2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 1
Dettedokumenteretdokumentationsredskab,oginstitutionernepåtagersigintetansvarherfor
►B RÅDETSFORORDNING(EF)Nr.44/2001
af22.december2000
om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og
handelsretligeområde
(EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1)
Berigtiget ved:
►C1Berigtigelse, EFT L 307af 24.11.2001, s. 28 (44/2001)
▼B
RÅDETSFORORDNING(EF)Nr.44/2001
af22.december2000
om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af
retsafgørelserpådetcivil-oghandelsretligeområde
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det EuropæiskeFællesskab, særlig artikel 61, litra c), og artikel 67, stk. 1,
under henvisning til forslag fra Kommissionen(
1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet(2),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg(3),
og
ud fra følgende betragtninger:
(1)Fællesskabet har sat sig som mål at bevare og udbygge et område
med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevæge-
lighed for personer. Med henblik på gradvis at indføre et sådant
område bør Fællesskabet bl.a. vedtage de foranstaltningervedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål, der er nødven-dige for det indre markeds funktion.
(2)Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompe-tence og for anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmende for
det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt at
vedtage bestemmelser, der kan gøre reglerne for retterneskompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede ogforenkle formaliteterne med henblik på en hurtig og enkelanerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i medlems-stater, der er bundet af denne forordning.
(3)Dette område falder ind under samarbejdet om civilretlige
spørgsmål efter traktatens artikel 65.
(4)Denne forordning er i overensstemmelse med subsidiaritetsprin-
cippet og proportionalitetsprincippet som fastsat i traktatensartikel 5. Dens mål kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes afmedlemsstaterne og kan derfor bedre gennemføres på fælles-skabsplan. Den begrænser sig til det nødvendige minimum for at
nå disse mål og går ikke ud over, hvad der er nødvendigt herfor.
(5)Medlemsstaterne indgik den 27. september 1968 på grundlag af
traktatens artikel 293, fjerde led, Bruxelles-konventionen omretternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser iborgerlige sager, herunder handelssager, senere ændret vedkonventionerne om nye medlemsstaters tiltrædelse af denne
konvention (i det følgende benævnt »Bruxelles-konventi-
onen«)(
4). Den 16. september 1988 indgik medlemsstaterne og
EFTA-staterne Lugano-konventionen om retternes kompetence ogom fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunderhandelssager, som er en parallelkonvention til Bruxelles-konven-tionen af 1968. Disse to konventioner har været genstand for en
revision, og Rådet har godkendt indholdet af den reviderede tekst.
Kontinuiteten i forhold til de resultater, der blev opnået ved dennerevision, bør sikres.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 2
(1) EFT C 376 af 28.12.1999, s. 1.
(2) Udtalelse afgivet den 21.9.2000 (endnu ikke offentliggjort i EFT).
(3) EFT C 117af 26.4.2000, s. 6.
(4) EFT L 299 af 31.12.1972, s. 32 (dansk udgave i EFT L 304 af 30.10.1978, s.
17).EFT L 304 af 30.10.1978, s. 1.
EFT L 388 af 31.12.1982, s. 1.
EFT L 285 af 3.10.1989, s. 1.
EFT C 15 af 15.1.1997, s. 1.
Se konsolideret udgave i EFT C 27af 26.1.1998, s. 1.
▼B
(6)For at virkeliggøre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser
på det civil- og handelsretlige område er det nødvendigt og
hensigtsmæssigt, at reglerne for retternes kompetence og foranerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser fastlægges i enbindende og umiddelbart gældende fællesskabsretsakt.
(7)Denne forordnings materielle anvendelsesområde skal omfattealle de vigtigste spørgsmål på det civil- og handelsretlige område,bortset fra visse velafgrænsede delområder.
(8)Sager, der er omfattet af denne forordning, skal have entilknytning til de medlemsstaters område, der er bundet af denne
forordning. De fælles regler for retternes kompetence bør derfor
principielt anvendes, når sagsøgte har bopæl på en af dissemedlemsstaters område.
(9)En sagsøgt, der ikke har bopæl på en medlemsstats område, ersom hovedregel underlagt de nationale kompetenceregler, dergælder på den medlemsstats område, hvor sagen er anlagt, og ensagsøgt med bopæl på en medlemsstats område, der ikke er
bundet af denne forordning, skal fortsat være underlagt Bruxelles-
konventionens regler.
(10)Med henblik på den frie bevægelighed for retsafgørelser skalretsafgørelser truffet i en medlemsstat, der er bundet af denneforordning, anerkendes og fuldbyrdes i en anden medlemsstat, derer bundet af denne forordning,selv når domsskyldneren har bopælpå et tredjelands område.
(11)Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighedog være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle
kriterium, og dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres
gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det pågrund af sagens genstand eller af hensyn til parternes aftalefriheder berettiget at lægge et andet tilknytningsmoment til grund. Forat gøre de fælles regler mere gennemsigtige og undgå kompe-
tencekonflikter bør juridiske personers bopæl defineres
selvstændigt.
(12)Som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres medalternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til enbestemt ret eller på hensynet til god retspleje.
(13)For forsikringsaftaler, forbrugeraftaler og arbejdsaftaler er detønskeligt at beskytte den svage part ved hjælp af kompetence-regler, der er gunstigere for denne parts interesser end dealmindelige kompetenceregler.
(14)Friheden til at indgå aftaler om værneting for parter i andre aftalerend forsikrings-, forbruger- og arbejdsaftaler, hvor en sådan
aftalefrihed bør være begrænset, skal respekteres, dog med
forbehold af de bestemmelser om enekompetence, der er fastsati denne forordning.
(15)Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindskerisikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at dertræffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater.Der bør være en klar, effektiv mekanisme til at afgøre tilfælde af
litispendens og indbyrdes sammenhængende krav og til at
afhjælpe problemer som følge af forskellene mellem de enkeltemedlemsstaters lovgivning med hensyn til, på hvilket tidspunkt ensag anses for anlagt. Med henblik på anvendelsen af denneforordning bør dette tidspunkt defineres selvstændigt.
(16)Den gensidige tillid til retsplejen inden for Fællesskabet gør detberettiget, at retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat,
automatisk anerkendes, uden at der stilles krav om en særlig
procedure, medmindre anerkendelsen bestrides.
(17)Denne samme gensidige tillid gør det også berettiget at opereremed en effektiv og hurtig procedure for at erklære enretsafgørelse, der er truffet i én medlemsstat, for eksigibel i enanden medlemsstat. Med henblik herpå bør en retsafgørelseerklæres for eksigibel næsten automatisk efter en simpel formel2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 3
▼B
kontrol af de forelagte dokumenter, uden at retten på embeds
vegne bør kunne påberåbe sig en af de i denne forordning anførtegrunde til ikke at lade en retsafgørelse fuldbyrde.
(18)For at en sagsøgt skal kunne varetage sine interesser, bør han dog
kunne appellere en afgørelse, der erklærer en retsafgørelse for
eksigibel, ved en kontradiktorisk procedure, hvis han mener, atder foreligger en grund til ikke at fuldbyrde retsafgørelsen.Tilsvarende bør den, der har anmodet om at få en retsafgørelseerklæret for eksigibel, kunne appellere en afgørelse, der afslår
eksigibilitet.
(19)Kontinuiteten mellem Bruxelles-konventionen og denne forord-ning bør sikres, og i den forbindelse bør der fastsættes
overgangsbestemmelser. Samme kontinuitet bør gælde medhensyn til De Europæiske Fællesskabers Domstols fortolkningaf Bruxelles-konventionen, og endvidere bør protokollen af1971(
1) fortsat finde anvendelse på sager, der allerede er anlagt
ved denne forordnings ikrafttræden.
(20)Det Forenede Kongerige og Irland har i medfør af artikel 3 iprotokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der
er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union ogtraktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, meddelt, atde ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af denneforordning.
