordning, bør de tekniske reserver være
omfattet af regler og tilsyn i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsernepræsteres, når disse tjenesteydelser vedrører risici, for hvilke den
pågældende stat vil yde forsikringstageren særlig beskyttelse; derimod
er de tekniske reserver fortsat omfattet af regler og kontrol i denmedlemsstat, hvor forsikringsselskabet er etableret, når der ikke ergrundlag for en sådan beskyttelse af forsikringstageren;
visse medlemsstater pålægger ikke forsikringsvirksomhed nogen form
for indirekte skat, medens flertallet af dem anvender særlige skatterog andre bidragsformer, herunder ekstragebyr bestemt til kompensati-onsorganer; i de medlemsstater, hvor sådanne skatter og bidragopkræves, varierer deres struktur og procentsats meget; det bør undgås,
at de bestående forskelle giver sig udslag i konkurrencefordrejninger
mellem medlemsstaterne med hensyn til forsikring; med forbehold afyderligere samordning kan anvendelse af de fiskale bestemmelser ogandre bidragsformer i den medlemsstat, hvor risikoen består, afhjælpeen sådan ulempe; det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte de
bestemmelser, som skal sikre opkrævningen af disse skatter og bidrag;
det bør undgås, at en ikke samordnet anvendelse af dette direktiv og af
Rådetsdirektiv 78/473/EØF af 30. maj 1978 om s amordning af admi-1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 3
▼B
nistrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser vedrørende coassurance-
virksomhed inden for Fællesskabet(1) fører til, at der i hver
medlemsstat opstår tre forskellige ordninger; derfor bør de risici, som
vil kunne dækkes i coassurance i Fællesskabet, fastlægges efter de
kriterier, hvorefter »store risici« fastlægges i nærværende direktiv:
i henhold til Traktatensartikel 8 C bør der tageshens yn til omfanget af
den indsats, der må gøres af økonomier på forskellige udviklingstrin;
visse medlemsstater bør derfor indrømmes en overgangsordning, dermuliggør en gradvis gennemførelse af dette direktivs særlige bestem-melser om fri udveksling af tjenesteydelser —
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
AFSNIT I
Generelle bestemmelser
Artikel 1
Dette direktiv har til formål:
a) at supplere første direktiv 73/239/EØF og
b) at fastsætte særlige bestemmelser om fri udveksling af tjeneste-
ydelser for forsikringsvirksomheder og inden for forsikringsklasser,
som er omfattet af første direktiv.
Artikel 2
I dette direktiv forstås ved
a) første direktiv:
direktiv 73/239/EØF
b) virksomhed:
— i afsnit I og II:
enhver virksomhed, som har opnået administrativ tilladelse i
overensstemmelse med artikel 6 eller artikel 23 i første direktiv
— i afsnit III og V:
enhver virksomhed, som har opnået administrativ tilladelse i
overensstemmelse med artikel 6 i første direktiv
c) etableret forretningssted:
en virksomheds vedtægtsmæssige hjemsted, agentur eller filial, jf.
artikel 3
d) den medlemsstat, hvor risikoen består:
— den medlemsstat, hvor genstanden befinder sig, såfremt forsik-
ringen dækker enten fast ejendom eller fast ejendom og indbo, i
det omfang indboet er dækket af samme forsikringspolice
— den medlemsstat, hvor registreringen er sket, såfremt forsik-
ringen dækker transportmidler af enhver art
— den medlemsstat, hvor forsikringstageren har indgået aftalen,
hvor der er tale om en aftale med en varighed på højst firemåneder vedrørende risici i forbindelse med rejser eller ferie,uanset hvilken forsikringsklasse der er tale om
— den medlemsstat, hvor forsikringstageren har sin sædvanlige
bopæl eller, hvis forsikringstageren er en juridisk person, denmedlemsstat, hvor den i aftalen omhandlede virksomhed erbeliggende, i alle de tilfælde, som ikke udtrykkeligt eromhandlet i de foregående led
e) etableringsmedlemsstaten:
den medlemsstat, i hvilken det etablerede forretningssted, der
dækker risikoen, er beliggende1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 4
(1) EFT nr. L 151 af 7. 6. 1978, s. 25.
▼B
f) den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser:
den medlemsstat, hvor risikoen består, når denne dækkes af et etab-
leret forretningssted, der er beliggende i en anden medlemsstat.
