1997L0080 — DA — 22.07.1998 — 001.001 — 1
Dette dokument er et dokumentationsredskab, og institutionerne påtager sig intet ansvar herfor
►B RÅDETS DIREKTIV 97/80/EF
af 15. december 1997
om bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn
(EFT L 14 af 20.1.1998, s. 6)
Ændret ved:
Tidende
nr. side dato
►M1 Rådets direktiv 98/52/EF af 13. juli 1998 L 205 66 22.7.1998
1997L0080 — DA — 22.07.1998 — 001.001 — 2
▼B
RÅDETS DIREKTIV 97/80/EF
af 15. december 1997
om bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag
af køn
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —
under henvisning til aftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken, derer knyttet til protokol (nr. 14) om social- og arbejdsmarkedspolitikken,der er knyttet til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab,særlig artikel 2, stk. 2,
under henvisning til forslag fra Kommissionen (
1),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale
Udvalg (2),
i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 C (3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1) På grundlag af protokollen om social- og arbejdsmarkedspoli-
tikken, der er knyttet til traktaten, har medlemsstaterne medundtagelse af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordir-land (i det følgende benævnt »medlemsstaterne«), som ønsker atgennemføre socialpagten af 1989, indgået en aftale om social- ogarbejdsmarkedspolitikken;
(2) i fællesskabspagten om arbejdstagernes grundlæggende arbejds-markedsmæssige og sociale rettigheder erkendes det, at det ervigtigt at bekæmpe alle former for forskelsbehandling, herunderforskelsbehandling på grundlag af køn, hudfarve, race og religiøs,politisk eller anden overbevisning;
(3) ifølge punkt 16 i fællesskabspagten om arbejdstagernes grund-læggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder, somvedrører ligebehandling af mænd og kvinder, skal der blandtandet »gøres en større indsats for at sikre gennemførelse afligebehandling af mænd og kvinder, navnlig med hensyn tiladgang til beskæftigelse, aflønning, arbejdsvilkår, social beskyt-telse, undervisning og erhvervsuddannelse samt karrieremulig-heder«;
(4) Kommissionen har i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, iaftalen om social- og arbejdsmarkedspolitikken konsulteretarbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan om de muligeretningslinjer for en fællesskabsindsats for så vidt angår bevis-byrden i tilfælde af forskelsbehandling på grundlag af køn;
(5) Kommissionen mente efter denne konsultation, at en fællesskabs-indsats var hensigtsmæssig, og konsulterede på ny arbejdsmarke-dets parter om indholdet af det påtænkte forslag i overensstem-melse med artikel 3, stk. 3, i den pågældende aftale; arbejdsmar-kedets parter har afgivet en udtalelse til Kommissionen;
(6) efter den anden konsultation meddelte arbejdsmarkedets parterikke Kommissionen, at de ønskede at indlede processen i artikel4 i den pågældende aftale, som kunne føre til indgåelsen af enaftale;
(1) EFT C 332 af 7. 11. 1996, s. 11, og
EFT C 185 af 18. 6. 1997, s. 21.
(2) EFT C 133 af 28. 4. 1997, s. 34.
(3) Europa-Parlamentets udtalelse af 10. april 1997 (EFT C 132 af 28. 4.
1997, s. 215), Rådets fælles holdning af 24. juli 1997 (EFT C 307 af 8.10. 1997, s. 6), og Europa-Parlamentets afgørelse af 6. november 1997(EFT C 358 af 24. 11. 1997).
