Dette dokument er et dokumentationsredskab, og institutionerne påtager sig intet ansvar herfor
"B RÅDETS FØRSTE DIREKTIV
af 5. marts 1979
om samordning af de administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte
livsforsikringsvirksomhed
(79/267/EØF)
(EFT L 63 af 13.3.1979, s. 1)
Ændret ved:
Tidende
nr. Side dato
"A1 Tiltrædelsesakt for Grækenland L 291 17 19.11.1979
"A2 Tiltrædelsesakt for Spanien og Portugal L 302 23 15.11.19851979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 1
RÅDETS FØRSTE DIREKTIV
af 5. marts 1979
om samordning af de administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om
adgang til og udøvelse af direkte livsforsikringsvirksomhed
(79/267/EØF)
RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR —
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske
Fællesskab, særlig artikel 49 og 57,
under henvisning til forslag fra Kommissionen (1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2),
under henvisning til udtalelse fra Det økonomiske og sociale Udvalg (3), og
ud fra følgende betragtninger:For at lette adgangen til og udøvelsen af disse former for livsforsikringsvirk-
somhed er det vigtigt at fjerne visse forskelle i de nationale tilsyns-lovgivninger; for at nå dette mål, samtidig med at der garanteres forsikrings-
tagerne og de begunstigede i alle medlemsstaterne en tilstrækkelig
beskyttelse, bør navnlig sådanne bestemmelser samordnes, som vedrører definansielle garantier, der kræves af livsforsikringsforetagender;
det er nødvendigt at foretage en inddeling efter forsikringsklasse navnlig for
at bestemme, hvilke former for virksomhed der er genstand for en obligatorisk
tilladelse;
visse gensidige forsikringsselskaber bør udelukkes fra dette direktivs
anvendelsesområde, da de på grund af deres juridiske status opfylder særlige
sikkerhedsbetingelser og frembyder særlige finansielle garantier; desuden bør
visse organer, hvis virksomhed kun omfatter en meget begrænset sektor, ogsom er begrænset af vedtægtmæssige bestemmelser, udelukkes;
medlemsstaterne har forskellige bestemmelser og sædvaner for samtidig
udøvelse af livsforsikring og skadesforsikring; det bør ikke mere tillades
foretagender, som nedsætter sig, at udøve sådan samtidig virksomhed; for såvidt angår bestående foretagender, som allerede udøver en sådan samtidig
forsikringsvirksomhed, bør man give medlemsstaterne mulighed for at tillade
videreførelse af en sådan praksis på betingelse af, at der etableres en særskiltforvaltning for hver af de pågældende forsikringsformer, for at de livs-forsikredes og de skadesforsikredes respektive interesser kan varetages, og for
at de finansielle mindsteforpligtelser, der påhviler en af disse former for
virksomhed, ikke afholdes af den anden form for virksomhed; når et af disseforetagender ønsker at etablere sig i en medlemsstat for der at udøvelivsforsikring, skal det med henblik herpå oprette et datterselskab, som
midlertidigt vil kunne drage fordel af visse lempelige vilkår; for så vidt angår
disse bestående foretagender, som udøver samtidig virksomhed, børmedlemsstaterne ligeledes have mulighed for at kræve, at disse foretagender,der er etableret på deres område, ophører med denne samtidige virksomhed; i
øvrigt bør specialiserede foretagender underkastes et særligt tilsyn, såfremt et
skadesforsikringsforetagende henhører under samme økonomiske gruppe somet livsforsikringsforetagende;
i hver medlemsstat er livsforsikringsvirksomhed betinget af en administrativ
tilladelse og underg ivet tilsyn; men betingelserne for meddelelse og
tilbagekaldelse af en sådan tilladelse bør fastsættes nærmere; det ernødvendigt at indføre adgang til domstolsprøvelse af beslutninger om afslag
eller tilbagekaldelse;
for så vidt angår de tekniske reserver, herunder præmiereserven, kan man
vedtage de samme regler, som gælder inden for skadesforsikring: lokaliseringi det land, hvor virksomheden udøves, anvendelse af de i dette land gældende
regler med hensyn til beregningsmetoder, fastsættelse af anbringelsesmåder
og værdiansættelse af aktiverne; selv om det forekommer hensigtsmæssigt at!B
(1) EFT nr. C 35 af 28. 3. 1974, s. 9.
(2) EFT nr. C 140 af 13. 11. 1974, s. 44.
(3) EFT nr. C 109 af 19. 9. 1974, s. 1.1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 2
samordne disse forskellige forhold, forkommer det dog ikke absolut
nødvendigt, at dette sker inden for rammerne af dette direktiv, og gennem-førelsen heraf kan derfor udsættes til et senere tidspunkt;
det er nødvendigt, at forsikringsforetagenderne ud over de tekniske reserver,
herunder præmiereserven, som skal være tilstrækkelig til at opfylde indgåedeforpligtelser, råder over en supplerende reserve, en såkaldt solvensmargen, i
form af frie midler og, efter aftale med tilsynsmyndigheden, af andre
implicitte formuebestandele, for at kunne imødegå de med virksomheds-udøvelsen forbundne risici; for i denne forbindelse at sikre at de påbudte
forpligtelser fastsættes på grundlag af objektive kriterier, der giver
foretagender af samme størrelse ensartede konkurrencevilkår, bør detbestemmes, at denne margen skal stå i forhold til foretagendets samledeforpligtelser samt til risikoens art og størrelse inden for de forskellige former
for udøvelse af forsikringsvirksomhed, som falder ind under dette direktivs
anvendelsesområde; denne margen bør være forskellig, alt efter om det drejersig om investeringsrisiko, dødelighedsrisiko, eller udelukkende om drifts-risiko; følgelig skal denne margen fastsættes på grundlag snart af
præmiereserven og den risikosum, som foretagendet har påtaget sig ansvaret
for, snart af indbetalte præmier eller kontingenter, snart udelukkende pågrundlag af reserverne eller endelig på grundlag af tontinernes formue;
det er nødvendigt at kræve en garantifond, hvis størrelse og sammensætning
skal kunne sikre, at foretagenderne allerede ved deres stiftelse råder over
tilstrækkelige midler, og at solvensmargenen i intet tilfælde under udøvelse af
virksomheden falder under et sikkerhedsminimum; denne garantifond skalhelt eller delvis bestå af eksplicitte formuebestanddele;
det er nødvendigt at fastsætte foranstaltninger for det tilfælde, at foretagendets
finansielle situation skulle udvikle sig således, at det bliver vanskeligt for detat opfylde sine forpligtelser;
de samordnede regler for udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed i
Fællesskabet skal principielt finde anvendelse på alle foretagender, der
optræder på markedet, således også på agenturer for og filialer af
foretagender, hvis vedtægtsmæssige hjemsted ligger uden for Fællesskabet;der bør dog fastsættes sælige regler for tilsyn med sådanne agenturer ogfilialer, da de foretagender, hvorunder de hører, har deres formue anbragt
uden for Fællesskabet;
gensidige aftaler med et eller flere tredjelande bør kunne indgås for at åbne
mulighed for en lempelse af disse særlige betingelser uden dog at fravige detprincip, at disse foretagenders agenturer og filialer ikke må behandlesgunstigere end Fællesskabets foretagender;
visse overgangsbestemmelser er påkrævet for at gøre det muligt navnlig for
bestående små og mellemstore foretagender, at tilpasse sig de forskrifter, der
skal udstedes af medlemsstaterne i medfør af dette direktiv med forbehold af
artikel 53 i traktaten;
artikel 52 i traktaten finder umiddelbart anvendelse efter overgangsperiodens
udløb, og følgelig er der fra dette tidspunkt ikke længere grund til at vedtagedirektiver om ophævelse af begrænsninger i etableringsfriheden; bestemmel-serne vedrørende bevis for hæderlighed og for, at der aldrig har foreligget
konkurs, indeholdt i Rådets direktiv 73/240/EØF af 24. juli 1973 om
ophævelse af begrænsninger i etableringsfriheden inden for direkte forsikringbortset fra livsforsikring (
1) er imidlertid ikke egentlige begrænsninger, og
desuden finder de ligeledes anvendelse på livsforsikring; følgelig bør disse
bestemmelser indføjes i dette samordningsdirektiv;
det er vigtigt at sikre en ensartet anvendelse af de samordnede regler og med
henblik herpå at etablere et snævert samarbejde mellem Kommissionen ogmedlemsstaterne på dette område —!B
(1) EFT nr. L 228 af 16. 8. 1973, s. 20.1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 3
UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV:
AFSNIT I
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 1
Dette direktiv vedrører adgang til selvstændig direkte forsikringsvirksomhed
udøvet gennem foretagender, der er etableret i en medlemsstat, eller somønsker at etablere sig i en medlemsstat, og udøvelse af de nedenfor anførteformer for virksomhed.
1. Følgende former for forsikring, såfremt den er baseret på kontrakt:
a) livsforsikring, dvs. navnlig livsbetinget kapitalforsikring, ophørende
eller livsvarig livsforsikring, livsforsikring med udbetaling i levendelive, livsforsikring med tilbagebetaling af præmier, forsikring, derkommer til udbetaling ved ægteskab, forsikring, der kommer til
udbetaling ved fødsel;
b) renteforsikring;c) livsforsikringsforetagendernes accessoriske forsikringer, dvs. navnlig
forsikring mod legemsbeskadigelse herunder erhvervsudygtighed,forsikring mod dødsfald som følge af ulykkestilfælde, forsikring mod
invaliditet som følge af ulykkestilfælde eller sygdom, såfremt disse
forskellige forsikringer tegnes i tilknytning til livsforsikring;
d) den forsikringsform, der praktiseres i Irland og Det forenede
Kongerige under betegnelsen »permanent health insurance« (syge-
forsikring, som indgås for en lang periode og er uopsigelig).