Artikel 3
I første direktiv såvel som i dette direktiv sidestilles en virksomheds
permanente tilstedeværelse på en medlemsstats område med et agentur
eller en filial, også selv om denne tilstedeværelse ikke har form af enfilial eller et agentur, men blot af et kontor, der ledesaf virks omhedenseget personale, eller af en uafhængig person, som har en fast bemyndi-gelse til at handle på virksomhedens vegne i lighed med et agentur.
Artikel 4
I henhold til dette direktiv og første direktiv omfatter de almindelige og
særlige policebetingelser ikke specifikke betingelser, der er beregnet på
i de enkelte tilfælde at tage hensyn til de særlige omstændigheder vedden risiko, der skal dækkes.
AFSNIT II
Supplerende bestemmelser til første direktiv
Artikel 5
I artikel 5 i første direktiv tilføjes følgende litra:
»d) store risici:
i) risici under forsikringsklasse 4, 5, 6, 7, 11 og 12 i punkt A
i bilaget
ii) risici under forsikringsklasse 14 og 15 i punkt A i bilaget,
når forsikringstageren i erhvervsmæssigt øjemed udøverindustri-, handels- eller liberal virksomhed, og risikoenvedrører denne virksomhed
iii) risici under forsikringsklasse 8, 9, 13 og 16 i punkt A i bi-
laget, for så vidt forsikringstageren ligger over dentalmæssige grænse for mindst to af nedenstående tre krite-rier:
første etape: indtil 31. december 1992:
— statussum: 12,4 mio ECU
— nettoomsætning: 24 mio ECU
— gennemsnitligt antal ansatte i løbet af regnskabsåret:
500
anden etape: fra 1. januar 1993:
— statussum: 6,2 mio ECU
— nettoomsætning: 12,8 mio ECU
— gennemsnitligt antal ansatte i løbet af regnskabsåret:
250.
Såfremt forsikringstageren indgår i en gruppe af virksom-
heder, for hvilke der udarbejdes konsoliderede regnskaber
i overensstemmelse med direktiv 83/349/EØF(
1), gælder
ovenstående kriterier for de konsoliderede regnskaber.
Hver medlemsstat har mulighed for til den i nr. iii)
omhandlede kategori at tilføje risici, som forsikres af
faglige sammenslutninger, joint ventures og ad hoc-sammenslutninger.«
Artikel 6
For så vidt angår anvendelsen af artikel 15, stk. 2, første afsnit, og
artikel 24 i første direktiv skal medlemsstaterne overholde kongruens-reglerne i bilag 1 til nærværende direktiv.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 5
(1) EFT nr. L 193 af 18. 7. 1983, s. 1.
▼B
Artikel 7
1. Det bestemmes i overensstemmelse med følgende bestemmelser,
hvilken lovgivning der skal gælde for de af dette direktiv omfattede
forsikringsaftaler, der dækker risici, som består i medlemsstaterne:
a) når forsikringstageren har sin sædvanlige bopæl eller sit hovedsæde
på den medlemsstats område, hvor risikoen består, gælder dennemedlemsstats lovgivning for forsikringsaftalen; parterne kan dog,
dersom denne stats retsregler giver mulighed herfor, vælge lovgiv-
ningen i et andet land
b) når forsikringstageren ikke har sin sædvanlige bopæl eller sit hoved-
sæde i den medlemsstat, hvor risikoen består, kan parterne i
forsikringsaftalen vælge at anvende enten lovgivningen i denmedlemsstat, hvor risikoen består, eller lovgivningen i det land,hvor forsikringstageren har sin sædvanlige bopæl eller sit hoved-sæde
c) såfremt forsikringstageren udøver handels-, industri- eller liberal
virksomhed, og aftaler dækker to eller flere risici, der vedrører disseformer for virksomhed, og som består i forskellige medlemsstater,omfatter adgangen til at vælge, hvilken lovgivning der skal gælde
for aftalen, disse medlemsstaters lovgivning samt lovgivningen i
det land, hvor forsikringstageren har sin sædvanlige bopæl eller sithovedsæde
d) indrømmer de i litra b) og c) omhandlede medlemsstater større
frihed med hensyn til valg af den lovgivning, der skal gælde foraftalen, kan parterne uanset disse litra påberåbe sig denne frihed