(21)Danmark deltager i henhold til artikel 1 og 2 i protokollen omDanmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den
Europæiske Union og traktaten om oprettelse af Det Europæiske
Fællesskab, ikke i vedtagelsen af denne forordning, og forord-ningen er derfor ikke bindende for og finder ikke anvendelse iDanmark.
(22)Da Bruxelles-konventionen gælder i forholdet mellem Danmarkog de medlemsstater, der er bundet af denne forordning, finder
Bruxelles-konventionen og protokollen af 1971 fortsat anvendelse
mellem Danmark og de medlemsstater, der er bundet af denneforordning.
(23)Bruxelles-konventionen bør tillige fortsat finde anvendelse for såvidt angår de af medlemsstaternes territorier, som er omfattet afBruxelles-konventionens geografiske anvendelsesområde, og somikke er omfattet af denne forordning i medfør af traktatens artikel
299.
(24)Af konsekvenshensyn bør det tilsvarende fastsættes, at denneforordning ikke berører de regler for retternes kompetence og for
anerkendelse af retsafgørelser, der er fastlagt i særlige fælles-skabsretsakter.
(25)Forat respektere medlemsstaternes internationale forpligtelser børdenne forordning ikke berøre de konventioner vedrørende særligeområder, som medlemsstaterne er parter i.
(26)Der bør i denne forordnings grundlæggende regler være en visfleksibilitet for at tage hensyn til særlige procesregler i visse
medlemsstater. Med henblik herpå bør nogle af bestemmelserne i
den protokol, der er knyttet som bilag til Bruxelles-konventionen,indarbejdes i denne forordning.
(27)For at sikre en harmonisk overgang på visse områder, som eromfattet af særlige bestemmelser i den protokol, der er knyttetsom bilag til Bruxelles-konventionen, bør der i denne forordningfastsættes bestemmelser, hvorved der i en overgangsperiode tages2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 4
(1) EFT L 204 af 2.8.1975, s. 28 (dansk udgave i EFT L 304 af 30.10.1978, s.
31).EFT L 304 af 30.10.1978, s. 1.
EFT L 388 af 31.12.1982, s. 1.
EFT L 285 af 3.10.1989, s. 1.
EFT C 15 af 15.1.1997, s. 1.
Se konsolideret udgave i EFT C 27af 26.1.1998, s. 28.
▼B
hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende i visse
medlemsstater.
(28)Kommissionen bør senest fem år efter denne forordningsikrafttræden forelægge en rapport om forordningens anvendelseog om nødvendigt foreslå tilpasninger.
(29)Kommissionen bør ændre bilag I-IV vedrørende nationalekompetenceregler, retter og kompetente myndigheder samtappelmuligheder på grundlag af ændringer fremsendt af denberørte medlemsstat. Ændringer af bilag V og VI bør vedtages i
overensstemmelse med Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni
1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af degennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen(
1)—
UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:
KAPITEL I
ANVENDELSESOMRÅDE
Artikel 1
1. Denne forordning finder anvendelse på det civil- og handelsretlige
område, uanset domsmyndighedens art. Den omfatter i særdeleshed ikkespørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender.
2. Denne forordning finder ikke anvendelse på:
a) fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne,
formueforholdet mellem ægtefæller samt arv efter loven eller
testamente
b) konkurs, akkord og andre lignende ordninger
c) social sikring
d) voldgift.
3. I denne forordning forstås ved »medlemsstat« alle medlemsstater
med undtagelse af Danmark.
KAPITEL II
KOMPETENCE
Afdeling 1
Almindeligebestemmelser
Artikel 2
1. Med forbehold af bestemmelserne i denne forordning skal
personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deresnationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.
2. Personer, som ikke er statsborgere i den medlemsstat, på hvis
område de har bopæl, er undergivet de kompetenceregler, der gælder for
landets egne statsborgere.
Artikel 3
1. Personer, der har bopæl på en medlemsstats område, kan kun
sagsøges ved retterne i en anden medlemsstat i medfør af de regler, derer fastsat i afdeling 2-7.
2. I særdeleshed kan de nationale kompetenceregler, der er angivet i
bilag I, ikke gøres gældende imod dem.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 5
(1) EFT L 184 af 17.7.1999, s. 23.
▼B
Artikel 4
1. Har en sagsøgt ikke bopæl på en medlemsstats område, afgøres
retternes kompetence i hver enkelt medlemsstat efter medlemsstatens
egen lovgivning, jf. dog artikel 22 og 23.
2. Over for en person, der ikke har bopæl på en medlemsstats
område, kan enhver, der har bopæl på en medlemsstats område, uansetsin nationalitet, i lighed med medlemsstatens egne statsborgere påberåbesig de kompetenceregler, som gælder dér, herunder navnlig de regler,
der er angivet i bilag I.
Afdeling 2
Speciellekompetenceregler
Artikel 5
En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en
anden medlemsstat
1) a) i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den
forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal
opfyldes
b) ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er
aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund
for sagen:
— ved salg af varer, det sted i en medlemsstat, hvor varerne i
henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været
leveret
— ved levering af tjenesteydelser, det sted i en medlemsstat, hvor
tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret ellerskulle have været leveret
c) er litra b) ikke relevant, finder litra a) anvendelse
2) i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den
berettigede har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted, eller, vedkrav i forbindelse med en sag om en persons retlige status, ved den
ret, der efter sin egen lovgivning er kompetent i sagen, medmindre
denne kompetence alene støttes på en af parternes nationalitet
3) i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor
skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå
4) i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en
tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor
straffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til sin egen
lovgivning kan påkende borgerlige krav
5) i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende
virksomhed, ved retten på det sted, hvor virksomheden er beliggende
6) i sin egenskab af stifter af en trust,trusteeeller begunstiget ved en
trustoprettet enten i henhold til loven eller skriftligt eller ved en
mundtlig aftale, der er bekræftet skriftligt, ved retterne i den
medlemsstat, på hvis område trusten har bopæl
7) i sager om indsigelse mod betaling af den bjærgeløn, der forlanges
for bjærgning, som er kommet en skibsladning eller fragt til gode,
ved den ret, i hvis retskreds der i den nævnte ladning eller i den dertil
knyttede fragt:
a) er gjort arrest for at sikre sådan betaling, eller
b) kunne have været gjort arrest, men hvor der er ydet kaution eller
stillet anden sikkerhed
denne bestemmelse finder kun anvendelse, såfremt det gøres
gældende, at sagsøgte har rettigheder i den nævnte skibsladningeller fragt, eller at han på bjærgningstidspunktet havde sådannerettigheder.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 6
▼B
Artikel 6
En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan endvidere
sagsøges:
1) såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de
sagsøgte har bopæl, forudsat at kravene er så snævert forbundne, at
det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå
uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver forsig
2) når der er tale om krav mod den pågældende som tredjemand, ved
den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, medmindre denne kun er
anlagt for at unddrage den pågældende det værneting, der ville være
kompetent i hans sag
3) når der er tale om et modkrav, der udspringer af den samme aftale
eller det samme forhold, som hovedkravet støttes på, ved den ret,hvor sagen om hovedkravet er anlagt
4) i sager om kontraktforhold, såfremt sagen kan forenes med en sag om
rettigheder over fast ejendom mod samme sagsøgte, ved retten i denmedlemsstat, på hvis område ejendommen er beliggende.
Artikel 7
Hvis en ret i en medlemsstat i henhold til denne forordning har
kompetence til at afgøre sager om ansvar i forbindelse med brugen ellerdriften af et skib, har denne ret eller enhver anden ret, som i henhold tilden interne lovgivning i den pågældende medlemsstat træder i stedet for
førstnævnte ret, også kompetence til at afgøre krav om begrænsning af
dette ansvar.
Afdeling 3
Kompetenceiforsikringssager
Artikel 8
I forsikringssager afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog
artikel 4 og artikel 5, nr. 5.