2. Følgende former for virksomhed, såfremt de er baseret på en kontrakt, og
er undergivet tilsyn fra de administrative myndigheder, der er kompetentetil at udøve tilsyn med privatforsikring, og er tilladt i det land, i hvilketvirksomheden udøves:
a) tontine-virksomhed, der indebærer oprettelse af medlemssammen-
slutninger med henblik på fælles kapitalisering af bidragene ogudbetaling af den herved opståede formue enten til de overlevendeeller til de afdødes arvinger eller begunstigede;
b) kapitaliseringsvirksomhed baseret på aktuar-beregninger og som
omfatter forpligtelser af en nærmere fastsat varighed og beløbs-
størrelse, mod erlæggelse af et éngangsbeløb eller forud fastsatteregelmæssige indbetalinger;
c) virksomhed, der omfatter forvaltning af kollektive pensionsmidler,
dvs. virksomhed, der for det pågældende foretagende består i at
anbringe midlerne, og især de aktiver, der dækker reserverne i deorganer, som betaler ydelserne ved dødsfald, i levende live eller vedbortfald eller nedsættelse af erhvervsevnen;
d) virksomhed som omhandlet i litra c), når der hertil er knyttet en
forsikringsgaranti med sigte på enten bevarelse af kapitalen ellersikring af en minimumsrente;
e) virksomhed, som udøves af den slags forsikringsselskaber, der er
omhandlet i den franske »code des assurances«, bog IV , afsnit 4,
kapitel 1.
3. Virksomhed, der er afhængig af levetiden, og som er nærmere bestemt
eller fastsat i lovgivningen om socialforsikring, såfremt en sådanvirksomhed udøves eller forvaltes af forsikringsforetagender for disses
egen risiko, i overensstemmelse med en medlemsstats lovgivning.
Artikel 2
Dette direktiv vedrører ikke:
1. de forsikringsklasser, der er fastlagt i bilaget til Rådets første direktiv
73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved
lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikrings-!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 4
virksomhed bortset fra livsforsikring (1), i det følgende benævnt det første
samordningsdirektiv vedrørende skadesforsikring; foranstående berørerdog ikke anvendelsen af artikel 1, nr. 1, litra c), i nærværende direktiv;
2. virksomhed, der udøves af forsorgs- og understøttelsesorganer, som
tildeler ydelser, der varierer efter de disponible midler, og som på forhåndfastsætter medlemsbidraget til et bestemt beløb;
3. virksomhed, der udøves af andre organer end de i artikel 1 nævnte
foretagender, og som har til formål at tildele lønmodtagere ogselvstændige erhvervsdrivende, der er sammensluttet enten inden for etforetagende eller en gruppe af foretagender eller inden for en faglig eller
tværfaglig sektor, ydelser ved dødsfald, i levende live eller ved bortfald
eller nedsættelse af erhvervsevnen, uanset om de forpligtelser, der følgeraf nævnte virksomhed, til enhver tid dækkes fuldt ud af præmiereserven;
4. forsikring, der omfattes af en lovbestemt social sikringsordning, idet dog
artikel 1, nr. 3, finder anvendelse.
Artikel 3
Dette direktiv vedrører ikke:
1. organer, som udelukkende sikrer ydelser ved dødsfald, dersom størrelsen
af disse ydelser ikke overstiger de gennemsnitlige begravelsesomkost-ninger, eller såfremt disse ydelser tager form af naturalydelser;
2. gensidige forsikringsselskaber, der samtidig opfylder følgende betingel-
ser:
— vedtægterne skal give mulighed enten for opkrævning af ekstrabidrag
eller nedsættelse af ydelserne, eller indkaldelse af bidrag fra andre
personer, der har påtaget sig en forpligtelse hertil;
— den årlige præmieindtægt, der opkræves i forbindelse med virk-
somhed, som omfattes af dette direktiv, må ikke overstige 500 000
regningsenheder i tre på hinanden følgende år. Hvis dette beløb eroversteget i tre på hinanden følgende år, finder direktivet anvendelse
fra det fjerde år.
Artikel 4
Dette direktiv vedrører ikke »Versorgungsverband deutscher Wirtschafts-
organisationen« i Tyskland og »Caisse d’épargne de l’Etat« i Luxembourg,med mindre disses vedtægtsmæssige kompetence ændres.
Artikel 5
I dette direktiv forstås ved:
a) regningsenhed: den europæiske regningsenhed (ERE) som defineret i
artikel 10 i finansforordningen af 21. december 1977 vedrørende De
europæiske Fællesskabers almindelige budget (
2); hver gang der i dette
direktiv henvises til regningsenheden, er den tilsvarende værdi i nationalvaluta, som skal anvendes fra den 31. december hvert år, lig med værdienpå den sidste dag i den forudgående oktober måned, på hvilken ERE’s
modværdier i alle Fællesskabets valutaer foreligger;
b) kongruens: dækning af forpligtelser, der kan kræves opfyldt i en bestemt
valuta, ved aktiver, der lyder på, eller som kan realiseres i denne samme
valuta;
c) aktivernes lokalisering: tilstedeværelse i en medlemsstat af aktiver i fast
ejendom eller andet end fast ejendom uden at der stilles krav om, at
aktiver i andet end fast ejendom deponeres, eller om, at aktiver i fast
ejendom undergives sådanne rådighedsbegrænsende foranstaltninger somtinglysning; aktiver, der består i fordringer, anses som lokaliseret i denmedlemsstat, hvor de kan indfries;
d) risikosummen: det beløb, der skal udbetales ved dødsfald, minus
præmiereserven for hovedrisikoen.!B
(1) EFT nr. L 228 af 16. 8. 1973, s. 3.
(2) EFT nr. L 356 af 31. 12. 1977, s. 1.1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 5
AFSNIT II
REGLER FOR FORETAGENDER MED VEDTÆGTSMÆSSIGT
HJEMSTED INDEN FOR FÆLLESSKABET
Afdeling A
Betingelser for adgang til forsikringsvirksomhed
Artikel 6
1. Hver medlemsstat gør adgang til de i dette direktiv omhandlede former
for virksomhed på sit område afhængig af en administrativ tilladelse.
2. Ansøgning om denne tilladelse skal indgives til den kompetente
myndighed i den pågældende medlemsstat af:
a) det foretagende, der opretter sit vedtægtsmæssige hjemsted på denne stats
område;
b) det foretagende, hvis vedtægtsmæssige hjemsted befinder sig i en anden
medlemsstat, og som åbner et agentur eller en filial på den pågældendemedlemsstats område;
c) det foretagende, som efter at have modtaget den under litra a) eller b)
omhandlede tilladelse udstrækker sin virksomhed på denne stats områdetil andre forsikringsklasser;
d) det foretagende, der i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, har opnået
tilladelse for en del af den pågældende stats område, og som udstrækker
sin virksomhed ud over dette område.
3. Medlemsstaterne må ikke gøre denne tilladelse betinget af en deponering
eller en sikkerhedsstillelse.
Artikel 7
1. Tilladelsen gælder for den pågældende medlemsstats samlede område,
medmindre ansøgeren, i det omfang den nationale lovgivning giver mulighed
herfor, anmoder om kun at udøve virksomhed på en del af den pågældende
stats område.
2. Tilladelsen gives særskilt for hver forsikringsklasse; inddelingen i klasser
er angivet i bilaget. Tilladelsen omfatter hele den pågældende klasse,
medmindre ansøgeren kun ønsker at dække en del af de risici, der hører underden pågældende forsikringsklasse.
Tilsynsmyndighederne kan begrænse den tilladelse, der ansøges om for en af
disse klasser, til de former for virksomhed, der er omhandlet i de i artikel 9 og11 nævnte planer.
3. Hver medlemsstat kan give tilladelse for flere forsikringsklasser, såfremt
den nationale lovgivning tillader samtidig udøvelse af virksomhed inden for
disse forsikringsklasser.