e) når den af aftalen dækkede risiko er begrænset til skader, der kan
opstå i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor risikoenbestår, som defineret i artikel 2, litra d), kan parterne uanset litraa), b) og c) til enhver tid vælge førstnævnte stats lovgivning
f) for så vidt angår de risici, der er omhandlet i artikel 5, litra d), i
direktiv 73/239/EØF, kan parterne frit vælge, hvilken lovgivningder skal finde anvendelse
g) parternesvalg af en bes temt lovgivning i de i litra a) eller f)
omhandlede tilfælde kan, hvisalle andre relevante oms tændighederpå tidspunktet for dette valg kun har tilknytning til en enkelt
medlemsstat, ikke medføre tilsidesættelse af de ufravigelige regler i
denne stat, dvs. de regler, som efter denne stats lovgivning ikke kanfravigesved aftale
h) det i de foregående litra omhandlede valg skal enten være udtrykke-
ligt eller klart kunne udledes af aftalens bestemmelser eller afsagens omstændigheder; såfremt dette ikke er tilfældet, eller derikke er truffet noget valg, gælder for aftalen lovgivningen i det afde lande, der kan komme i betragtning i henhold til de foregåendelitra, som den er nærmest knyttet til; dersom en bestemt del kan
udskilles fra resten af aftalen, og denne del har nærmere tilknytning
til et andet af de lande, der kan komme i betragtning i henhold til deforegående litra, kan dog undtagelsesvis lovgivningen i dette andetland finde anvendelse på denne del af aftalen; der er formodningfor, at aftalen har nærmest tilknytning til den medlemsstat, hvor risi-
koen består
i) når en stat består af flere territoriale enheder, som hver har sine
egne retsregler med hensyn til aftalemæssige forpligtelser, betragteshver enhed som et land med henblik på at fastlægge den lovgivning,
der skal gælde i henhold til dette direktiv
en medlemsstat, hvor forskellige territoriale enheder har deres egne
retsregler med hensyn til aftalemæssige forpligtelser, er ikke
forpligtet til at lade bestemmelserne i dette direktiv gælde for
konflikter, som måtte opstå mellem disse enheders retsregler.
2. Denne artikel berører ikke anvendelsen af de ufravigelige regler i
lovgivningen i domstolslandet, der gælder for forholdet, uanset hvilkenlovgivning der gælder for aftalen.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 6
▼M2
▼B
▼B
Hvis en medlemsstats nationale lovgivning tillader det, kan de ufravi-
gelige regler i lovgivningen i den medlemsstat, hvor risikoen består,eller i en medlemsstat, som kræver lovpligtig forsikring, anvendes,
såfremt og i det omfang disse regler ifølge disse landes ret skal
anvendes uden hensyn til, hvilken stats lovgivning der i øvrigt gælderfor aftalen.
Når aftalen dækker risici i mere end én medlemsstat, anses aftalen for
så vidt angår anvendelsen af dette stykke for at repræsentere flereaftaler, som hver især kun gælder for én medlemsstat.
3. Med forbehold af stk. 1 og 2 finder medlemsstaternes almindelige
internationale privatretlige regler med hensyn til aftalemæssige forplig-
telser anvendelse på de af dette direktiv omfattede forsikringsaftaler.
Artikel 8
1. På betingelserne i denne artikel kan forsikringsvirksomhedernetilbyde og indgå aftaler om lovpligtig forsikring i henhold til reglernei dette direktiv samt i første direktiv.
2. Såfremt en medlemsstat påbyder forsikringspligt, opfylder aftalen
kun dette påbud, hvis den er i overensstemmelse med de særligebestemmelser, der gælder for forsikringen i den pågældende medlems-stat.
3. Såfremt der i tilfælde af lovpligtig forsikring er modstrid mellem
lovgivningen i den medlemsstat, hvor risikoen består, og lovgivningen idenmedlemsstat,derkræverlovpligtigforsikring,harsidstnævntelovgivning forrang.