Artikel 9
1. En forsikringsgiver, der har bopæl på en medlemsstats område, kan
sagsøges:
a) ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl, eller
b) i en anden medlemsstat, i tilfælde, hvor sagen anlægges af
forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede, ved rettenpå det sted, hvor sagsøger har bopæl, eller
c) såfremt det drejer sig om en coassurandør, ved den ret i en
medlemsstat, ved hvilken der er anlagt sag mod den ledende
assurandør.
2. Har forsikringsgiveren ikke bopæl på en medlemsstats område,
men er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed ien medlemsstat, anses han i sager vedrørende driften af en sådanvirksomhed som havende bopæl på denne medlemsstats område.
Artikel 10
I sager om ansvarsforsikring eller forsikring af fast ejendom kan
forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvorskadetilføjelsen er foregået. Det samme gælder, når fast ejendom ogløsøre er omfattet af samme forsikringsaftale og er genstand for samme
skadestilfælde.
Artikel 11
1. I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere
sagsøges ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede,2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 7
▼B
såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel
dertil.
2. Artikel 8, 9 og 10 finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte
anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel foret direkte sagsanlæg.
3. Såfremt lovgivningen om et sådant direkte sagsanlæg indeholder
hjemmel til at inddrage forsikringstageren eller den sikrede i sagen, erden samme ret også kompetent i forhold til disse personer.
Artikel 12
1. En forsikringsgiver kan kun anlægge sag ved retterne i den
medlemsstat, på hvis område sagsøgte har bopæl, hvad enten sagsøgte erforsikringstager, sikret eller begunstiget, jf. dog artikel 11, stk. 3.
2. Denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modkrav ved
den ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med denne
afdeling.
Artikel 13
Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:1) der er indgået, efter at tvisten er opstået, eller
2) der giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til
at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denneafdeling, eller
3) der er indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver, som
på tidspunktet for forsikringsaftalens indgåelse havde deres bopæleller sædvanlige opholdssted på samme medlemsstats område, meddet formål, at retterne i denne stat skal være kompetente også itilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet, medmindre ensådan aftale om værneting ikke er tilladt efter lovgivningen i den
pågældende medlemsstat, eller
4) der er indgået af en forsikringstager, som ikke har bopæl på en
medlemsstats område, medmindre det drejer sig om en lovpligtig
forsikring eller en forsikring vedrørende en fast ejendom, som er
beliggende på en medlemsstats område, eller
5) der vedrører en forsikringsaftale, som dækker en eller flere af de i
artikel 14 nævnte risici.
Artikel 14
De i artikel 13, nr. 5, omhandlede risici er følgende:1) enhver skade
a) på søgående skibe, på offshore-anlæg og anlæg i rum sø eller på
luftfartøjer, der skyldes begivenheder, som indtræffer i forbindelsemed anvendelse til erhvervsmæssige formål af disse skibe, anlæg
og luftfartøjer
b) på gods bortset fra passagerers bagage, når forsendelsen sker helt
eller delvis som transport med nævnte skibe eller luftfartøjer
2) ethvert ansvar, bortset fra ansvar for fysisk skade på passagerer eller
for skade på disses bagage
a) hidrørende fra brugen eller driften af skibe, anlæg eller luftfartøjer
i henhold til nr. 1, litra a), med hensyn til luftfartøjer dog kun for
så vidt lovgivningen i den medlemsstat, i hvilken luftfartøjet erregistreret, ikke forbyder aftaler om værneting ved forsikring afsådanne risici
b) for skade forårsaget af godsunder transport som anført i nr. 1,litra
b)
3) ethvert økonomisk tab i forbindelse med brugen eller driften af skibe,
anlæg eller luftfartøjer i henhold til nr. 1, litra a), navnlig tab af fragt
eller befragtningsindtægter
4) enhver risiko i forbindelse med en af de i nr. 1-3 nævnte risici2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 8
▼B
5) uanset nr. 1-4, alle store risici som defineret i Rådets direktiv 73/239/
EØF(1), som ændret ved direktiv 88/357/EØF(2) og direktiv 90/618/
EØF(3), med eventuelle senere ændringer.
Afdeling 4
Kompetenceisageromforbrugeraftaler
Artikel 15
1. I sager om aftaler indgået af en person (forbrugeren) med henblik
på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssigevirksomhed, afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog artikel4 og artikel 5, nr. 5:
a) når sagen vedrører køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal
betales i rater
b) når sagen vedrører lån, der skal tilbagebetales i rater, eller andre
kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af køb af sådanne
genstande
c) i alle andre tilfælde, når aftalen er indgået med en person, der udøver
erhvervsmæssig virksomhed i den medlemsstat, på hvis område
forbrugeren har bopæl, eller på en hvilken som helst måde rettersådan virksomhed mod denne medlemsstat eller mod flere staterinklusive denne medlemsstat, og aftalen er omfattet af denpågældende virksomhed.
2. Har forbrugerens medkontrahent ikke bopæl på en medlemsstats
område, men er indehaver af en filial, et agentur eller en lignendevirksomhed i en medlemsstat, anses han i sager vedrørende driften af ensådan virksomhed som havende bopæl på denne medlemsstats område.
3. Denne afdeling finder ikke anvendelse på transportaftaler, bortset
fra aftaler, hvorved der for en samlet pris ydes en kombination af rejse
og ophold.
Artikel 16
1. Sager, som en forbruger agter at rejse mod sin medkontrahent, kan
anlægges enten ved retterne i den medlemsstat, på hvis område
medkontrahenten har bopæl, eller ved retten på det sted, hvorforbrugeren har bopæl.
2. Sager, som agtes rejst mod forbrugeren af forbrugerens medkon-
trahent, kan kun anlægges ved retterne i den medlemsstat, på hvis
område forbrugeren har bopæl.
3. Denne artikel berører ikke retten til at fremsætte modkrav ved den
ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med denne afdeling.
Artikel 17
Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:
1) der er indgået, efter at tvisten er opstået, eller
2) der giver forbrugeren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem,
der er nævnt i denne afdeling, eller
3) der er indgået mellem en forbruger og hans medkontrahent, som på
tidspunktet for forbrugeraftalens indgåelse havde deres bopæl ellersædvanlige opholdssted på samme medlemsstats område, ogtillægger retterne i denne medlemsstat kompetence, medmindre ensådan aftale om værneting ikke er tilladt efter lovgivningen i denpågældende medlemsstat.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 9
(1) EFT L 228 af 16.8.1973, s. 3. Direktivet er senest ændret ved Europa-
Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF (EFT L 181 af 20.7.2000, s. 65).
(2) EFT L 172 af 4.7.1988, s. 1. Direktivet er senest ændret ved direktiv 2000/26/
EF.
(3) EFT L 330 af 29.11.1990, s. 44.
▼B
Afdeling 5
Kompetenceisageromindividuellearbejdsaftaler
Artikel 18
1. I sager om individuelle arbejdsaftaler afgøres kompetencen efter
denne afdeling, jf. dog artikel 4 og artikel 5, nr. 5.
2. Har arbejdsgiveren ikke bopæl på en medlemsstats område, men er
indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed i enmedlemsstat, anses han i sager vedrørende driften af en sådanvirksomhed som havende bopæl på denne medlemsstats område.
Artikel 19
En arbejdsgiver, der har bopæl på en medlemsstats område, kan
sagsøges:
1) ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl, eller
2) i en anden medlemsstat:
a) ved retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører
sit arbejde, eller ved retten på det sidste sted, hvor hansædvanligvis udførte sit arbejde, eller
b) såfremt arbejdstageren ikke sædvanligvis udfører eller udførte sit
arbejde i et bestemt land, ved retten på det sted, hvor denvirksomhed, som har antaget arbejdstageren, er eller varbeliggende.
Artikel 20
1. En arbejdsgiver kan kun anlægge sag ved retterne i den
medlemsstat, på hvis område arbejdstageren har bopæl.
2. Denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modkrav ved
den ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med denneafdeling.