Artikel 8
1. Hver medlemsstat kræver, at de foretagender, der oprettes på dens
område, og som ansøger om tilladelse:
a) antager en af følgende former:
— for kongeriget Belgien:
»société anonyme« — »naamloze vennootschap«, »société en
commandite par actions« — »vennootschap bij wijze van gelds-chieting op aandelen«, »association d’assurance mutuelle« —
»onderlinge verzekeringsmaatschappij«, »société coopérative« —
»coöperatieve vennootschap«;
— for kongeriget Danmark:
aktieselskaber,gensidige selskaber;
— for Forbundsrepublikken Tyskland:
»Aktiengesellschaft«, »Versicherungsverein auf Gegenseitigkeit«,
»öffentlich-rechtliches Wettbewerbs-Versicherungsunternehmen«;!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 6
!A1
— for Den hellenske Republik:
»ανώνυµη εταιρία»;
—for Den franske Republik:
»société anonyme«, »société à forme mutuelle à cotisations fixes«,
»société à forme tontinière«;
— for Irland:
»incorporated companies limited by shares or by guarantee or
unlimited«, »societies registered under the Industrial and ProvidentSocieties Acts« og »societies registered under the Friendly Societies
Acts«;
— for Den italienske Republik:
»società per azioni«, »società cooperativa«, »mutua di assicurazio-
ne«, og de offentligretlige organer, der er nævnt i artikel 1883 icodice civile;
— for storhertugdømmet Luxembourg:
»société anonyme«, »société en commandite par actions«, »associa-
tion d’assurances mutuelles«, »société coopérative«;
— for kongeriget Nederlandene:
»naamloze vennootschap«, »onderlinge waarborgmaatschappij«;
— for Det forenede Kongerige:
»incorporated companies limited by shares or by guarantee or
unlimited«, »societies registered under the Industrial and ProvidentSocieties Acts«, »societies registered under the Friendly SocietiesActs«, sammenslutningen af forsikringsgivere kaldet Lloyd’ s;
— for kongeriget Spanien:
»sociedad anónima«, »sociedad mutua«;
— for republikken Portugal:
»sociedade anónima«;
Medlemsstaterne kan endvidere i givet fald godkende foretagender af
enhver form henhørende under den offentlige ret eller hvad der svarer
dertil, når disse foretagenders formål er udøvelse af forsikringsvirk-
somhed på samme vilkår som private foretagender;
b) begrænser deres formål til sådan forsikringsvirksomhed, der er omhandlet
i dette direktiv, og dermed direkte forbundne aktiviteter med udelukkelseaf enhver anden erhvervsmæssig virksomhed;
c) fremlægger en driftsplan, der er i overensstemmelse med artikel 9;d) råder over den i artikel 20, stk. 2, fastsatte minimumsgarantifond.2. Det foretagende, der ansøger om tilladelse til at udvide sit virksomheds-
område til at omfatte andre forsikringsklasser eller, i det i artikel 6, stk. 2, litra
d), nævnte tilfælde, til en anden del af det geografiske område, skal
fremlægge en driftsplan, der er i overensstemmelse med artikel 9, for så vidtangår disse andre forsikringsklasser eller denne anden del af området.
Foretagendet skal endvidere godtgøre, at det råder over den i artikel 19
fastsatte minimumssolvensmargen, samt at det er i besiddelse af den i artikel20, stk. 1 og 2, nævnte garantifond.
3. De bestående samordningsforanstaltninger er ikke til hinder for, at
medlemsstaterne anvender bestemmelser, der foreskriver krav til bestyrelses-
medlemmernes og direktørernes faglige kvalifikationer, eller at de krævergodkendelse af vedtægterne, af de almindelige og særlige betingelser ikontrakterne, af det tekniske grundlag, navnlig med henblik på beregning af
tariffer og de i artikel 17 omhandlede reserver, og af alt andet materiale, der er
nødvendigt for den normale udøvelse af tilsynet.
4. Det kan ikke i ovennævnte bestemmelser foreskrives, at ansøgningen om
tilladelse behandles under hensyntagen til markedets økonomiske behov.!B
!A2
!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 7
Artikel 9
Den i artikel 8, stk. 1, litra c), og stk. 2, nævnte driftsplan skal indeholde
følgende angivelser eller dokumentation:
a) arten af de forpligtelser, som foretagendet har til hensigt at påtage sig; de
almindelige og særlige betingelser i de kontrakter, det har til hensigt atbenytte;
b) det tekniske grundlag, som foretagendet har til hensigt at anvende for
hver form for virksomhed, bl.a. de nødvendige elementer ved beregning
af tariffer og de i artikel 17 omhandlede reserver;
c) grundprincipperne for genforsikring;
d) sammensætningen af minimumsgarantifonden;
e) anslåede omkostninger ved opbygningen af administrationen og akkvi-
sitionsnettet samt de dertil bestemte finansielle midler;
endvidere skal den for de tre første regnskabsår angive:
f) de sandsynlige likviditetsforhold;
g) en oversigt, der giver detaljerede oplysninger om de forventede indtægter
og udgifter i forbindelse med direkte forsikringsvirksomhed og over-
tagelse af genforsikring såvel som afgivelse i genforsikring;
h) de anslåede finansielle midler, der er bestemt til dækning af forpligtelser
og solvensmargen.
Artikel 10
1. Hver medlemsstat kræver, at et foretagende, der har sit vedtægtsmæssige
hjemsted på en anden medlemsstats område, og som ansøger om tilladelse til
åbning af et agentur eller en filial:
a) meddeler sine vedtægter og listen over bestyrelsesmedlemmer og
direktører;
b) fremlægger et certifikat, der er udstedt af de kompetente myndigheder i
den medlemsstat, hvor det vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende, og
hvori det godtgøres, inden for hvilke forsikringsklasser det pågældendeforetagende er berettiget til at udøve virksomhed, og at det råder overminimumsgarantifonden eller, såfremt garantifonden er større, over den i
henhold til artikel 19 beregnede minimumssolvensmargen; certifikatet
skal endvidere angive, inden for hvilke forsikringsklasser foretagendetfaktisk udøver virksomhed, samt de i artikel 11, stk. 1, litra e),
omhandlede finansielle midler;
c) fremlægger en driftsplan, der er i overensstemmelse med artikel 11;
d) udpeger en befuldmægtiget (generalagent) med bopæl og fast opholdssted
i værtslandet, og som har tilstrækkelige beføjelser til at forpligteforetagendet over for tredjemand samt til at repræsentere det over for
værtslandets myndigheder og domstole; såfremt generalagenten er en
juridisk person, skal denne have sit vedtægtmæssige hjemsted i værts-landet og for sit vedkommende som sin repræsentant udpege en fysiskperson, der opfylder de ovennævnte betingelser. Den udpegede general-
agent kan kun afvises af en medlemsstat af grunde, der vedrører hans
hæderlighed eller faglige kvalifikationer, på samme betingelser somgælder for bestyrelsesmedlemmer og direktører for foretagender, der harderes vedtægtsmæssige hjemsted på den pågældende stats område.
2. Hver medlemsstat kræver, såfremt et agentur eller en filial ønsker at
udvide sin virksomhed til andre klasser eller — i det i artikel 6, stk. 2, litra d),
nævnte tilfælde — til andre dele af den pågældende medlemsstats område, at
ansøgeren fremlægger en driftsplan i overensstemmelse med artikel 11 ogopfylder de i stk. 1, litra b), i denne artikel fastsatte betingelser.
3. De bestående samordningsforanstaltninger er ikke til hinder for, at
medlemsstaterne anvender bestemmelser, som for alle forsikringsforetagenderforeskriver krav om godkendelse af almindelige og særlige betingelser i
kontrakterne, af det tekniske grundlag, navnlig med henblik på beregning af
tariffer og de i artikel 17 omhandlede reserver, samt af alt andet materiale, derer nødvendigt for den normale udøvelse af tilsynet.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 8
4. Det kan ikke i ovennævnte bestemmelser foreskrives, at ansøgningen om
tilladelse behandles under hensyntagen til markedets økonomiske behov.
Artikel 11
1. Den i artikel 10, stk. 1, litra c), og stk. 2, nævnte driftsplan for agenturet
eller filialen skal indeholde følgende angivelser eller dokumentation:
a) arten af de forpligtelser, som foretagendet har til hensigt at påtage sig i
værtslandet; de almindelige og særlige betingelser i de kontrakter, det har
til hensigt at benytte;
b) det tekniske grundlag, som foretagendet har til hensigt at anvende for
hver form for virksomhed, bl.a. de nødvendige elementer ved beregningaf tariffer og de i artikel 17 omhandlede reserver;
c) grundprincipperne for genforsikring;
d) oversigt over foretagendets solvensmargen og garantifond som omhandlet
i artikel 18, 19 og 20;
e) anslåede omkostninger ved opbygningen af administrationen og akvisi-
tionsnettet samt de dertil bestemte finansielle midler;
endvidere skal den for de tre første regnskabsår angive:
f) agenturets eller filialens sandsynlige likviditetsforhold;g) en oversigt, der giver detaljerede oplysninger om de forventede indtægter
og udgifter i forbindelse med direkte forsikringsvirksomhed og over-tagelse af genforsikring såvel som afgivelse i genforsikring.
2. Med planen skal følge status og driftsregnskab for hvert af foretagendets
seneste tre regnskabsår. Såfremt foretagendet har drevet virksomhed i mindreend tre regnskabsår, skal det dog kun fremlægge regnskaberne for de
afsluttede regnskabsår.
3. Denne plan fremsendes sammen med bemærkninger fra de myndigheder,
der kan give tilladelsen, til de kompetente myndigheder i den medlemsstat,
hvor det vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende. Sidstnævnte myndighederafgiver inden tre måneder efter modtagelsen af dette materiale udtalelse tilførstnævnte myndigheder; såfremt de pågældende myndigheder ikke har
afgivet udtalelse ved udløbet af denne frist, anses de for at have afgivet en
positiv udtalelse.
Artikel 12
Enhver beslutning om afslag skal klart begrundes og meddeles det
pågældende foretagende.
Hver medlemsstat indfører adgang til domstolsprøvelse af enhver beslutning
om afslag.
Samme adgang til domstolsprøvelse indføres for det tilfælde, at de
kompetente myndigheder endnu ikke har afgivet svar på ansøgningen om
tilladelse inden udløbet af en frist på seks måneder fra modtagelsesdatoen.