1997L0080 — DA — 22.07.1998 — 001.001 — 3
▼B
(7) ifølge aftalens artikel 1 har Fællesskabet og medlemsstaterne bl.a.
som mål at forbedre leve- og arbejdsvilkårene; den praktiskegennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd ogkvinder bidrager til realiseringen af dette mål;
(8) princippet om ligebehandling omhandles i traktatens artikel 119samt i Rådets direktiv 75/117/EØF af 10. februar 1975 omindbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger omgennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder (
1)
og Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennem-førelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder forså vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse,forfremmelse samt arbejdsvilkår (
2);
(9) Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelseaf foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundhedenunder arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige harfødt, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16,stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (
3), bidrager også til den faktiske
gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd ogkvinder; direktiv 92/85/EØF må ikke skade de øvrige direktiverfor så vidt angår ligebehandling, derfor bør de af direktiv 92/85/EØF omfattede kvindelige arbejdstagere under samme vilkåromfattes af ændringen af bevisbyrdereglerne;
(10) Rådets direktiv 96/34/EF af 3. juni 1996 om den rammeaftalevedrørende forældreorlov, der er indgået af Unice, CEEP ogEFS (
4), er også baseret på princippet om ligebehandling af mænd
og kvinder;
(11) henvisningerne til »domstolene« dækker mekanismer, hvorvedtvister kan behandles og afgøres ved uafhængige instanser, somkan træffe afgørelser, der er bindende for parterne i de pågæl-dende tvister;
(12) ved udtrykket »udenretlige ordninger« forstås især ordninger somforlig og mægling;
(13) det tilkommer de nationale domstole eller andre kompetenteinstanser at vurdere de faktiske omstændigheder, der giver anled-ning til at formode, at der er sket direkte eller indirekte forskels-behandling, i overensstemmelse med national lovgivning og/ellerpraksis;
(14) det overlades til medlemsstaterne på alle stadier af sagsbehand-lingen at indføre bevisregler, som er gunstigere for klager;
(15) det er nødvendigt at tage hensyn til karakteristikaene af vissemedlemsstaters retssystemer f.eks. i de tilfælde, hvor det kankonkluderes, at forskelsbehandling har fundet sted, hvis indkla-gede ikke har været i stand til at give domstolen eller en andenkompetent myndighed tilstrækkeligt bevis for, at ligebehandlings-princippet ikke er blevet krænket;
(16) medlemsstaterne kan undlade at anvende reglerne om bevisbyrdei sager, hvor det påhviler en domstol eller en anden kompetentinstans at undersøge sagens faktiske omstændigheder; der menesherved sager, hvor klager er fritaget for at bevise de faktiskeomstændigheder, som det påhviler domstolen eller den andenkompetente instans at undersøge;
(17) en klager kunne fratages den reelle mulighed for at få håndhævetligebehandlingsprincippet ved de nationale domstole, hvis fore-læggelsen af bevis for en tilsyneladende forskelsbehandling ikkehavde til følge, at indklagede pålægges bevisbyrden for, at denpågældende praksis i virkeligheden ikke er diskriminerende;
(1) EFT L 45 af 19. 2. 1975, s. 19.
(2) EFT L 39 af 14. 2. 1976, s. 40.
(3) EFT L 348 af 28. 11. 1992, s. 1.
(4) EFT L 145 af 19. 6. 1996, s. 4.
1997L0080 — DA — 22.07.1998 — 001.001 — 4
▼B
(18) De Europæiske Fællesskabers Domstol har derfor afgjort, at
bevisbyrdereglerne skal gælde omvendt, når der foreligger entilsyneladende forskelsbehandling, og at en effektiv gennem-førelse af ligebehandlingsprincippet i de tilfælde, hvor denneforskelsbehandling godtgøres, kræver, at bevisbyrden pålæggesindklagede;
(19) forskelsbehandling er meget vanskeligere at bevise, når der ertale om indirekte forskelsbehandling; det er derfor vigtigt atdefinere indirekte forskelsbehandling;
(20) den tilstræbte omlægning af bevisbyrden er ikke gennemført itilstrækkeligt omfang i alle medlemsstaterne, og dette mål måderfor i overensstemmelse med nærhedsprincippet i traktatensartikel 3 B og med proportionalitetsprincippet søges opnået påfællesskabsplan; dette direktiv indskrænker sig til at fastsætteminimumsforskrifter og går ikke ud over, hvad der er nødvendigtfor at nå dette mål —
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
Artikel 1
Formål
Formålet med dette direktiv er at sikre større effektivitet i de foranstalt-
ninger, medlemsstaterne træffer i henhold til ligebehandlingsprincippetfor at give alle personer, der betragter sig som krænket, fordi ligebe-handlingsprincippet ikke er anvendt for deres vedkommende, mulighedfor at gøre deres ret gældende via domstolene efter eventuelt at haveforelagt sagen for andre kompetente myndigheder.