4.
a)Medforbeholdaflitrac)gælderartikel7,stk.2,tredjeafsnit,når
forsikringsaftalengiverdækningifleremedlemsstater,hvoraf
mindstenkræverlovpligtigforsikring.
c) En medlemsstat kan uanset artikel 7 påbyde, at det er lovgiv-
ningen i den stat, som pålægger forsikringspligten, der gælder
for en lovpligtig forsikringsaftale.
d) Dersom forsikringsgiveren i en medlemsstat, der kræver
lovpligtig forsikring, skal meddele de kompetente myndigheder,at dækningen er bortfaldet, kan dette bortfald kun gøresgældende
over for skadelidte tredjemand på de i denne stats lovgivning
fastsatte betingelser.
5. a) Hver medlemsstat underretter Kommissionen om de risici, for
hvilke der kræves lovpligtig forsikring, med angivelse af:
— de særlige bestemmelser vedrørende denne forsikring
— de oplysninger, som skal indeholdes i den attest, som forsik-
ringsgiveren skal udstede til den forsikrede, når den
pågældende stat kræver bevis for, at forsikringspligten eropfyldt. Hver medlemsstat kan bl.a. kræve, at det af forsik-ringsgiverens attest fremgår, at forsikringsaftalen er i
overensstemmelse med de særlige bestemmelser, der gælder
for denne forsikring.
b) Kommissionen offentliggør de i litra a) omhandlede oplysninger i
De Europæiske Fællesskabers Tidende .
c) Hver medlemsstat accepterer som bevis for, at forsikringspligten
er opfyldt, en attest, som er i overensstemmelse med litra a),andet led.
Artikel 9
1. Artikel 9, sidste stykke, og artikel 11, stk. 1, sidste afsnit, i førstedirektiv affattes således:1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 7
▼M2
▼B►
◄M2
▼B
»De under litra a) og b) nævnte angivelser vedrørende de alminde-
lige og specielle betingelser samt tariffer kræves dog ikke iforbindelse med de i artikel 5, litra d), anførte risici.«
2. Artikel 8, stk. 3, og artikel 10, stk. 3, i første direktiv affattes
således:
»3. Den nuværende samordning er ikke til hinder for at medlemssta-
terne opretholder eller indfører love eller administrative bestemmelser,
navnlig om krav til bestyrelsesmedlemmernes faglige kvalifikationersamt godkendelse af vedtægterne, de almindelige og specielle forsik-ringsbetingelser i policerne, tariffer og alt andet materiale, der ernødvendigt for den normale gennemførelse af tilsynet.
For så vidt angår de i artikel 5, litra d), omhandlede risici må medlems-
staterne dog ikke fastsætte bestemmelser om, at der krævesgodkendelse eller løbende anmeldelse af de almindelige og specielle
betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre
trykte dokumenter, som et selskab agter at anvende over for forsik-ringstagerne. Med henblik på at kontrollere, at love elleradministrative bestemmelser om nævnte risici overholdes, kan de alenekræve, at de pågældende betingelser og de øvrige dokumenter når somhelst skal kunne forelægges, uden at dette må gøres til en betingelse
for, at et selskab kan udøve sin virksomhed.
For så vidt angår de i artikel 5, litra d), omhandlede risici må medlems-
staterne hverken opretholde eller indføre krav om forudgående
meddelelse eller godkendelse af forhøjelse af tarifferne, medmindre
krav herom alene er et led i en almindelig priskontrolordning.
Den nuværende samordning er heller ikke til hinder for, at medlemssta-
terne underkaster de virksomheder, der ansøger om eller har fåetgodkendelse for klasse 18 i punkt A i bilaget, et tilsyn med de direkteeller indirekte midler i form af personale og materiel, herunder læge-holdeneskvalifikationer og kvaliteten af det uds tyr, de råder over medhenblik på at opfylde deres forpligtelser under denne klasse.«
Artikel 10
Følgende indsættes som stk. 3 i artikel 19 i første direktiv:»3. Hver medlemsstat træffer alle passende foranstaltninger med
henblik på, at de myndigheder, som skal føre tilsyn med forsikrings-
virksomhederne, råder over de nødvendige beføjelser og midler til atføre tilsyn med de på deres område etablerede forsikringsvirksomhe-dersaktiviteter, herunder aktiviteter, der udføresuden for detteområde i overensstemmelse med bestemmelserne i Rådets direktivervedrørende disse aktiviteter, samt med henblik på disse bestemmelsers
gennemførelse.