Artikel 13
1. Med forbehold af stk. 3 kan et foretagende ikke på en medlemsstats
område samtidigt drive virksomhed som omhandlet i bilaget til det første
samordningsdirektiv vedrørende skadesforsikring og virksomhed som nævnt iartikel 1 i dette direktiv.
2. Dersom et foretagende, der udøver de i bilaget til første samordnings-
direktiv vedrørende skadesforsikring nævnte former for virksomhed, harøkonomisk, handelsmæssig eller administrativ tilknytning til et foretagende,
der udøver de i dette direktiv omhandlede former for virksomhed, skal
tilsynsmyndighederne i de medlemsstater, på hvis område de nævnteforetagender har deres vedtægtsmæssige hjemsted, påse, at de pågældende
foretagenders regnskaber ikke fordrejes ved aftaler, der indgås mellem disse
foretagender, eller ved nogen anden ordning, der kan influere på fordelingenaf udgifter og indtægter.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 9
3. Med forbehold af stk. 6 kan foretagender, som ved meddelelsen af dette
direktiv samtidigt udøver de i stk. 1 nævnte to former for virksomhed på enmedlemsstats område, fortsætte hermed på betingelse af, at der i over-ensstemmelse med artikel 14 oprettes særskilt forvaltning for hver af disse
former for virksomhed.
4. De i stk. 3 omhandlede foretagender kan kun oprette agenturer eller
filialer i de øvrige medlemsstater for de forsikringsklasser, der er nævnt i
bilaget til første samordningsdirektiv vedrørende skadesforsikring.
5. De i stk. 3 omhandlede foretagender kan ved oprettelse af datterselskaber
i de øvrige medlemsstater med henblik på at udøve de i dette direktiv nævnte
former for forsikringsvirksomhed, i en overgangsperiode på ti år fra
meddelelsen af dette direktiv anvende de i artikel 35 nævnte betingelser oglempelige vilkår, såfremt de ikke allerede dér har et agentur eller en filialinden for andre forsikringsklasser end de i dette direktiv nævnte.
6. a) Enhver medlemsstat kan kræve, at de foretagender, hvis vedtægts-
mæssige hjemsted befinder sig på dens område, inden for en afmedlemsstaten fastsat frist ophører med samtidigt at udøve de former
for virksomhed, som de udøvede ved meddelelsen af dette direktiv.
b) Enhver medlemsstat kan ligeledes efter konsultation af tilsyns-
myndighederne i den medlemsstat, hvor det vedtægtsmæssige
hjemsted er beliggende, særlig om, inden for hvilken frist dette skal
ske, kræve, at denne afgørelse finder anvendelse på agenturer ogfilialer, der er etableret på dens område, og som dér udøver beggeformer for virksomhed samtidigt.
c) Agenturer og filialer af foretagender som omhandlet i stk. 3, som ved
meddelelsen af dette direktiv, på en medlemsstats område ude-lukkende udøver de i dette direktiv omhandlede former for
virksomhed, kan fortsætte hermed. Når foretagendet ønsker at udøve
de i første samordningsdirektiv vedrørende skadesforsikring om-handlede former for virksomhed på dette område, kan det kun udøve
de i nærværende direktiv omhandlede former for virksomhed
gennem et datterselskab.
Artikel 14
1. Den i artikel 13, stk. 3, nævnte særskilte forvaltning skal gennemføres
således, at der sker en adskillelse af den virksomhed, der dækkes af dettedirektiv, og den virksomhed, der dækkes af det første samordningsdirektiv
vedrørende skadesforsikring for at
— der ikke sker tilsidesættelse af de livs- og skadesforsikredes respektive
interesser, og navnlig for at overskuddet hidrørende fra livsforsikring
kommer de livsforsikrede til gode, på samme måde som hvis foretagendet
kun udøvede livsforsikringsvirksomhed;
— de finansielle minimumsforpligtelser, navnlig den solvensmargen, der
påhviler en af virksomhedsformerne i henhold enten til dette direktiv
eller til det første samordningsdirektiv vedrørende skadesforsikring, ikkebæres af den anden form for virksomhed.
Når de finansielle minimumsforpligtelser er opfyldt på de i første afsnit, andet
led, fastsatte betingelser, og forudsat at den kompetente myndighedunderrettes herom, kan foretagendet dog anvende de eksplicitte, endnudisponible bestanddele af solvensmargenen til den ene eller anden form for
virksomhed.
Tilsynsmyndighederne skal ved gennemgang af de to virksomhedsformers
resultater påse, at bestemmelserne i dette stykke overholdes.
2. a) Regnskabet skal føres således, at det fremgår, hvorledes resultatet for
hver af de to former for virksomhed, livsforsikring og skades-forsikring, er opnået. Med henblik herpå opdeles samtlige indtægter
(bl.a. præmier, indbetalinger fra reassurandører, finansielt udbytte)
og udgifter (bl.a. forsikringsydelser, hensættelser til tekniskereserver, reassurancepræmier, driftsudgifter til forsikringsvirksom-
heden) på forskellige konti alt efter deres oprindelse. Poster, der er
fælles for de to virksomhedsformer, opføres efter en fordelingsnøgle,der skal godkendes af den kompetente tilsynsmyndighed.
b) Foretagenderne skal på grundlag af regnskabet udarbejde et
dokument, hvoraf det klart fremgår, hvilke bestanddele hver afsolvensmargenerne består af i overensstemmelse med artikel 18 i!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 10
dette direktiv og med artikel 16, stk. 1, i det første samordnings-
direktiv vedrørende skadesforsikring.
3. Såfremt solvensmargenen for den ene af virksomhedsformerne ikke er
tilstrækkelig, skal tilsynsmyndighederne over for denne virksomhedsform
træffe de foranstaltninger, som er fastlagt i det for denne gældende direktiv,uanset hvilke resultater der er opnået af den anden virksomhedsform. Som enundtagelse fra stk. 1, første afsnit, andet led, kan disse foranstaltninger gå ud
på at tillade overførsel fra den ene virksomhedsform til den anden.
Afdeling B
Betingelser for udøvelse af forsikringsvirksomhed
Artikel 15
Medlemsstaterne efterprøver i snævert samarbejde de godkendte foretagen-
ders finansielle situation.
Artikel 16
Tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, på hvis område foretagendets
vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende, skal efterprøve dette foretagendessolvens for så vidt angår dets samlede virksomhedsområde. Det påhviler
tilsynsmyndighederne i de øvrige medlemsstater at give ovennævnte tilsyns-
myndighed alle nødvendige oplysninger for at gøre det muligt for denne atgennemføre den pågældende efterprøvning.
Artikel 17
1. Hver medlemsstat, på hvis område et foretagende udøver sin virksomhed,
pålægger dette at afsætte tilstrækkelige tekniske reserver, herunder præmie-
reserven.
Størrelsen af de tekniske reserver, herunder præmiereserven, bestemmes efter
de af staten fastsatte regler eller i mangel heraf efter gældende praksis i den
pågældende stat.
2. De tekniske reserver, herunder præmiereserven, skal være dækket af
ækvivalente og kongruente aktiver, der er lokaliseret i det land, hvor
virksomheden udøves. Medlemsstaterne kan dog lempe reglerne for
aktivernes kongruens og lokalisering. Ved lempelse af reglen om kongruenstages der hensyn til de særlige forhold ved livsforsikring, som i første rækkeer langfristede kapitalforsikringer.
Luxembourg kan i betragtning af sin særlige situation opretholde sin ved dette
direktivs ikrafttræden gældende garantiordning for de tekniske reserver,herunder præmiereserven, indtil samordningen af lovgivningerne vedrørende
virksomhedernes likvidation er gennemført.
Bestemmelserne i det land, hvor virksomheden udøves, fastsætter aktivernes
art og i givet fald, i hvilket omfang det kan tillades, at disse dækker de
tekniske reserver, herunder præmiereserven, samt reglerne for vurdering af
disse aktiver.
Overholdelsen af en sådan ordning kan gennemføres ved medvirken fra en
person eller en institution uden for foretagendet, som har til opgave på stedet
at tilse, at de aktiver, der skal dække de tekniske reserver, herunderpræmiereserven, er i overensstemmelse med de givne bestemmelser. Det er bl.a. den opgave, som »Treuhänder«har i Tyskland og tillidsmanden i Danmark.
3. Såfremt en medlemsstat tillader, at de tekniske reserver, herunder
præmiereserven, dækkes af fordringer på reassurandørerne, fastsætter den dentilladte procentsats. Den må i så fald, uanset stk. 2, ikke kræve lokalisering af
disse fordringer.
4. Tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, på hvis område et foretagendes
vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende, sørger for, at foretagendets status
for så vidt angår dækning af de tekniske reserver, herunder præmiereserven,
udviser aktiver, der svarer til de forpligtelser, som er indgået i alle de lande,hvor det udøver sin virksomhed.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 11
Artikel 18
Hver medlemsstat pålægger hvert foretagende, hvis vedtægtsmæssige hjem-
sted er beliggende på dens område, at råde over en i forhold til dets samledevirksomhed tilstrækkelig solvensmargen.
Solvensmargenen udgøres af:
1. foretagendets formue fri for enhver påregnelig forpligtelse og med
fradrag af immaterielle værdier; denne formue omfatter navnlig:
— den indbetalte aktiekapital eller for gensidige forsikringsselskaber
den indbetalte garantikapital,
— halvdelen af den ikke-indbetalte aktiekapital eller garantikapital, når
den indbetalte del udgør 25 % af denne kapital,
— lovmæssige og frie reserver, der ikke modsvarer forpligtelserne,— overført overskud;
2. i det omfang den nationale lovgivning tilladet det: de bonusreserver, der
er opført på status, for så vidt de kan anvendes til dækning af eventuelletab og ikke er udloddet til de enkelte forsikrede.