Artikel 21
Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:1) der er indgået, efter at tvisten er opstået, eller
2) der giver arbejdstageren ret til at anlægge sag ved andre retter end
dem, der er nævnt i denne afdeling.
Afdeling 6
Enekompetence
Artikel 22
Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:1) i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller
forpagtning af fast ejendom, retterne i den medlemsstat, på hvis
område ejendommen er beliggende.
I sager om leje- og forpagtningsaftaler vedrørende fast ejendom, der
er indgået med henblik på midlertidig privat brug for et tidsrum afhøjst seks på hinanden følgende måneder, er dog også retterne i den
medlemsstat, på hvis område sagsøgte har bopæl, kompetente, under
forudsætning af, at lejer eller forpagter er en fysisk person, og at ejerog lejer eller forpagter har bopæl på samme medlemsstats område
2) i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber og
andre juridiske personer, der har deres hjemsted på en medlemsstatsområde, eller om gyldighed af beslutninger truffet af disses organer,retterne i den pågældende medlemsstat. Ved afgørelsen af, hvor dettehjemsted er beliggende, skal retten anvende de internationalprivat-retlige regler, som gælder for den2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 10
▼B
3) i sager om gyldigheden af indførelsen i offentlige registre, retterne i
den medlemsstat, på hvis område registrene føres
4) i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker,
design samt andre lignende rettigheder, der forudsætter deponering
eller registrering, retterne i den medlemsstat, på hvis område der er
ansøgt om deponering eller registrering, eller hvor deponering ellerregistrering er foretaget eller ifølge en fællesskabsretsakt eller eninternational konvention anses for at være foretaget.
Med forbehold af den kompetence, der i henhold til konventionen om
meddelelse af europæiske patenter, undertegnet i München den 5.oktober 1973, er tillagt Den Europæiske Patentmyndighed, har
retterne i hver medlemsstat, uanset parternes bopæl, enekompetence
for så vidt angår registreringen og gyldigheden af et europæiskpatent, der er meddelt for denne medlemsstat
5) i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den medlemsstat,
på hvis område fuldbyrdelsesstedet er beliggende.
Afdeling 7
Aftaleromværneting
Artikel 23
1. Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst en af dem har bopæl på en
medlemsstats område, har aftalt, at en ret eller retterne i en medlemsstatskal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller
fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er denne ret eller
retterne i den pågældende medlemsstat kompetente. Medmindre parternehar aftalt andet, er denne ret eller disse retter enekompetente. En sådanaftale om værneting skal være indgået:
a) skriftligt eller mundtligt med skriftlig bekræftelse, eller
b) i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug, som
parterne følger i deres indbyrdes forhold, eller
c) inden for international handel, i en form, der er i overensstemmelse
med en sædvane, som parterne har eller burde have kendskab til, ogsom inden for sådan handel er almindelig kendt og regelmæssigt fulgtaf parter i aftaler af samme type inden for den pågældendehandelsbranche.
2. Med »skriftligt« sidestilles enhver elektronisk meddelelse, som
varigt dokumenterer aftalen om værneting.
3. Såfremt en sådan aftale om værneting er indgået af parter, hvoraf
ingen har bopæl på en medlemsstats område, kan retterne i de øvrigemedlemsstater ikke påkende tvisten, så længe den eller de udpegederetter ikke har erklæret sig inkompetente.
4. Den eller de retter i en medlemsstat, som har fået tillagt
kompetence i henhold til et dokument om oprettelse af en trust, har
enekompetence i sager mod en stifter af en trust,e ntrusteeeller en ved
entrustbegunstiget person, såfremt det drejer sig om forholdet mellem
disse personer eller om deres rettigheder og pligter inden for trustens
rammer.
5. Aftaler om værneting samt tilsvarende bestemmelser i et dokument
om oprettelse af en truster ugyldige, såfremt de er i modstrid med
artikel 13, 17og 21 eller udelukker kompetencen for de retter, som i
medfør af artikel 22 er enekompetente.
Artikel 24
For så vidt en ret i en medlemsstat ikke allerede er kompetent i medfør
af andre bestemmelser i denne forordning, bliver den kompetent, nårsagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse,såfremt sagsøgte giver møde for at bestride rettens kompetence, ellersåfremt en anden ret i medfør af artikel 22 er enekompetent.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 11
▼B
Afdeling 8
Prøvelseafkompetencenogafsagensantagelsetilpåkendelse
Artikel 25
En ret i en medlemsstat, for hvilken der som det væsentligste indbringes
en retstvist, der i medfør af artikel 22 henhører under en i en andenmedlemsstat beliggende rets enekompetence, skal på embeds vegneerklære sig inkompetent.
Artikel 26
1. Såfremt en person, der har bopæl på en medlemsstats område,
sagsøges ved en ret i en anden medlemsstat, men ikke giver møde,
erklærer den pågældende ret sig på embeds vegne inkompetent, hvis den
ikke er kompetent efter reglerne i denne forordning.
2. Retten udsætter sagen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft
mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen eller ettilsvarende dokument i så god tid, at han har kunnet varetage sine
interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har
været truffet.
3. Artikel 19 i Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. maj 2000
om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige doku-menter i civile og kommercielle sager(
1) anvendes i stedet for stk. 2,
såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument
skal fremsendes fra én medlemsstat til en anden i medfør af nævnte
forordning.
4. Finder forordning (EF) nr. 1348/2000 ikke anvendelse, anvendes
artikel 15 i Haagerkonventionen af 15. november 1965 om forkyndelse iudlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller
kommercielle spørgsmål, såfremt det indledende processkrift i sagen
eller et tilsvarende dokument skal fremsendes i medfør af nævntekonvention.
Afdeling 9
Litispendensogindbyrdessammenhængendekrav
Artikel 27
1. Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme
grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige
medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen
først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence erfastslået.
2. Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er
kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den
første.
Artikel 28
1. Såfremt sager vedrørende krav, som er indbyrdes sammenhæn-
gende, verserer for retter i forskellige medlemsstater, kan enhver andenret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte sagen.
2. Når de pågældende sager verserer i første instans, kan enhver
anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, ligeledes efter
anmodning fra en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at den
ret, ved hvilken sagen først er anlagt, har kompetence til at påkende depågældende krav, og dens lovgivning tillader forening heraf.
3. Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel krav,
der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 12
(1) EFT L 160 af 30.6.2000, s. 37.
▼B
dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene
blev påkendt hver for sig.
Artikel 29
Såfremt kravene henhører under flere retters enekompetence, skal
enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, erklære siginkompetent til fordel for denne ret.
Artikel 30
Ved anvendelsen af denne afdeling anses en sag for anlagt ved en ret:1) på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et
tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke
efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes
af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte, eller
2) hvis det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument
skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor
dette dokument modtages af den myndighed, der er ansvarlig forforkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt attræffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentetindleveret til retten.
Afdeling 10
Foreløbige,herundersikrende,retsmidler
Artikel 31
Der kan over for en medlemsstats retslige myndigheder anmodes om
anvendelse af sådanne foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, som erfastsat i den pågældende medlemsstats lovgivning, selv om en ret i enanden medlemsstat i medfør af denne forordning er kompetent til atpåkende sagens realitet.
KAPITEL III
ANERKENDELSEOGFULDBYRDELSE
Artikel 32
I denne forordning forstås ved »retsafgørelse« enhver afgørelse truffet af
en ret i en medlemsstat, uanset hvordan den betegnes, såsom dom,
kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder fastsættelse af sagsomkost-ninger, som foretages af en embedsmand ved retten.
Afdeling 1
Anerkendelse
Artikel 33
1. Retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de
øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en
særlig procedure.
2. Bestrides anerkendelsen, kan en berettiget part, der som det
væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter proceduren i afdeling 2og 3 få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes.
3. Gøres anerkendelsen gældende under en verserende sag ved en ret
i en medlemsstat, og har anerkendelsen betydning for afgørelsen, er
denne ret kompetent til at afgøre spørgsmålet om anerkendelse.