Artikel 2
Definitioner
1. I dette direktiv forstås ved ligebehandlingsprincippet, at der
hverken direkte eller indirekte finder nogen forskelsbehandling sted pågrundlag af køn.
2. Ifølge det i stk. 1 omhandlede ligebehandlingsprincip er der tale
om indirekte forskelsbehandling, når en bestemmelse, et kriterium elleren praksis, der tilsyneladende er neutral(t), stiller et væsentligt størreantal personer af det ene køn ringere, medmindre denne bestemmelse,dette kriterium eller denne praksis er hensigtsmæssig(t) og nødvendig(t)og kan begrundes i objektive ikke-kønsrelaterede faktorer.
Artikel 3
Anvendelsesområde
1. Dette direktiv finder anvendelse på:
a) situationer, som er omhandlet i traktatens artikel 119 samt i direktiv
75/117/EØF, 76/207/EØF og, for så vidt der er tale om forskelsbe-handling på grundlag af køn, direktiv 92/85/EØF og 96/34/EF
b) enhver civilretlig eller administrativ procedure inden for den offent-
lige eller private sektor, som indebærer klageadgang efter den natio-nale lovgivning til gennemførelse af de i litra a) omtalte foranstalt-ninger, med undtagelse af udenretlige ordninger, som er frivillige,eller som er fastsat i den nationale lovgivning.
2. Dette direktiv finder ikke anvendelse på straffesager, medmindre
medlemsstaterne bestemmer andet.
Artikel 4
Bevisbyrde
1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale
retssystemer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at når personer,der betragter sig som krænket, fordi ligebehandlingsprincippet ikke eranvendt over for dem, over for en domstol eller en anden kompetent
1997L0080 — DA — 22.07.1998 — 001.001 — 5
▼B
myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning tilat formode, at der har været tale om direkte eller indirekte forskelsbe-handling, påhviler det indklagede at bevise, at ligebehandlingsprincippetikke er blevet krænket.
2. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører
regler for bevisførelse, der er gunstigere for klager.
3. Medlemsstaterne kan undlade at anvende stk . 1 i sager, hvor det
påhviler en domstol eller den kompetente instans at undersøge sagensfaktiske omstændigheder.
Artikel 5
Oplysning
Medlemsstaterne sørger for, at de foranstaltninger, der træffes i medfør
af dette direktiv, samt de allerede gældende bestemmelser på områdetbringes til alle berørte personers kendskab på enhver egnet måde.
Artikel 6
Bevaring af beskyttelsesniveauet
Gennemførelsen af bestemmelserne i dette direktiv er under ingen
omstændigheder tilstrækkelig grund til at berettige en nedsættelse af detgenerelle niveau for arbejdstagerbeskyttelsen på det område, der erdækket af direktivet, uden at dette dog indskrænker medlemsstaternesret til under hensyn til situationens udvikling at indføre love og admini-strative bestemmelser, som er forskellige fra dem, der gælder på tids-punktet for direktivets meddelelse, forudsat at direktivets minimums-krav overholdes.
Artikel 7
Gennemførelse
Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestem-
melser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 1. januar2001. De underretter straks Kommissionen herom.
▼
M1
For Det Forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands vedkom-mende ændres datoen den 1. januar 2001 i stk. 1 til 22. juli 2001.
▼
B
Disse love og bestemmelser skal ved vedtagelsen indeholde en henvis-ning til dette direktiv eller skal ved offentliggørelsen ledsages af ensådan henvisning. De nærmere regler for henvisningen fastsættes afmedlemsstaterne.
Medlemsstaterne sender senest to år efter iværksættelsen af dette
direktiv Kommissionen alle nødvendige oplysninger, således atKommissionen kan udarbejde en beretning, der skal forelægges Europa-Parlamentet og Rådet, om gennemførelsen af dette direktiv.
Artikel 8
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.