3. efter ansøgning og begrundelse fra foretagendet rettet til tilsyns-
myndigheden i den medlemsstat, på hvis område dets vedtægtsmæssige
hjemsted er beliggende, og med denne myndigheds indforståelse:
a) et beløb, der svarer til 50 % af foretagendets fremtidige overskud;
størrelsen af det fremtidige overskud bestemmes ved at multiplicere
det skønnede årlige overskud med en faktor, der er udtryk for
kontrakternes gennemsnitlige restvarighed; denne faktor kan ikkeoverstige 10; det skønnede årlige overskud sættes til det aritmetiskegennemsnit af det i løbet af de seneste fem år opnåede overskud
inden for de i artikel 1 opregnede former for virksomhed.
Beregningsgrundlaget for multiplikationsfaktoren for det skønnede
årlige overskud samt de elementer, der indgår i beregningen af detopnåede overskud, fastsættes efter fælles aftale af medlemsstaternes
kompetente myndigheder i samarbejde med Kommissionen. Indtil
denne aftale er kommet i stand, fastlægges disse elementer ioverensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, på hvis
område foretagendet (hovedsæde, agentur eller filial) udøver sin
virksomhed.
Efter at de kompetente myndigheder har defineret begrebet »det
opnåede overskud«, skal Kommissionen fremsætte forslag til
harmonisering af dette begreb inden for rammerne af et direktiv
om harmonisering af forsikringsforetagenders årsregnskaber og omgennemførelse af den samordning, der er fastsat i artikel 1, stk. 2, idirektiv 78/660/EØF (
1).
b) såfremt der ikke anvendes zillmering, eller såfremt der anvendes
zillmering, som ikke når op på de akkvisitionstillæg, som indgår ipræmien: forskellen mellem den præmiereserve, der ikke er zillmereteller delvis zillmeret, og en præmiereserve, der er zillmeret med en
zillmeringssats, der er lig de akkvisitionstillæg, som indgår i
præmien; dette beløb må dog ikke overstige 3,5 % af summen afforskellen mellem livsforsikringskapitalerne og præmiereservernefor alle de kontrakter, hvor zillmering er mulig; men denne forskel
nedsættes eventuelt med et beløb, som svarer til de ikke afskrevne
akkvisitionsomkostninger, der er opført som et aktiv;
c) såfremt der gives godkendelse fra tilsynsmyndighederne i de
pågældende medlemsstater, hvor foretagendet udøver sin virk-
somhed: de skjulte reserver, der er opstået som følge af en for lavansættelse af aktiver og en for høj ansættelse af passiverne bortset frapræmiereserverne, i det omfang sådanne skjulte reserver ikke har
karakter af et undtagelsestilfælde.!B
(1) EFT nr. L 222 af 14. 8. 1978, s. 11.1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 12
Artikel 19
Med forbehold af artikel 20 skal solvensmargenens minimum fastsættes som
anført nedenfor, alt efter hvilke forsikringsklasser der udøves:
a) For den forsikringsvirksomhed, som omhandles i artikel 1, nr. 1, litra a)
og b), bortset fra forsikringsvirksomhed knyttet til investeringsfonds, og
den i artikel 1, nr. 3, omhandlede virksomhed skal dette minimum være
summen af følgende to resultater:
— første resultat:
Det tal, der svarer til 4 % af præmiereserven, vedrørende direkte
forsikringsvirksomhed uden fradrag af afgivelse i genforsikring ogvedrørende overtagelser af genforsikring, skal multipliceres med det
forhold, der i det seneste regnskabsår bestod mellem præmiereser-
vernes beløb, med fradrag af afgivelserne i genforsikring, ogpræmiereservernes bruttobeløb som nævnt ovenfor; dette forholdmå under ingen omstændigheder være mindre end 85 %;
— andet resultat:
For de kontrakter, hvor risikosummen ikke er negativ, multipliceres
det tal, der udgør 0,3 % af risikosummen, som foretagendet har
påtaget sig ansvaret for, med det forhold, der i det senesteregnskabsår bestod mellem størrelsen af risikosummen, for hvilkenforetagendet forbliver ansvarligt efter afgivelse og retrocession i
genforsikring, og størrelsen af risikosummen uden fradrag af
afgivelse i genforsikring; dette forhold må under ingen omstændig-heder være under 50 %;
For ophørende dødsfaldsforsikringer med en løbetid på højst tre år udgør
ovennævnte procentsats 0,1 %; for dødsfaldsforsikringer med en løbetidpå over 3 år men ikke over 5 år udgør procentsatsen 0,15 %.
b) For accessoriske forsikringer, der omhandles i artikel 1, nr. 1, litra c), skal
solvensmargenen være lig resultatet af følgende beregning:
— de tilgodehavende præmier eller bidrag i direkte forsikringsfor-
retninger af enhver art i løbet af det seneste regnskabsår, inklusive
accessoriske, lægges sammen;
— hertil lægges beløbet for de præmier, der er overtaget i genforsikring
i løbet af det seneste regnskabsår;
— herfra fradrages det samlede beløb for de i løbet af det seneste
regnskabsår annullerede præmier eller bidrag samt det samlede beløb
for skatter og afgifter på de præmier og bidrag, der indgår i densamlede indtægt.
Efter at have delt det således fremkomne beløb i to rater, af hvilke den
første går op til 10 millioner regningsenheder, og den anden omfatter detresterende beløb, beregnes brøkdele på henholdsvis 18 % og 16 % af
disse rater og lægges sammen.
Den således beregnede sum multipliceres med det forhold, der i det
seneste regnskabsår bestod mellem størrelsen af foretagendets forsi-
kringsydelser efter afgivelse og retrocession i genforsikring, og forsi-kringsydelsernes bruttobeløb; dette forhold må under ingen omstændig-heder være under 50 %.
For så vidt angår sammenslutningen af forsikringsgivere kaldet Lloyd’ s,
sker beregningen af solvensmargenen på grundlag af nettopræmierne;
disse multipliceres med en fast procentsats, der fastsættes årligt af
tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, hvor det vedtægtsmæssigehjemsted er beliggende. Denne faste procentsats skal beregnes pågrundlag af de seneste statistiske oplysninger, særlig vedrørende de
udbetalte provisioner. Disse oplysninger samt de foretagne beregninger
meddeles tilsynsmyndighederne i de lande, på hvis område Lloyd’ s eretableret.
c) For de i artikel 1, nr. 1, litra d), omhandlede sygeforsikringer, som indgås
for en lang periode og er uopsigelige, og for den i artikel 1, nr. 2, litra b),
omhandlede kapitaliseringsvirksomhed skal solvensmargenen være lig 4
% af præmiereserven, beregnet som angivet i denne artikel under litra a),første resultat.
d) For tontine-virksomhed, som omhandlet i artikel 1, nr. 2, litra a), skal
solvensmargenen være lig 1 % af sammenslutningernes formue.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 13
e) For forsikringsvirksomhed, som omhandlet i artikel 1, nr. 1, litra a) og b),
og som er knyttet til investeringsfonds, samt for den i artikel 1, nr. 2, litrac), d) og e), nævnte virksomhed, skal solvensmargenen være lig med:
— 4 % af præmiereserven, beregnet som angivet i denne artikel under
litra a), første resultat, i det omfang foretagendet påtager sig eninvesteringsrisiko, og 1 % af den således beregnede reserve, i det
omfang foretagendet ikke påtager sig nogen investeringsrisiko, og
under forudsætning af, at kontraktens løbetid overstiger fem år, ogdet beløb, der skal dække de i kontrakten fastsatte driftsomkost-ninger, fastsættes for en periode på over fem år,
plus
— 0,3 % af risikosummen, beregnet som angivet i denne artikel under
litra a), andet resultat, første afsnit, i det omfang foretagendet påtager
sig en dødsrisiko.
Artikel 20
1. En tredjedel af solvensmargenens minimum, således som fastsat i artikel
19, udgør garantifonden. Den består med forbehold af stk. 2 for op til mindst50 %’ s vedkommende af de bestanddele, der er nævnt i artikel 18, nr. 1 og 2.
2. a) Garantifonden skal dog være mindst 800 000 regningsenheder.
b) Hver medlemsstat kan træffe bestemmelse om, at minimums-
garantifonden nedsættes til 600 000 regningsenheder for gensidigeselskaber og tontine-selskaber.
c) For tontine-selskaber, samt for de i artikel 3, stk. 2, andet led, andet
punktum, nævnte gensidige forsikringsselskaber, kan hver medlems-
stat, så snart disse falder ind under direktivets anvendelsesområde,
tillade, at der oprettes en minimumsgarantifond på 100 000regningsenheder, som efterhånden bringes op på det i litra b)fastsatte beløb ved indbetalinger af på hinanden følgende rater på
100 000 regningsenheder hver gang præmieindtægten stiger med
500 000 regningsenheder.
d) Den i litra a), b) og c) omhandlede minimumsgarantifond skal være
sammensat af de bestanddele, der er nævnt i artikel 18, nr. 1 og 2.
3. Gensidige forsikringsselskaber, der ønsker at udvide deres virksomhed i
henhold til artikel 8, stk. 2, eller artikel 10, kan kun gøre dette, såfremt deomgående efterkommer reglerne i stk. 2, litra a) og b), i denne artikel.