Disse beføjelser og midler skal bl.a. give de kompetente tilsynsmyndig-
heder mulighed for:
— at skaffe sig indgående viden om virksomhedens situation og
samlede aktiviteter, navnlig
— ved indhentning af oplysninger eller rekvirering af doku-
mentation vedrørende forsikringsaktiviteten
— eller ved kontrol på stedet i den pågældende virksomheds
forretningslokaler
— at træffe tilstrækkelige og nødvendige foranstaltninger over for
virksomheden for at sikre, at virksomhedens aktiviteter er ioverensstemmelse med de love og administrative bestemmelser,som virksomheden skal overholde i de forskellige medlems-stater, og især i overensstemmelse med driftsplanen for så vidt
denne er forpligtende, såvel som for at undgå eller fjerne
uregelmæssigheder, der vil kunne bringe forsikringstagernesinteresser i fare
— at sikre gennemførelsen af de af tilsynsmyndighederne krævede
foranstaltninger, om nødvendigt gennem tvangsforanstaltningerog i givet fald ved rettenshjælp.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 8
▼B
Medlemsstaterne kan ligeledes fastsætte, at tilsynsmyndighederne skal
have mulighed for at indhente alle oplysninger vedrørende forsikrings-aftaler, som mæglerne er i besiddelse af.«
Artikel 11
1. Artikel 21 i første direktiv udgår.
AFSNIT III
Særlige bestemmelser vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser
Artikel 12
1. Bestemmelserne i dette afsnit finder anvendelse, når en virk-
somhed fra et etableret forretningssted i en medlemsstat dækker enrisiko, der består i en anden medlemsstat, jf. artikel 2, litra d); densidstnævnte stat er den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelseri henhold til dette afsnit.
2. Bestemmelserne i dette afsnit finder hverken anvendelse på de
transaktioner, virksomheder og organer, for hvilke første direktiv ikkegælder, eller på risici, der dækkes af de i artikel 4 i første direktivnævnte offentligretlige organer.
Artikel 12a
1. Denne artikel finder anvendelse, når en virksomhed fra et etab-
leret forretningssted i en medlemsstat dækker en risiko, som henhørerunder forsikringsklasse 10 i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF,bortset fra fragtførerens ansvar, og som består i en anden medlemsstat.
2. Den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser, pålægger
virksomheden at blive medlem af forsikringsbureauet og garantifondeni den pågældende medlemsstat og at medvirke ved finansieringen deraf.
Virksomheden kan dog ikke forpligtes til at betale eller bidrage til
bureauet og fonden i den medlemsstat, hvor der præsteres tjeneste-
ydelser, med andet end et beløb, der beregnes på samme grundlagsom for virksomheder, der fra et etableret forretningssted i den pågæl-dende medlemsstat dækker risici under forsikringsklasse 10, bortset frafragtførerens ansvar, i forhold til virksomhedens præmieindtægter indenfor denne forsikringsklasse i den pågældende medlemsstat eller til det
antal risici inden for denne forsikringsklasse, der dækkes i nævnte
medlemsstat.
3. Nærværende direktiv er ikke til hinder for, at en forsikringsvirk-
somhed, der tilbyder tjenesteydelser, skal overholde bestemmelserne
om dækning af forøgede risici i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen
præsteres, i det omfang de finder anvendelse på etablerede virksom-heder.
4. Den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser, pålægger
virksomheden at sikre, at personer, der gør krav gældende som følge
af begivenheder på dens område, ikke stilles ringere, fordi virksom-
heden dækker en risiko, bortset fra fragtførerens ansvar, underforsikringsklasse 10 i henhold til reglerne om udveksling af tjeneste-ydelser og ikke ud fra et etableret forretningssted i den pågældendemedlemsstat.
Med henblik herpå skal den medlemsstat, hvor der præsteres tjeneste-
ydelser, pålægge virksomheden at udpege en repræsentant, der erbosat eller etableret på dens område, som skal indsamle alle nødven-dige oplysninger i forbindelse med krav, og som skal havetilstrækkelige beføjelser til at repræsentere virksomheden over forskadelidte personer, der kunne gøre krav gældende, herunder med1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 9
▼M2
▼B
▼M2
▼M1
▼M1
hensyn til betaling af sådanne krav, og til at repræsentere den eller, om
nødvendigt, lade den repræsentere over for den pågældende medlems-stats domstole og myndigheder i forbindelse med disse krav.