Artikel 34
En retsafgørelse kan ikke anerkendes:1) såfremt en anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende
retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 13
▼B
2) såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende
dokument ikke er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte i så godtid og på en sådan måde, at han har kunnet varetage sine interesser
under sagen, medmindre sagsøgte har undladt at tage skridt til at
anfægte retsafgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det
3) såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de
samme parter i den medlemsstat, som anmodningen rettes til
4) såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse, der tidligere er truffet
i en anden medlemsstat eller i et tredjeland mellem de samme parter ien tvist, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, ogdenne tidligere retsafgørelse opfylder de nødvendige betingelser forat blive anerkendt i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.
Artikel 35
1. En retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, såfremt kompe-
tencereglerne i kapitel II, afdeling 3, 4 og 6, er tilsidesat, eller derforeligger tilfælde, som omfattes af artikel 72.
2. Ved prøvelsen af de i stk. 1 nævnte kompetenceregler er den
myndighed, som anmodningen rettes til, bundet af de faktiske
omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sinkompetence.
3. Kompetencen for retterne i domsstaten kan ikke efterprøves, jf.
dog stk. 1. Den i artikel 34, nr. 1, omhandlede efterprøvelse vedrørendegrundlæggende retsprincipper kan ikke foretages i forhold til kompeten-cereglerne.
Artikel 36
Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med
hensyn til sagens realitet.
Artikel 37
1. Gøres anerkendelse af en retsafgørelse, der er truffet i en
medlemsstat, gældende ved en ret i en anden medlemsstat, kan denneudsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appeleller genoptagelse.
2. Gøres anerkendelse af en retsafgørelse, der er truffet i Irland eller
Det Forenede Kongerige, gældende ved en ret i en anden medlemsstat,
kan denne udsætte sagen, såfremt fuldbyrdelsen er udsat i domsstatenved iværksættelse af appel eller genoptagelse.
Afdeling 2
Fuldbyrdelse
Artikel 38
1. De i en medlemsstat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den
pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden medlemsstat, når de efter
anmodning fra en berettiget part er blevet erklæret for eksigible i
sidstnævnte stat.
2. I Det Forenede Kongerige kan sådanne retsafgørelser dog
fuldbyrdes i England og Wales, Skotland eller Nordirland, nårafgørelserne efter anmodning fra en berettiget part med henblik påfuldbyrdelse er blevet registreret i den pågældende del af Det ForenedeKongerige.
Artikel 39
1. Anmodningen fremsættes over for den ret eller kompetente
myndighed, der er angivet i bilag II.
2. Den stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod hvem
der anmodes om fuldbyrdelse, eller efter fuldbyrdelsesstedet.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 14
▼B
Artikel 40
1. Fremgangsmåden ved fremsættelse af anmodningen afgøres efter
lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.
2. Den, der fremsætter anmodningen, skal vælge en processuel bopæl
i retskredsen for den ret, som anmodningen er indgivet til. Såfremtlovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ikke harregler for et sådant valg af bopæl, skal den, der fremsætteranmodningen, udpege en procesfuldmægtig.
3. De dokumenter, der er nævnt i artikel 53, vedlægges anmodningen.
Artikel 41
En retsafgørelse erklæres for eksigibel, så snart de i artikel 53
omhandlede formaliteter er opfyldt, uden prøvelse efter artikel 34 og
35. Den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, kan ikke på dettetidspunkt af sagens behandling fremsætte bemærkninger.
Artikel 42
1. Den afgørelse, der træffes om anmodningen om, at en retsafgørelse
erklæres for eksigibel, skal straks og på den måde, der er foreskrevet i
lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til,
meddeles den, som har fremsat anmodningen.
2. En afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel,
forkyndes for den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse,
sammen med retsafgørelsen, hvis denne ikke allerede er blevet forkyndtfor den pågældende.
Artikel 43
1. Den afgørelse, der træffes om anmodningen om, at en retsafgørelse
erklæres for eksigibel, kan appelleres af begge parter.
2. Appel indgives til den ret, der er angivet i bilag III.3. Appellen behandles i overensstemmelse med reglerne for kontra-
diktorisk procedure.
4. Giver den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke
møde for den ret, der behandler en appel rejst af den, der har fremsatanmodningen, finder artikel 26, stk. 2-4, anvendelse, selv om den part,mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke har bopæl på enmedlemsstats område.
5. En afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, skal
appelleres inden en måned efter, at den er blevet forkyndt. Såfremt denpart, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, har bopæl på en anden
medlemsstats område end den, hvor retsafgørelsen er blevet erklæret for
eksigibel, er fristen for appel to måneder og løber fra den dag, hvorafgørelsen om eksigibilitet er blevet forkyndt for den pågældendepersonligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges på grundaf afstanden.
Artikel 44
Den afgørelse, der træffes i appelsagen, kan kun anfægtes som angivet i
bilag IV.
Artikel 45
1. Den ret, der behandler en appel i medfør af artikel 43 eller 44, kan
kun afslå at erklære en retsafgørelse for eksigibel eller ophæve enafgørelse om eksigibilitet af en af de i artikel 34 og 35 anførte grunde.
Den træffer afgørelse så hurtigt som muligt.
2. Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med
hensyn til sagens realitet.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 15
▼B
Artikel 46
1. Den ret, der behandler en appel i medfør af artikel 43 eller 44, kan
efter anmodning fra den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse,udsætte sagen, såfremt den udenlandske retsafgørelse i domsstaten er
anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse, eller såfremt fristen
herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kan retten fastsætteen frist for iværksættelse af appel eller genoptagelse.
2. Såfremt retsafgørelsen er truffet i Irland eller Det Forenede
Kongerige, anses enhver form for appel eller genoptagelse i denpågældende domsstat for et ordinært retsmiddel ved anvendelsen af stk.1.
3. Den pågældende ret kan endvidere gøre fuldbyrdelsen betinget af,
at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten.
Artikel 47
1. Når en retsafgørelse skal anerkendes efter denne forordning, er der
intet til hinder for, at den, som har fremsat anmodningen, kan bringe
foreløbige, herunder sikrende, retsmidler i anvendelse i overensstem-melse med lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen er rettettil, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet efter artikel 41.
2. Den afgørelse, hvorved en retsafgørelse erklæres for eksigibel,
giver hjemmel til at anvende sikrende retsmidler.
3. Så længe den i artikel 43, stk. 5, fastsatte frist for appel af
afgørelsen om eksigibilitet ikke er udløbet, og så længe der ikke er
truffet afgørelse i appelsagen, er sikrende retsmidler det eneste mulige
retsskridt over for aktiver, der tilhører den part, mod hvem der anmodesom fuldbyrdelse.
Artikel 48
1. Såfremt der ved den udenlandske retsafgørelse er taget stilling til
flere krav, og ikke alle krav kan erklæres for eksigible, skal retten ellerden kompetente myndighed erklære et eller flere af dem for eksigible.
2. Den, som fremsætter en anmodning om, at en retsafgørelse
erklæres for eksigibel, kan anmode om kun at få dele af retsafgørelsenerklæret for eksigible.
Artikel 49
Udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er
kun eksigible i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, såfremtbødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten.
Artikel 50
Har den, som fremsætter anmodningen, i domsstaten helt eller delvis
haft fri proces eller været fritaget for gebyrer og omkostninger, skal den
pågældende under den i denne afdeling fastlagte procedure have meddelt
fri proces eller fritagelse for gebyrer og sagsomkostninger i videstmuligt omfang efter lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningenrettes til.
Artikel 51
Det kan ikke pålægges den part, som i en medlemsstat anmoder om
fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, atstille sikkerhed eller depositum af nogen art med den begrundelse, at haner udlænding eller ikke har bopæl eller opholdssted i det pågældende
land.
Artikel 52
Ingen form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens
værdi, må i forbindelse med behandlingen af en anmodning om, at en2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 16
▼B
retsafgørelse erklæres for eksigibel, opkræves i den medlemsstat, som
anmodningen rettes til.