Artikel 21
1. Medlemsstaterne fastsætter ingen regler for valget af de aktiver, der ikke
medgår til dækningen af de i artikel 17 omhandlede tekniske reserver.
2. Med forbehold af artikel 17, stk. 2, artikel 24, stk. 1 og 3, og artikel 26,
stk. 1, sidste afsnit, afstår medlemsstaterne fra at begrænse den fri rådighed
over aktiver i fast ejendom og andet end fast ejendom, som indgår i de
godkendte foretagenders formue.
3. Disse bestemmelser er ikke til hinder for foranstaltninger, som
medlemsstaterne er berettigede til at træffe i deres egenskab af ejere af ellerdeltager i de pågældende foretagender, såfremt de overholder de i artikel 17,stk. 2, omhandlede bestemmelser i det land, hvor der udøves virksomhed, og
de forsikredes interesser beskyttes.
Artikel 22
1. Medlemsstaterne kan ikke pålægge foretagender, at de skal afgive en del
af deres tegnede forsikringer vedrørende de i artikel 1 omhandlede
forsikringsformer til et eller flere organer, som er fastsat af de nationalebestemmelser.
2. a) Den italienske Republik kan undtagelsesvis fastholde kravet om, at
foretagender, der er etableret i landet, skal afgive en del af derestegnede forsikringer til Istituto Nazionale di Assicurazioni på
nedenstående betingelser:
— omfanget af denne forpligtelse som fastsat på tidspunktet for
dette direktivs meddelelse må under ingen omstændigheder
udvides;!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 14
— såfremt der ved fastsættelsen af procentsatsen for den obliga-
toriske afgivelse indgår en betingelse vedrørende det tidsrum,hvor agenturet eller filialen har været etableret i Italien, skal derligeledes tages hensyn til det samlede antal regnskabsår, i hvilke
foretagendet har udøvet virksomhed inden for de i artikel 1
nævnte forsikringsklasser på den medlemsstats område, hvor detvedtægstmæssige hjemsted er beliggende. Denne stats kompe-tente myndigheder udsteder da et certifikat svarende til det i
artikel 10, stk. 1, litra b), nævnte, for hele den periode, i hvilken
foretagendet har udøvet virksomhed inden for de pågældendeklasser.
b) Dette spørgsmål vil blive taget op til fornyet behandling i forbindelse
med andet direktiv om samordning af medlemsstaternes lovgivningvedrørende livsforsikring og om bestemmelser med henblik på at
lette den faktiske udøvelse af den fri udveksling af tjenesteydelser.
Artikel 23
1. Hver medlemsstat pålægger de foretagender, der har deres vedtægts-
mæssige hjemsted på dens område, hvert år at aflægge beretning over deressamlede virksomhed, deres situation og deres solvens.
2. Medlemsstaterne kræver, at de foretagender, der udøver virksomhed på
deres område, regelmæssigt fremlægger det for udøvelsen af tilsynet
nødvendige materiale samt statistisk materiale. De kompetente tilsyns-
myndigheder tilsender hinanden det materiale og de oplysninger, der erfornødne til udøvelsen af tilsynet.
Artikel 24
1. Såfremt et foretagende ikke efterkommer de i artikel 17 fastsatte
bestemmelser, kan tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, på hvis område
virksomheden udøves, forbyde den fri rådighed over de aktiver, der befindersig i denne medlemsstat, efter at have underrettet tilsynsmyndighederne i den
medlemsstat, hvor det vedtægtmæssige hjemsted er beliggende.
2. Med henblik på genoprettelse af den finansielle situation i et foretagende,
hvis solvensmargen ikke længere udgør det i artikel 19 foreskrevne minimum,
kræver tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, hvor det vedtægtsmæssige
hjemsted er beliggende, en genoprettelsesplan, der skal forelægges den tilgodkendelse.
3. Såfremt solvensmargenen ikke længere svarer til den i artikel 20 fastsatte
garantifond, eller såfremt den ikke længere er sammensat i overensstemmelsemed ovennævnte artikel, kræver tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, hvordet vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende, en kortfristet finansieringsplan,
der skal forelægges den til godkendelse af det pågældende foretagende.
Den kan endvidere begrænse eller forbyde den fri rådighed over foretagendets
aktiver. Den underretter myndighederne i de medlemsstater, på hvis område
dette foretagende ligeledes er godkendt, herom, og disse træffer på densanmodning de samme foranstaltninger.
4. I de i stk. 1 og 3 omhandlede tilfælde kan de kompetente tilsyns-
myndigheder desuden træffe alle egnede foranstaltninger til beskyttelse af deforsikredes interesser.
5. Tilsynsmyndighederne i de medlemsstater, på hvis område det pågæl-
dende foretagende ligeledes er godkendt, samarbejder om gennemførelsen afde i stk. 1—4 nævnte foranstaltninger.
Artikel 25
1. Hver medlemsstat tillader, at de godkendte foretagender overdrager hele
deres forsikringsbestand eller en del af denne, såfremt det overtagendeforetagende under hensyntagen til overførslen er i besiddelse af dennødvendige solvensmargen.
De pågældende tilsynsmyndigheder rådfører sig indbyrdes, før en sådan
overdragelse tillades.
2. Når tilladelse er givet af den kompetente nationale myndighed, er denne
overdragelse uden videre bindende for de berørte forsikringstagere.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 15
Afdeling C
Tilbagekaldelse af en tilladelse
Artikel 26
1. Den tilladelse, der er givet af den kompetente myndighed i den
medlemsstat, på hvis område det vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende,kan tilbagekaldes af denne myndighed, når foretagendet:
a) ikke længere opfylder adgangsbetingelserne;b) ikke inden for de indrømmede frister har kunnet gennemføre de
foranstaltninger, der er fastsat i genoprettelsesplanen eller finansierings-
planen, som omhandlet i artikel 24;
c) groft tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler det i medfør af nationale
bestemmelser.
I tilfælde af tilbagekaldelse af tilladelsen underrretter tilsynsmyndigheden i
den medlemsstat, hvor det vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende, tilsyns-
myndighederne i de øvrige medlemsstater, der har godkendt foretagendet,herom; disse skal ligeledes foranstalte tilbagekaldelse af deres tilladelse.Førstnævnte tilsynsmyndighed træffer sammen med disse sidstnævnte
tilsynsmyndigheder alle egnede foranstaltninger til beskyttelse af de
forsikredes interesser og begrænser navnlig den fri rådighed over foretagen-dets aktiver, såfremt en sådan begrænsning ikke allerede er pålagt i medfør af
artikel 24, stk. 1, og stk. 3, andet afsnit.
2. Den tilladelse, der er givet agenturer eller filialer af foretagender, der har
deres vedtægtsmæssige hjemsted i en anden medlemsstat, kan tilbagekaldes,når agenturet eller filialen:
a) ikke længere opfylder adgangsbetingelserne;b) groft tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler dem i medfør af
bestemmelserne i det land, hvor de udøver deres virksomhed navnlig
for så vidt angår oprettelsen af de i artikel 17 omhandlede reserver.
Tilsynsmyndighederne i det land, i hvilket virksomheden udøves, rådfører sig
med tilsynsmyndigheden på foretagendets vedtægtsmæssige hjemsted, før deforanstalter tilbagekaldelse af tilladelsen. Såfremt de skønner det påkrævet at
afbryde disse agenturers eller filialers virksomhed inden afslutningen af
denne rådførelse, underretter de omgående denne myndighed herom.
3. Enhver beslutning om tilbagekaldelse af en tilladelse eller om afbrydelse
af virksomheden skal klart begrundes og meddeles det pågældendeforetagende.
Hver medlemsstat fastsætter adgang til domstolsprøvelse af en sådan
beslutning.
AFSNIT III
REGLER FOR AGENTURER ELLER FILIALER, DER ER ETA-
BLERET INDEN FOR FÆLLESSKABET, OG SOM HØRER UNDER
FORETAGENDER MED VEDTÆGTSMÆSSIGT HJEMSTED UDEN
FOR FÆLLESSKABET
Artikel 27
1. Hver medlemsstat gør adgangen til den i artikel 1 omhandlede form for
virksomhed på dens område betinget af en administrativ tilladelse for alle
foretagender med vedtægtsmæssigt hjemsted uden for Fællesskabet.
2. Medlemsstaten kan give denne tilladelse, såfremt foretagendet mindst
opfylder følgende betingelser:
a) er beføjet til at udøve den i artikel 1 omhandlede virksomhed i medfør af
den nationale lovgivning, som det er undergivet;
b) opretter et agentur eller en filial på denne medlemsstats område;c) forpligter sig til på agenturets eller filialens hjemsted at føre særskilt
regnskab for den virksomhed, der udøves der, samt opbevare alle
forretningsdokumenter sammesteds;!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 16
d) udpeger en generalagent, som skal godkendes af den kompetente
myndighed;
e) i den medlemsstat, hvor virksomheden udøves, råder over aktiver af en
størrelse, der mindst er lig med halvdelen af det i artikel 20, stk. 2, litraa), foreskrevne minimum for garantifonden og deponerer en fjerdedel af
dette minimum som sikkerhed;
f) forpligter sig til at være i besiddelse af en solvensmargen i over-
ensstemmelse med artikel 29;
g) fremlægger en driftsplan i henhold til artikel 11, stk. 1 og 2.