Ligeledes kan det pålægges repræsentanten at repræsentere virksom-
heden over for de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvorder præsteres tjenesteydelser, ved kontrollen af, om der foreligger enforsikringspolice, der dækker ansvarsforsikring for motorkøretøjer,
samt om gyldigheden af denne police.
Den medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser, kan ikke pålægge
den udpegede person at udføre andre aktiviteter for den virksomhed,der har udpeget ham, end dem, der er fastsat i andet og tredje afsnit.Den udpegede person må ikke udøve nogen form for direkte forsik-
ringsvirksomhed for nævnte virksomhed.
Udpegelsen af en repræsentant kan ikke i sig selv betragtes som opret-
telse af en afdeling eller et agentur i henhold til artikel 6, stk. 2, litrab), i direktiv 73/239/EØF, og repræsentanten betragtes ikke som etetableret forretningssted i henhold til artikel 2, litra c), i nærværende
direktiv.
Artikel 14
Ethvert selskab, der for første gang i en eller flere medlemsstater agter
at udøve sin virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling aftjenesteydelser, skal forinden give de kompetente myndigheder i hjem-landet meddelelse herom med angivelse af arten af de risici, det har til
hensigt at dække.
Artikel 16
1. De kompetente myndigheder i hjemlandet meddeler inden for en
frist på en måned efter den i artikel 14 nævnte meddelelse den eller demedlemsstater, på hvis område selskabet agter at udøve sin virksomhedi henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, følgende:
a) et certifikat, hvori det godtgøres, at selskabet råder over minimums-
solvensmargenen beregnet i overensstemmelse med artikel 16 og 17i direktiv 73/239/EØF
b) de klasser, inden for hvilke selskabet har ret til at virke
c) arten af de risici, som selskabet har til hensigt at dække i den
medlemsstat, hvor der præsteres tjenesteydelser.
Samtidig underretter de det berørte selskab herom.Medlemsstater, på hvis område et selskab agter at præstere tjeneste-
ydelser og i forbindelse hermed dække risiciene i forsikringsklasse 10i punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF bortset fra fragtførerens
ansvar, kan kræve, at selskabet:
— meddeler navn og adresse på den i artikel 12a, stk. 4, i nærværende
direktiv nævnte repræsentant
— fremlægger en erklæring om, at selskabet er blevet medlem af det
nationale bureau og den nationale garantifond i den medlemsstat,hvor der præsteres tjenesteydelser.
2. Hvisde kompetente myndigheder i hjemlandet ikke frems ender
de i stk. 1 nævnte oplysninger inden for den fastsatte frist, skal de
inden for samme frist underrette selskabet om årsagerne hertil.
Nægtelsen kan gøres til genstand for domstolsprøvelse i hjemlandet.
3. Selskabet kan begynde sin virksomhed på den attesterede dato,
hvor det er blevet underrettet om den i stk. 1, første afsnit, omhandledemeddelelse.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 10
▼M2
▼M2
Artikel 17
Enhver ændring, som selskabet agter at foretage i de i artikel 14
omhandlede oplysninger, underkastes fremgangsmåden i artikel 14 og16.
Artikel 26
1. De risici, der vil kunne dækkes gennem coassurancevirksomhed
inden for Fællesskabet efter direktiv 78/473/EØF, er de i første direk-tivsartikel 5, litra d), definerede.
2. Nærværende direktivs bestemmelser vedrørende de i første direk-
tivs artikel 5, litra d), definerede risici finder anvendelse på denledende assurandør.
AFSNIT IV
Overgangsbestemmelser
Artikel 27
1. For Grækenland, Irland, Spanien og Portugal gælder følgende
overgangsordning:
i) indtil 31. december 1992 kan disse stater på alle risici anvende
ordningen for andre risici end de i artikel 5, litra d), i første
direktiv omhandlede
ii) fra 1. januar 1993 til 31. december 1994 gælder ordningen for store
risici for de risici, der er omhandlet i artikel 5, litra d), nr. i) og ii),i første direktiv; for de risici, der er omhandlet i artikel 5, litra d),nr. iii), fastsætter disse medlemsstater de tærskler, der skal gælde
iii)Spanien
— fra 1. januar 1995 til 31. december 1996 gælder de tærskler for
første fase, som er angivet i artikel 5, litra d), nr. iii), i førstedirektiv
— fra 1. januar 1997 gælder tærsklerne for anden fase
Portugal, Irland og Grækenland— fra 1. januar 1995 til 31. december 1998 gælder de tærskler for
første fase, som er angivet i artikel 5, litra d), nr. iii), i første
direktiv
— fra 1. januar 1999 gælder tærsklerne for anden fase.