Afdeling 3
Fællesbestemmelser
Artikel 53
1. Den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller anmoder
om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, skal fremlægge en genpart
af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til
godtgørelse af dens ægthed.
2. Den part, der anmoder om, at en retsafgørelse erklæres for
eksigibel, skal endvidere fremlægge den attest, der er omhandlet i artikel54, jf. dog artikel 55.
Artikel 54
Retten eller den kompetente myndighed i domsstaten udsteder efter
anmodning fra en berettiget part en attest, der udfærdiges på formularen
i bilag V.
Artikel 55
1. Såfremt den i artikel 54 omhandlede attest ikke fremlægges, kan
retten eller den kompetente myndighed fastsætte en frist for denstilvejebringelse eller anerkende et tilsvarende dokument eller, såfremt
den anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådan
fremlæggelse.
2. Såfremt retten eller den kompetente myndighed kræver det, skal
der foretages en oversættelse af dokumenterne. Oversættelsen skalbekræftes af en person, der er bemyndiget hertil i en af medlemsstaterne.
Artikel 56
Der kræves ingen legalisering eller opfyldelse af tilsvarende formalitet
med hensyn til de i artikel 53 og artikel 55, stk. 2, nævnte dokumenter
eller eventuelle procesfuldmagter.
KAPITEL IV
OFFICIELTBEKRÆFTEDEDOKUMENTEROGRETSFORLIG
Artikel 57
1. Officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en
medlemsstat, skal efter anmodning erklæres for eksigible i en anden
medlemsstat i overensstemmelse med den i artikel 38 og følgende
fastsatte procedure. Den ret, der behandler en appel i medfør af artikel43 eller 44, kan kun afslå at erklære et officielt bekræftet dokument foreksigibelt eller ophæve en afgørelse om eksigibilitet, såfremt enfuldbyrdelse af det officielt bekræftede dokument åbenbart vil stride
mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmod-
ningen rettes til.
2. Som officielt bekræftede dokumenter efter stk. 1 betragtes
ligeledes aftaler om underholdspligt, som er indgået over for enadministrativ myndighed, eller som er bekræftet af en sådan myndighed.
3. Det fremlagte dokument skal med hensyn til godtgørelse af dets
ægthed opfylde de betingelser, der stilles i den medlemsstat, hvordokumentet er udstedt.
4. Kapitel III, afdeling 3, finder tilsvarende anvendelse. Den
kompetente myndighed i en medlemsstat, hvor et officielt bekræftetdokument er blevet udstedt, udsteder efter anmodning fra en berettigetpart en attest, der udfærdiges på formularen i bilag VI.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 17
▼B
Artikel 58
Forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i
den medlemsstat, hvor de er indgået, kan fuldbyrdes i den medlemsstat,
som anmodningen rettes til, på samme betingelser som officieltbekræftede dokumenter. Retten eller den kompetente myndighed i enmedlemsstat, hvor et retsforlig er blevet indgået, udsteder efteranmodning fra en berettiget part en attest, der udfærdiges på formularen
i bilag V.
KAPITEL V
ALMINDELIGEBESTEMMELSER
Artikel 59
1. Ved afgørelsen af, om en part har bopæl på den medlemsstats
område, hvor sagen er anlagt, skal retten anvende denne stats internelovgivning.
2. Har en part ikke bopæl på den medlemsstats område, hvor sagen er
anlagt, skal retten ved afgørelsen af, om parten har bopæl på en andenmedlemsstats område, anvende denne anden medlemsstats lovgivning.
Artikel 60
1. Selskaber og andre juridiske personer har ved anvendelsen af
denne forordning bopæl det sted, hvor de har:
a) deres vedtægtsmæssige hjemsted, eller
b) deres hovedkontor, eller
c) deres hovedvirksomhed.
2. For Det Forenede Kongeriges og Irlands vedkommende forstås ved
»vedtægtsmæssigt hjemsted« »registered office« eller, hvis et sådant
ikke findes nogen steder, »place of incorporation« eller, hvis et sådant
ikke findes nogen steder, det sted, i henhold til hvis lovgivningsammenslutningen er oprettet.
3. Ved afgørelsen af, om en trusthar bopæl på den medlemsstats
område, hvor sagen er anlagt, skal retten anvende de internationalpri-vatretlige regler, som gælder for den.
Artikel 61
Med forbehold af mere gunstige nationale bestemmelser kan personer,
der har bopæl på en medlemsstats område, og mod hvem der indledesretsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse, ved retter kompetente istraffesager i en anden medlemsstat, hvor de pågældende ikke erstatsborgere, selv når de ikke personligt giver møde, til at varetage deresforsvar vælge personer, der er beføjede hertil. Den ret, der behandler
sagen, kan dog bestemme, at den pågældende skal give møde personligt;
har personligt fremmøde ikke fundet sted, kan de øvrige medlemsstaterafslå at anerkende eller fuldbyrde den afgørelse, der er truffet medhensyn til et borgerligt krav, uden at den pågældende har haft mulighedfor at varetage sine interesser under sagen.
Artikel 62
I Sverige omfatter udtrykket »ret« i forbindelse med hurtig retsforfølg-
ning i sager om pengekrav ( »betalningsföreläggande« ) og visse andre
krav (»handräckning« ) også det svenske fogedvæsen ( »kronofogdemyn-
dighet«).
Artikel 63
1. En person, der har bopæl på Luxembourgs område, og som i
medfør af artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden medlemsstat,kan gøre indsigelse mod den pågældende rets kompetence, når detendelige sted for levering af varen eller tjenesteydelsen er beliggende iLuxembourg.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 18
▼B
2. Når det endelige sted for levering af varen eller tjenesteydelsen er
beliggende i Luxembourg, jf. stk. 1, skal enhver aftale om værneting forat være gyldig være indgået skriftligt eller mundtligt med skriftlig
bekræftelse som fastsat i artikel 23, stk. 1, litra a).
3. Denne artikel finder ikke anvendelse på aftaler om finansielle
tjenesteydelser.
4. Denne artikel finder anvendelse i seks år regnet fra denne
forordnings ikrafttræden.
Artikel 64
1. I tvister mellem en skibsfører og et besætningsmedlem på et
søgående skib, der er indregistreret i Grækenland eller Portugal, om hyreeller andre forhyringsvilkår, skal retterne i en medlemsstat undersøge,om den diplomatiske eller konsulære repræsentant, som skibet henhører
under, er blevet underrettet om tvisten. De kan påkende sagen, så snart
denne repræsentant er blevet underrettet.
2. Denne artikel finder anvendelse i seks år regnet fra denne
forordnings ikrafttræden.
Artikel 65
1. Den i artikel 6, nr. 2, og artikel 11 fastsatte kompetence for krav
mod tredjemand kan ikke gøres gældende i Tyskland og Østrig. Enhver,
der har bopæl på en anden medlemsstats område, kan sagsøges:
a) ved retterne i Tyskland i henhold til civilproceslovens §§ 68, 72, 73
og 74 (Zivilprozessordnung ) vedrørende procesunderretning
b) ved retterne i Østrig i henhold til civilproceslovens § 21
(Zivilprozessordnung ) vedrørende procesunderretning.
2. De retsafgørelser, der træffes i andre medlemsstater i medfør af
artikel 6, nr. 2, og artikel 11, anerkendes og fuldbyrdes i Tyskland ogØstrig i overensstemmelse med kapitel III. De retsvirkninger, som
retsafgørelser truffet i disse medlemsstater har over for tredjemand i
henhold til de i stk. 1 nævnte bestemmelser, anerkendes ligeledes i deandre medlemsstater.
KAPITEL VI
OVERGANGSBESTEMMELSER
Artikel 66
1. Denne forordning finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt,
og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt efter forordningens
ikrafttræden.