Artikel 28
Medlemsstaterne pålægger foretagenderne at oprette de i artikel 17
omhandlede tilstrækkelige reserver, der svarer til de på deres områdeindgåede forpligtelser. De sørger for, at agenturet eller filialen dækker disse
reserver ved hjælp af ækvivalente og, i det omfang medlemsstaten kræver det,
kongruente aktiver.
Medlemsstaternes lovgivning finder anvendelse ved beregningen af disse
reserver, ved fastsættelsen af de måder, hvorpå midlerne kan anbringes, vedvurderingen af aktiverne, og i givet fald ved bestemmelsen af, i hvilket
omfang det kan tillades, at aktiverne dækker disse reserver.
Den pågældende medlemsstat kræver, at de aktiver, der dækker disse reserver,
er lokaliseret på dens område. Dog finder artikel 17, stk. 3, anvendelse.
Artikel 29
1. Hver medlemsstat pålægger de agenturer eller filialer, der er oprettet på
dens område, at råde over en solvensmargen, der er sammensat som beskreveti artikel 18. Margenens minimum beregnes i overensstemmelse med artikel
19. Ved denne beregning tages kun de af agenturet eller filialen foretagne
forretninger i betragtning.
2. En tredjedel af solvensmargenens minimum udgør garantifonden.Denne garantifond kan dog ikke være mindre end halvdelen af det i artikel 20,
stk. 2, litra a), fastsatte minimum. Initialdepotet, som er stillet i over-ensstemmelse med artikel 27, stk. 2, litra e), er medregnet heri.
Garantifonden og denne fonds minimum sammensættes i overensstemmelse
med artikel 20.
3. De aktiver, der dækker solvensmargenens minimum, skal op til et beløb
på størrelse med garantifonden være lokaliseret i den medlemsstat, hvor
virksomheden udøves, og for så vidt angår det resterende beløb, inden forFællesskabet.
Artikel 30
1. Foretagender, der har anmodet om eller opnået tilladelse fra flere
medlemsstater, kan anmode om følgende fordele, som kun kan ydes samlet:
a) den i artikel 29 omhandlede solvensmargen beregnes på grundlag af den
samlede virksomhed, som de udøver inden for Fællesskabet; i så fald
tages kun den virksomhed, som udøves af samtlige agenturer eller filialer,der er etableret inden for Fællesskabet, i betragtning ved denneberegning;
d) den i artikel 27, stk. 2, litra e), omhandlede sikkerhed skal kun stilles i én
af disse stater;
c) de aktiver, der dækker garantifonden, kan lokaliseres i hvilken som helst
af de medlemsstater, hvor de udøver deres virksomhed.
Anmodning om opnåelse af de i stk. 1 nævnte fordele fremsendes til de
kompetente myndigheder i de pågældende medlemsstater. I anmodningenopgives den myndighed, der fremtidig skal føre tilsyn med de i Fællesskabet
etablerede filialers eller agenturers solvens for så vidt angår deres samlede
virksomhed. Foretagendets valg af myndighed skal begrundes. Sikkerheds-stillelsen skal deponeres i den pågældende medlemsstat.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 17
3. De i stk. 1 nævnte fordele må kun ydes, såfremt de kompetente
myndigheder i alle de medlemsstater, som anmodningen er fremsendt til,samtykker. De får virkning fra det tidspunkt, på hvilket den valgtetilsynsmyndighed over for de øvrige tilsynsmyndigheder har erklæret sig
rede til at varetage tilsynet med de i Fællesskabet établerede filialers eller
agenturers solvens for så vidt angår deres samlede virksomhed.
Den valgte tilsynsmyndighed modtager fra de øvrige medlemsstater de
oplysninger, der er nødvendige for at føre tilsyn med den samlede solvens for
agenturer og filialer, der er etableret på deres område.
4. Tilladelsen til at anvende de i medfør af denne artikel ydede fordele
tilbagekaldes af samtlige berørte medlemsstater samtidig på foranledning afen eller flere af de berørte medlemsstater.
Artikel 31
1. a) Med forbehold af litra b) kan de i dette afsnit III omhandlede
agenturer og filialer ikke på en medlemsstats område samtidig drivevirksomhed som omhandlet i bilaget til det første samordnings-
direktiv vedrørende skadesforsikring og virksomhed omfattet af dette
direktiv.
b) Med forbehold af litra c) kan medlemsstaterne fastsætte, at de i dette
afsnit III omhandlede agenturer og filialer, som ved meddelelsen af
dette direktiv samtidig udøver de to former for virksomhed på en
medlemsstats område, kan fortsætte deres virksomhed dér påbetingelse af, at der i overensstemmelse med artikel 14 oprettessærskilt forvaltning for hver af disse former for virksomhed.
c) Enhver medlemsstat, som i medfør af artikel 13, stk. 6, litra a) eller
b), har krævet af de foretagender, der er etableret på dens område, atde ophører med samtidig at udøve de former for virksomhed, som deudøvede ved meddelelsen af dette direktiv, skal kræve, at denne
afgørelse ligeledes finder anvendelse på de i dette afsnit III
omhandlede agenturer og filialer, som er etableret på dens område,og som dér udøver begge former for virksomhed samtidig.
d) Medlemsstaterne kan fastsætte, at de i dette afsnit III omhandlede
agenturer og filialer, hvis hovedsæde samtidigt udøver begge former
for virksomhed, og som ved meddelelsen af dette direktiv på enmedlemsstats område udelukkende udøver de af dette direktivomfattede former for virksomhed, kan fortsætte deres virksomhed
dér. Når foretagendet ønsker at udøve de i første samordningsdirektiv
vedrørende skadesforsikring omhandlede former for virksomhed pådette område, kan det kun udøve de i dette direktiv omhandlede
former for virksomhed gennem et datterselskab.
2. Artikel 23 og 24 finder tilsvarende anvendelse på de i dette afsnit III
omhandlede agenturer og filialer.
Ved anvendelsen af artikel 24 ligestilles den tilsynsmyndighed, der gennem-
fører efterprøvningen af disse agenturers eller filialers samlede solvens, med
myndigheden i den medlemsstat, hvor det vedtægstmæssige hjemsted er
beliggende.
3. Såfremt den i artikel 30, stk. 2, nævnte myndighed tilbagekalder
tilladelsen, underretter den tilsynsmyndighederne i de øvrige medlemsstater,
hvor foretagendet udøver sin virsomhed, herom, og disse træffer hensigts-
mæssige foranstaltninger. Såfremt beslutningen om tilbagekaldelse begrundesmed utilstrækkelig solvensmargen, beregnet i overensstemmelse med artikel30, stk. 1, litra a), tilbagekalder tilsynsmyndighederne i de øvrige berørte
medlemsstater ligeledes deres tilladelse.
Artikel 32
Fællesskabet kan i de aftaler, det i overensstemmelse med traktaten indgår
med et eller flere tredjelande, vedtage anvendelse af bestemmelser, der
afviger fra de i dette afsnit III fastsatte, for på betingelse af gensidighed at
garantere en tilstrækkelig beskyttelse af de forsikrede i medlemsstaterne.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 18
AFSNIT IV
OVERGANGSBESTEMMELSER OG ANDRE BESTEMMELSER
Artikel 33
1. Medlemsstaterne indrømmer de i afsnit II omhandlede foretagender, som
på det tidspunkt, hvor foranstaltningerne til gennemførelse af dette direktivtræder i kraft, på deres område udøver virksomhed, som omfatter en eller flere
af de i bilaget omhandlede forsikringsklasser, en frist på fem år fra
meddelelsen af dette direktiv til at efterkomme artiklerne 18, 19 og 20.
2. Desuden kan medlemsstaterne:
a) indrømme de i stk. 1 omhandlede foretagender, som ved udløbet af fristen
på fem år endnu ikke har tilvejebragt solvensmargenen fuldt ud, enyderligere frist på højst to år, på betingelse af, at disse foretagender i
overensstemmelse med artikel 24 har forelagt tilsynsmyndighederne de
foranstaltninger, som de har til hensigt at træffe for at tilvejebringe dennemargen, til godkendelse;
b) med undtagelse af de i artikel 3, nr. 2, andet led, andet punktum,
omhandlede gensidige forsikringsselskaber, fritage de i stk. 1 i denneartikel omhandlede foretagender, hvis solvensmargener, som skal
oprettes i henhold til artikel 19, ved udløbet af den femårige frist uden
fradrag for genforsikring ikke når op på den i artikel 20, stk. 2, litra a) ogb), nævnte minimumsgarantifond, for forpligtelsen til at oprette fondenfør udgangen af det regnskabsår, i hvilket ovennævnte beløb når op på
dette minimum.
Den længste frist, der således indrømmes disse foretagender for
oprettelsen af minimumsgarantifonden, kan under ingen omstændigheder
overstige ti år fra meddelelsen af dette direktiv.
3. Foretagender, der ønsker at udvide deres virksomhed i henhold til artikel
8, stk. 2, eller artikel 10, kan kun gøre dette, såfremt de omgående
efterkommer reglerne i dette direktiv.
4. Foretagender, der har en anden form end de i artikel 8 anførte, kan endnu
i tre år efter meddelelsen af dette direktiv fortsætte udøvelsen af deres
nuværende virksomhed under den juridiske form, de havde ved meddelelsenaf dette direktiv. Foretagender, der er oprettet i Det forenede Kongerige »byRoyal Charter« eller »by private Act« eller »by special public Act«, kan
fortsætte deres virksomhed i deres nuværende form uden tidsbegrænsning.