Den undtagelse, der indrømmes fra 1. januar 1995, gælder kun for
aftaler, der omfatter risici under forsikringsklasse 3, 8, 9, 10, 13 og16, og som udelukkende består i én af de fire medlemsstater, der er
omfattet af disse bestemmelser.
2. Indtil 31. december 1994 gælder artikel 26, stk. 1, i nærværende
direktiv ikke for risici, der består i de i nærværende artikel omhandledefire medlemsstater. I overgangsperioderne fra 1. januar 1995 er derisici, der er defineret i artikel 5, litra d), nr. iii), i første direktiv, ogsom består i disse medlemsstater, og som vil kunne dækkes gennem
coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet efter direktiv 78/473/
EØF, de risici, der overstiger de tærskler, der er omhandlet i stk. 1,nr. iii), i nærværende artikel.
AFSNIT V
Afsluttende bestemmelser
Artikel 28
Kommissionen og medlemsstaternes kompetente myndigheder arbejder
snævert sammen for at lette kontrollen med den direkte forsikringsvirk-somhed i Fællesskabet.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 11
▼B
▼M1
▼B
▼B
Medlemsstaterne giver Kommissionen meddelelse om væsentlige
problemer i forbindelse med anvendelsen af dette direktiv, især deproblemer, der opstår, dersom en medlemsstat konstaterer en usæd-
vanlig overførsel af forsikringsaktivitet fra virksomheder, der er
etableret på densområde, til filialer og agenturer, der er beliggende iperiferien af dette.
Kommissionen og de kompetente myndigheder i de pågældende
medlemsstater gennemgår disse problemer så hurtigt som muligt for atfinde en hensigtsmæssig løsning.
I givet fald forelægger Kommissionen Rådet passende forslag.
Artikel 29
Kommissionen forelægger med regelmæssige mellemrum og første
gang den 1. juli 1993 Rådet en rapport om udviklingen på forsikrings-
markedet i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.
Artikel 30
Hver gang der i dette direktiv henvises til ECU'en, er den modværdi i
national valuta, som skal tages i betragtning fra den 31. december hvertår, modværdien på den sidste dag i oktober samme år, på hvilken derforeligger modværdier af ECU i alle Fællesskabets valutaer.
Artikel 2 i direktiv 76/580/EØF(
1) gælder kun for artikel 3, 16 og 17 i
første direktiv.
Artikel 31
Rådet foretager på forslag af Kommissionen hvert femte år en undersø-
gelse og i givet fald en revision af samtlige beløb, der i dette direktiver udtrykt i ECU, under hensyntagen til udviklingen i den økonomiske
og monetære situation i Fællesskabet.
Artikel 32
Medlemsstaterne ændrer deres nationale bestemmelser i overensstem-
melse med dette direktiv inden 18 måneder fra dets meddelelse(
2)o g
underretter straks Kommissionen herom.
De i henhold til stk. 1 ændrede bestemmelser skal finde anvendelse
inden fireogtyve måneder fra meddelelsen af dette direktiv.
Artikel 33
Efter meddelelsen af dette direktiv drager medlemsstaterne omsorg for,
at Kommissionen får tilsendt teksten til de vigtigste love eller admini-strative bestemmelser, som de vedtager på det af dette direktivomfattede område.
Artikel 34
Bilagene udgør en integrerende del af dette direktiv.
Artikel 35
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 12
(1) EFT nr. L 189 af 13. 7. 1976, s. 13.
(2) Dette direktiv er meddelt medlemsstaterne den 30. juni 1988.
▼B
BILAG 1
KONGRUENSREGLER
Det bestemmes efter følgende regler, i hvilken valuta forsikringsselskabet
skal indfri sine forpligtelser:
1. Hvis forsikringssummen er udtrykt i en bestemt valuta, skal forsikringssel-
skabet indfri sine forpligtelser i denne valuta.
2. Hvis forsikringssummen ikke er udtrykt i nogen valuta, skal forsikringssel-
skabet indfri sine forpligtelser i valutaen i det land, hvor risikoen består.