2. I forbindelse med retssager, der er anlagt i domsstaten før denne
forordnings ikrafttræden, skal retsafgørelser, som er truffet efterforordningens ikrafttræden, dog anerkendes og fuldbyrdes i overens-
stemmelse med kapitel III:
a) såfremt retssagen i domsstaten er anlagt efter Bruxelles-konventio-
nens eller Lugano-konventionens ikrafttræden i både domsstaten og
den medlemsstat, som anmodningen er rettet til
b) i alle andre tilfælde, såfremt de anvendte kompetenceregler er i
overensstemmelse med de regler, der er fastsat i kapitel II eller i en
konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellemdomsstaten og den medlemsstat, som anmodningen er rettet til.
KAPITEL VII
FORHOLDETTILANDREINSTRUMENTER
Artikel 67
Denne forordning udelukker ikke anvendelsen af bestemmelser, som på
særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 19
▼B
anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, og som er indeholdt i
fællesskabsretsakter eller i de harmoniserede nationale lovgivninger tilgennemførelse af disse retsakter.
Artikel 68
1. I forholdet mellem medlemsstaterne træder denne forordning i
stedet for Bruxelles-konventionen, dog ikke for så vidt angår de af
medlemsstaternes territorier, som er omfattet af Bruxelles-konventio-
nens geografiske anvendelsesområde, og som ikke er omfattet af denneforordning i medfør af traktatens artikel 299.
2. I den udstrækning denne forordning i forholdet mellem medlems-
staterne træder i stedet for Bruxelles-konventionen, skal henvisninger tilBruxelles-konventionen forstås som henvisninger til denne forordning.
Artikel 69
I forholdet mellem medlemsstaterne træder denne forordning i stedet for
nedennævnte konventioner og nedennævnte traktat, jf. dog artikel 66,stk. 2, og artikel 70:
— konventionen mellem Belgien og Frankrig om retternes kompetence
samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgifts-kendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Parisden 8. juli 1899
— konventionen mellem Belgien og Nederlandene om retternes stedlige
kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse afretsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede doku-
menter, undertegnet i Bruxelles den 28. marts 1925
— konventionen mellem Frankrig og Italien om fuldbyrdelse af domme
i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 3. juni 1930
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Frankrig om
gensidig fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager, med
dertil hørende protokol, undertegnet i Paris den 18. januar 1934
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Belgien om
gensidig fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager, med
dertil hørende protokol, undertegnet i Bruxelles den 2. maj 1934
— konventionen mellem Tyskland og Italien om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager,undertegnet i Rom den 9. marts 1936
— konventionen mellem Belgien og Østrig om gensidig anerkendelse
og fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumentervedrørende underholdsforpligtelser, undertegnet i Wien den 25.oktober 1957
— konventionen mellem Tyskland og Belgien om gensidig anerken-
delse og fuldbyrdelse i civile og kommercielle sager afretsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede doku-menter, undertegnet i Bonn den 30. juni 1958
— konventionen mellem Nederlandene og Italien om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager,
undertegnet i Rom den 17. april 1959
— konventionen mellem Tyskland og Østrig om gensidig anerkendelse
og fuldbyrdelse af retsafgørelser, retsforlig og officielt bekræftede
dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i
Wien den 6. juni 1959
— konventionen mellem Belgien og Østrig om gensidig anerkendelse
og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt
bekræftede dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager,undertegnet i Wien den 16. juni 1959
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Forbundsrepu-
blikken Tyskland om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse afdomme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Bonn den 14.juli 19602001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 20
▼C1
▼B
▼C1
▼C1
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Østrig om
gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerligesager, herunder handelssager, undertegnet i Wien den 14. juli 1961,
og protokollen om ændring af denne konvention, undertegnet i
London den 6. marts 1970
— konventionen mellem Grækenland og Tyskland om gensidig
anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, retsforlig og officielt
bekræftede dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager,
undertegnet i Athen den 4. november 1961
— konventionen mellem Belgien og Italien om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile
og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 6. april 1962
— konventionen mellem Nederlandene og Tyskland om gensidig
anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible
dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Haag den
30. august 1962
— konventionen mellem Nederlandene og Østrig om gensidig aner-
kendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede
dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet iHaag den 6. februar 1963
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Italien om
gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i civile og
kommercielle sager, undertegnet i Rom den 7. februar 1964, medændringsprotokol, undertegnet i Rom den 14. juli 1970
— konventionen mellem Frankrig og Østrig om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter i
borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Wien den 15.
juli 1966
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Nederlandene om
gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i civile sager,
undertegnet i Haag den 17. november 1967
— konventionen mellem Spanien og Frankrig om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser og voldgiftskendelser i civile ogkommercielle sager, undertegnet i Paris den 28. maj 1969
— konventionen mellem Luxembourg og Østrig om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter iborgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Luxembourg
den 29. juli 1971
— konventionen mellem Italien og Østrig om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handels-sager, samt af retsforlig og notarialiter bekræftede dokumenter,
undertegnet i Rom den 16. november 1971
— konventionen mellem Spanien og Italien om retshjælp og anerken-
delse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle
sager, undertegnet i Madrid den 22. maj 1973
— konventionen mellem Finland, Island, Norge, Sverige og Danmark
om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser om privatretlige krav,undertegnet i København den 11. oktober 1977
— konventionen mellem Østrig og Sverige om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile sager, undertegnet i Stockholmden 16. september 1982
— konventionen mellem Spanien og Tyskland om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser, retsforlig og eksigible officieltbekræftede dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegneti Bonn den 14. november 1983
— konventionen mellem Østrig og Spanien om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser, retsforlig og eksigible officieltbekræftede dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager,undertegnet i Wien den 17. februar 19842001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 21
▼B
▼C1
▼B
▼C1
▼B
▼B
— konventionen mellem Finland og Østrig om anerkendelse og
fuldbyrdelse af afgørelser i borgerlige sager, undertegnet i Wienden 17. november 1986, og
— traktaten mellem Belgien, Nederlandene og Luxembourg om
retternes kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuld-
byrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede
dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 24. november 1961, for såvidt den er i kraft.
Artikel 70
1. De konventioner og den traktat, der er nævnt i artikel 69, bevarer
deres gyldighed på de områder, hvor denne forordning ikke finderanvendelse.
2. De bevarer ligeledes deres gyldighed for så vidt angår retsafgø-
relser, der er truffet, og officielt bekræftede dokumenter, der er udstedtfør denne forordnings ikrafttræden.
Artikel 71
1. Denne forordning berører ikke konventioner, hvori medlemssta-
terne er parter, og som på særlige områder fastsætter regler for retterneskompetence samt for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsafgørelser.
2. Med henblik på at sikre en ensartet fortolkning anvendes stk. 1 på
følgende måde:
a) denne forordning er ikke til hinder for, at en ret i en medlemsstat, der
er part i en konvention vedrørende et særligt område, kan anse sig forkompetent i medfør af den pågældende konvention, også selv omsagsøgte har bopæl på en medlemsstats område, der ikke er part i denpågældende konvention. Den ret, ved hvilken sagen er anlagt,anvender under alle omstændigheder artikel 26
b) retsafgørelser, der i en medlemsstat er truffet af en ret, som har anset
sig for kompetent i medfør af en konvention vedrørende et særligtområde, anerkendes og fuldbyrdes i de øvrige medlemsstater ioverensstemmelse med denne forordning.
Såfremt både domsstaten og den medlemsstat, som anmodningen
rettes til, er parter i en konvention vedrørende et særligt område, somfastsætter betingelser for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgø-relser, anvendes disse betingelser. Under alle omstændigheder kan debestemmelser i denne forordning, der vedrører proceduren for
anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, finde anvendelse.