De pågældende medlemsstater opstiller en liste over disse foretagender og
meddeler den til de øvrige medlemsstater og til Kommissionen.
5. Foretagender, der i overensstemmelse med deres formål driver livs-
forsikringsvirksomhed og virker som sparekasse, kan fortsætte disse formerfor virksomhed bortset fra sparekassevirksomhed, som skal ophøre inden tre
år efter meddelelsen af dette direktiv. Som en undtagelse herfra kan »Caisse
générale d’épargne et de retratite (CGER)«/ »Algemene Spaar- enLijfrentekas (ASLK)« i Belgien, selskaber, der er »registered under the
Friendly Societies Acts« i Det forende Kongerige, samt »Banca nazionale
delle communicazioni« i Italien fortsætte den form for virksomhed, som deudøvede på tidspunktet for dette direktivs meddelelse.
6. Foretagender, der samtidig udøver begge virksomhedsformer på de
betingelser, der er fastsat i artikel 13, har en frist på fem år fra meddelelsen afdette direktiv til at efterkomme artikel 14.
7. Efter anmodning fra de foretagender, der opfylder forpligtelserne i
artiklerne 17—20, ophæver medlemsstaterne de restriktive foranstaltningersåsom pantehæftelser, deponering eller sikkerhedsstillelse, der er gennemførti medfør af deres nugældende bestemmelser.
Artikel 34
Medlemsstaterne indrømmer de i afsnit III omhandlede agenturer eller
filialer, som på det tidspunkt, hvor foranstaltningerne til gennemførelse afdette direktiv træder i kraft, udøver virksomhed, som omfatter en eller flere afde i bilaget omhandlede forsikringsklasser, og som ikke udvider deres
virksomhed i henhold til artikel 10, stk. 2, en frist på højst fem år fra
meddelelsen af dette direktiv til at efterkomme artikel 29.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 19
Artikel 35
Når et datterselskab oprettes i henhold til artikel 13, stk. 5, kan minimums-
garantifonden med op til halvdelen udgøres af en uigenkaldelig finansielgaranti, som moderselskabet yder på følgende vilkår:
a) mindst 95 % af datterselskabets aktiekapital skal tilhøre moderselskabet,b) den ikke-indbetalte del af aktiekapitalen må ikke anvendes til at udgøre
den halvdel af minimumsgarantifonden, som ikke dækkes af denuigenkaldelige finansielle garanti, og
c) moderselskabet skal opfylde de økonomiske betingelser i såvel første
samordningsdirektiv vedrørende skadesforsikring som i dette direktiv,hvorved midler svarende til den ydede garantis størrelse ikke må
medregnes i moderselskabets frie formue.
Der kan nydes godt af denne ordning i en periode på syv år fra dens tilståelse.
Datterselskabet skal i løbet af denne periode og senest fra det tredje år gradvis
erstatte moderselskabets garanti med fri formue. Datterselskabet forelæggeren plan herom for den kompetente tilsynsmyndighed med henblik på dennessamtykke, samtidig med at det søger om godkendelse.
Artikel 36
I en periode, der udløber ved iværksættelsen af en aftale, som i over-
ensstemmelse med artikel 32 er indgået med et tredjeland, og senest vedudløbet af en frist på fire år efter meddelelsen af dette direktiv, kan hver
medlemsstat til fordel for dette lands foretagender, der er etableret på dets
område, opretholde den ordning, som fandt anvendelse på dem den 1. januar1979, hvad angår kongruens og lokalisering af de tekniske reserver, herunderpræmiereserven, på betingelse af, at de øvrige medlemsstater og Kommis-
sionen underrettes herom, og at de grænser for lempelser, der gælder i medfør
af artikel 17, stk. 2, til fordel for de af medlemsstaternes foretagender, som eretableret på dens område, ikke overskrides.
Artikel 37
1. Såfremt en medlemsstat af sine statsborgere kræver bevis for hæderlighed
og bevis for, at de ikke tidligere har været erklæret konkurs, eller blot et afdisse to beviser, skal denne stat som tilstrækkeligt bevis for statsborgere fra deøvrige medlemsstater godkende fremlæggelse af en udskrift af strafferegistret,
eller i mangel heraf, et tilsvarende dokument, udstedt af en kompetent retlig
eller administrativ myndighed i den medlemsstat, der er hjemland ellerseneste opholdsland, og hvoraf det fremgår, at disse krav er opfyldt.
2. Såfremt det i stk. 1 omhandlede dokument ikke udstedes i den
medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland, kan det erstattes afen erklæring under ed — eller i stater, hvor en sådan edsaflæggelse ikke
finder sted, af en højtidelig erklæring — der afgives af den pågældende for en
kompetent retslig eller administrativ myndighed, eller i givet fald for en notari den medlemsstat, der er hjemland eller seneste opholdsland, og som afgiver
en attestation til bekræftelse af denne edsaflæggelse eller højtidelige
erklæring. Erklæringen om, at der ikke foreligger eller har foreligget konkurs,kan ligeledes afgives for en kompetent erhvervsorganisation i samme land.
3. De i henhold til stk. 1 og 2 udstedte dokumenter må ved deres
forelæggelse ikke være ældre end 3 måneder.
4. Medlemsstaterne udpeger inden for en frist på atten måneder fra
meddelelsen af dette direktiv de myndigheder og organer, der er kompetentemed hensyn til udstedelse af de i stk. 1 og 2 omhandlede dokumenter, ogunderretter straks de øvrige medlemsstater og Kommissionen herom.
Ligeledes underretter hver medlemsstat inden for samme frist de øvrige
medlemsstater og Kommissionen om de myndigheder og organer, for hvilkede i denne artikel nævnte dokumenter skal forelægges til støtte for
ansøgningen om tilladelse til på denne medlemsstats område at måtte udøve
de i artikel 1 nævnte former for virksomhed.!B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 20
AFSNIT V
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 38
Kommissionen og medlemsstaternes kompetente myndigheder arbejder
snævert sammen med henblik på at lette tilsynet med direkte forsikringinden for Fællesskabet og at undersøge de vanskeligheder, der måtte opstå vedgennemførelsen af dette direktiv.
Artikel 39
1. Inden seks år efter meddelelsen af dette direktiv forelægger Kommis-
sionen Rådet en beretning omhandlende den indflydelse, som de i dette
direktiv fastsatte finansielle krav har haft på situationen på forsikrings-markedet i medlemsstaterne. Om fornødent forelægger Kommissionen Rådetmellemliggende beretninger inden udgangen af den i artikel 33, stk. 1,
fastsatte overgangsperiode.
2. Efter en periode på ti år fra meddelelsen af dette direktiv forelægger
Kommissionen Rådet en beretning om aktiviteterne i de to typer foretagender,
der falder ind under dette direktivs anvendelsesområde, dvs. foretagender,som samtidigt udøver de former for virksomhed, der er omhandlet i førstesamordningsdirektiv vedrørende skadesforsikring, og de former for virk-
somhed, der er omhandlet i dette direktiv, samt foretagender, som kun udøver
de former for virksomhed, der er omhandlet i dette direktiv.
3. Rådet foretager på forslag fra Kommissionen hvert andet år en
gennemgang og i givet fald en revision af de beløb, der i dette direktiv eranført i regningsenheder, idet det tager hensyn til udviklingen i den
økonomiske og monetære situation inden for Fællesskabet. Kommissionen
forelægger Rådet sit første forslag herom samtidig med et forslag omskadesforsikring i henhold til artikel 3 i direktiv 76/580/EØF (
1) og senest fire
år efter nærværende direktivs meddelelse.
Artikel 40
Medlemsstaterne ændrer deres bestemmelser i overensstemmelse med dette
direktiv inden en frist på atten måneder fra dets meddelelse og underretter
omgående Kommissionen herom. De således ændrede bestemmelser gennem-
føres med forbehold af artikel 33—36 inden en frist på tredive måneder efterdenne meddelelse.
Artikel 41
Efter meddelelsen af dette direktiv tilsender medlemsstaterne Kommissionen
teksten til de vigtigste administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som
de udsteder på det af dette direktiv omfattede område.
Artikel 42
Dette direktiv er rettet til medlemsstaterne.!B
(1) EFT nr. L 189 af 13. 7. 1976, s. 13.1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 21
BILAG
Inddeling efter klasse
I. Forsikringsformer omhandlet i artikel 1, nr. 1, litra a), b) og c), undtagen de i punkt
II og III omhandlede
II. Forsikring som kommer til udbetaling ved ægteskab; forsikring, som kommer til
udbetaling ved fødsel
III. Forsikring, der er tilknyttet investeringsfonds, og som er omhandlet i artikel 1, nr.
1, litra a) og b)
IV . »Permanent health insurance« omhandlet i artikel 1, nr. 1, litra d)
V . Tontine-virksomhed omhandlet i artikel 1, nr. 2, litra a)VI. Kapitaliseringsvirksomhed omhandlet i artikel 1, nr. 2, litra b)
VII. Forvaltning af kollektive pensionsmidler omhandlet i artikel 1, nr. 2, litra c) og d)
VIII.De former for virksomhed, der er omhandlet i artikel 1, nr. 2, litra e)
IX. De former for virksomhed, der er omhandlet i artikel 1, nr. 3.!
B1979L0267 — DA — 01.01.1986 — 002.001 — 22