Forsikringsselskabet kan imidlertid vælge den valuta, som præmien er udtrykt
i, hvis der er en rimelig begrundelse for et sådant valg.
Dette kan være tilfældet, hvisdet allerede ved aftalensindgåels e, fore-
kommer sandsynligt, at en skade vil blive betalt i præmievalutaen i stedet
for i valutaen i det land, hvor risikoen består.
3. Medlemsstaterne kan give forsikringsselskabet tilladelse til at gå ud fra, at
den valuta, hvori erstatningen skal betales, er den valuta, som selskabet på
baggrund af skadesstatistikker vil anvende, eller, i mangel af sådanne stati-
stikker, valutaen i det land, hvor det er etableret:
— for aftaler, der dækker risici i klasse 4, 5, 6, 7, 11, 12 og 13 (kun
produktansvar), og
— for aftaler, der dækker risici i andre klasser, såfremt erstatningen efter
risikoens art skal betales i en anden valuta end den, som følger af anven-
delsen af ovennævnte fremgangsmåder.
4. Såfremt en skade anmeldes til et forsikringsselskab, og erstatningen skal
udbetales i en bestemt valuta, som ikke er den, som følger af anvendelsen
af ovennævnte regler, skal forsikringsselskabet indfri sine forpligtelser i
denne valuta, især når den erstatning, som skal betales af forsikringssel-
skabet, er fastsat ved dom eller efter aftale mellem forsikringsselskabet, og
forsikringstageren.
5. Såfremt en skade vurderes i en valuta, som er forsikringsselskabet bekendt på
forhånd, men som ikke er den valuta, der følger af anvendelsen af oven-
nævnte regler, kan forsikringsselskabet indfri sine forpligtelser i denne
valuta.
6. Medlemsstaterne kan give virksomhederne tilladelse til ikke at dække deres
tekniske reserver med kongruente aktiver, hvis anvendelsen af ovennævnte
bestemmelser medfører, at virksomheden, hvad enten der er tale om hoved-
sæde eller filial, for at overholde kongruensprincippet vil være nødt til at
have aktiver i en valuta, der højst andrager 7 % af aktiverne i andre valutaer.
Imidlertid:
a) må dette beløb for så vidt angår kongruens i drakmer, irske pund eller
portugisiske escudos ikke overstige:
— 1 mio ECU i en overgangsperiode, der udløber 31. december 1992
— 2 mio ECU i perioden 1. januar 1993 til 31. december 1998
b) må dette beløb for så vidt angår kongruens i belgiske francs, luxem-
bourgske francs og pesetas ikke overstige 2 mio ECU i en periode, der
udløber 31. december 1996.
Fra udløbet af de i litra a) og b) nævnte overgangsperioder finder den almin-
delige ordning anvendelse på disse valutaer, medmindre Rådet træffer anden
beslutning.
7. Medlemsstaterne kan vælge ikke at stille krav til virksomhederne, hvad enten
der er tale om hovedsæde eller filialer, om at anvende kongruensprincippet,
såfremt erstatningen skal udbetales i valuta, der ikke er en fællesskabsvaluta,
hvis investeringer i denne valuta er undergivet regulering, er underkastet
overførselsrestriktioner eller af lignende grunde ikke egner sig til tekniske
reserver.
8. Forsikringsselskaberne kan have ikke-kongruente aktiver til dækning af et
beløb på højst 20 % af deres forpligtelser i en bestemt valuta.
9. Hver medlemsstat kan bestemme, at kravet i de foregående bestemmelser
om, at forpligtelser skal dækkes af aktiver udtrykt i en medlemsstats valuta,
ligeledes anses for opfyldt, hvis disse aktiver er udtrykt i ecu.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 13
▼M2
▼B
BILAG 2 A
TEKNISK DRIFTSREGNSKAB
1. Samlede oppebårne bruttopræmier.
2. Samlede skader.3. Provision.
4. Teknisk bruttoresultat.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 14
▼B
BILAG 2 B
TEKNISK DRIFTSREGNSKAB
1. Samlede bruttopræmier i det forløbne tegningsår.
2. Samlede skader i det forløbne tegningsår (inklusive reserver efter tegningså-
retsafs lutning).
3. Provision.
4. Teknisk bruttoresultat.1988L0357 — DA — 02.07.1992 — 002.001 — 15