Artikel 72
Denne forordning berører ikke aftaler, hvorved medlemsstaterne før
denne forordnings ikrafttræden i medfør af artikel 59 i Bruxelles-
konventionen har forpligtet sig til ikke at anerkende retsafgørelser,navnlig retsafgørelser, som er truffet i en anden stat, der erkontraherende part i Bruxelles-konventionen, mod en sagsøgt, der harbopæl eller sædvanligt opholdssted på et tredjelands område, såfremtretsafgørelsen i et tilfælde omhandlet i artikel 4 i Bruxelles-
konventionen kun har kunnet støttes på en af de kompetenceregler,
der er anført i artikel 3, stk. 2, i Bruxelles-konventionen.
KAPITEL VIII
AFSLUTTENDEBESTEMMELSER
Artikel 73
Senest fem år efter denne forordnings ikrafttræden forelægger Kommis-
sionen Europa-Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og SocialeUdvalg en rapport om anvendelsen af forordningen. Rapporten ledsagesom nødvendigt af forslag med henblik på tilpasning af forordningen.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 22
▼B
Artikel 74
1. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen tekster, der indebærer
ændring af listerne i bilag I-IV. Kommissionen ændrer de berørte bilag i
overensstemmelse hermed.
2. Ajourføring eller tekniske ændringer af formularerne i bilag V og
VI vedtages efter rådgivningsproceduren i artikel 75, stk. 2.
Artikel 75
1. Kommissionen bistås af et udvalg.2. Når der henvises til dette stykke, finder artikel 3 og 7i afgørelse
1999/468/EF anvendelse.
3. Udvalget vedtager sin forretningsorden.
Artikel 76
Denne forordning træder i kraft den 1. marts 2002.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i
medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaten om oprettelse af Det
Europæiske Fællesskab.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 23
▼B
BILAG I
Denationalekompetenceregler,dereromhandletiartikel3,stk.2,ogartikel
4,stk.2
De nationale kompetenceregler, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, og artikel 4,
stk. 2, er:
— i Belgien: artikel 15 i borgerlig lovbog ( Code civil /Burgerlijk Wetboek )o g
artikel 638 i retsplejeloven ( Code judiciaire /Gerechtelijk Wetboek )
— i Tyskland: § 23 i civilprocesloven ( Zivilprozessordnung )
— i Grækenland: artikel 40 i civilprocesloven ( Κώδικας Πολιτικής ∆ικονοµίας )
— i Frankrig: artikel 14 og 15 i borgerlig lovbog ( Code civil )
— i Irland: bestemmelserne om kompetence i medfør af en stævning forkyndt for
den sagsøgte, der midlertidigt opholder sig i Irland
— i Italien: artikel 3 og 4 i lov nr. 218 af 31. maj 1995— i Luxembourg: artikel 14 og 15 i borgerlig lovbog ( Code civil )
— i Nederlandene: artikel 126, stk. 3, og artikel 127i civilprocesloven ( Wetboek
van Burgerlijke Rechtsvordering )
— i Østrig: § 99 i loven om retternes kompetence ( Jurisdiktionsnorm )
— i Portugal: artikel 65 og 65A i civilprocesloven ( Código de Processo Civil )o g
artikel 11 i procesloven om arbejdsforhold ( Código de Processo de Trabalho )
— i Finland: kapitel 10, § 1, stk. 1, andet, tredje og fjerde punktum, i
retsplejeloven ( oikeudenkäymiskaari /rättegångsbalken )
— i Sverige: kapitel 10, § 3, stk. 1, første punktum, i retsplejeloven
(rättegångsbalken )
— i Det Forenede Kongerige: bestemmelserne om kompetence i medfør af:
a) en stævning forkyndt for den sagsøgte, der midlertidigt opholder sig i Det
Forenede Kongerige
b) sagsøgtes besiddelse af gods i Det Forenede Kongerige, eller
c) sagsøgers udlæg eller arrest i gods, der befinder sig i Det Forenede
Kongerige.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 24
▼B
BILAG II
De retter eller kompetente myndigheder, over for hvilke de i artikel 39
omhandlede anmodninger skal fremsættes, er:
— i Belgien, » tribunal de première instance «/»rechtbank van eerste aanleg «/
»erstinstanzliches Gericht «
— i Tyskland, formanden for et » Kammer des Landgerichts «
— i Grækenland, » Μονοµελές Πρωτοδικείο «
— i Spanien, » Juzgado de Primera Instancia «
— i Frankrig, præsidenten for » tribunal de grande instance «
— i Irland, » High Court «
— i Italien, » corte d'appello «
— i Luxembourg, præsidenten for » tribunal d'arrondissement «
— i Nederlandene, præsidenten for » arrondissementsrechtbank «
— i Østrig, » Bezirksgericht «
— i Portugal, » Tribunal de Comarca «
— i Finland, » käräjäoikeus /tingsrätten «
— i Sverige, » Svea hovrätt «
— i Det Forenede Kongerige:
a) i England og Wales, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en
retsafgørelse om underholdspligt, » Magistrates' Court « ved fremsendelse
gennem » Secretary of State «
b) i Skotland, » Court of Session « eller, i tilfælde af en retsafgørelse om
underholdspligt, » Sheriff Court « ved fremsendelse gennem » Secretary of
State«
c) i Nordirland, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en retsafgørelse
om underholdspligt, » Magistrates' Court « ved fremsendelse gennem
»Secretary of State «
d) i Gibraltar, » Supreme Court of Gibraltar « eller, i tilfælde af en
retsafgørelse om underholdspligt, » Magistrates' Court « ved fremsendelse
gennem » Attorney General of Gibraltar «.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 25
▼B
BILAG III
De retter i medlemsstaterne, til hvilke der kan indgives appel efter artikel 43, stk.
2, er:
— i Belgien
a) »tribunal de première instance «/»rechtbank van eerste aanleg «/»erstin-
stanzliches Gericht «, hvis afgørelsen appelleres af den part, mod hvem der
anmodes om fuldbyrdelse
b) »cour d'appel «/»hof van beroep «, hvis afgørelsen appelleres af den, der
har fremsat anmodningen
— i Tyskland, » Oberlandesgericht «
— i Grækenland, » Εφετείο«
— i Spanien, » Audiencia Provincial «
— i Frankrig, » Cour d'appel «
— i Irland, » High Court «
— i Italien, » corte d'appello «
— i Luxembourg, » Cour supérieure de justice « som appelinstans i civilretlige
sager
— i Nederlandene,
a) »arrondissementsrechtbank «, hvis afgørelsen appelleres af den part, mod
hvem der anmodes om fuldbyrdelse
b) »gerechtshof «, hvis afgørelsen appelleres af den, der har fremsat
anmodningen
— i Østrig, » Bezirksgericht «
— i Portugal, » Tribunal de Relação «
— i Finland, » hovioikeus «/»hovrätt«
— i Sverige, » Svea hovrätt «
— i Det Forenede Kongerige:
a) i England og Wales, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en
retsafgørelse om underholdspligt, » Magistrates' Court «
b) i Skotland, » Court of Session « eller, i tilfælde af en retsafgørelse om
underholdspligt, » Sheriff Court «
c) i Nordirland, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en retsafgørelse
om underholdspligt, » Magistrates' Court «
d) i Gibraltar, » Supreme Court of Gibraltar « eller, i tilfælde af en
retsafgørelse om underholdspligt, » Magistrates' Court «.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 26
▼B
BILAG IV
Afgørelser i appelsager kan i henhold til artikel 44 anfægtes:
— i Belgien, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien, Luxembourg og Neder-
landene: ved kassationsappel
— i Tyskland: ved » Rechtsbeschwerde «
— i Irland, ved appel vedrørende et retligt spørgsmål til » Supreme Court «
— i Østrig: ved » Revisionsrekurs «
— i Portugal: ved appel vedrørende et retligt spørgsmål— i Finland: ved appel til » Korkein oikeus /Högsta domstolen «
— i Sverige: ved appel til » Högsta domstolen «
— i Det Forenede Kongerige, ved én enkelt appel vedrørende et retligt
spørgsmål.2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 27
▼B
BILAG V
2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 28
▼B
BILAG VI
2001R0044 — DA — 01.03.2002 — 000.001 — 29