2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 1
Dette dokument er et dokumentationsredskab, og institutionerne påtager sig intet ansvar herfor
►B RÅDETS FORORDNING (EF) Nr. 44/2001
af 22. december 2000
om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og
handelsretlige område
(EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1)
Ændret ved:
Tidende
nr. side dato
►M1Kommissionens forordning (EF) nr. 1496/2002 af 21. august 2002 L 225 13 22.8.2002
Berigtiget ved:
►C1Berigtigelse, EFT L 307 af 24.11.2001, s. 28 (44/2001)
▼B
RÅDETS FORORDNING (EF) Nr. 44/2001
af 22. december 2000
om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af
retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område
RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —
under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fælles-skab, særlig artikel 61, litra c), og artikel 67, stk. 1,
under henvisning til forslag fra Kommissionen(
1),
under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet(2),
under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale
Udvalg(3), og
ud fra følgende betragtninger:
(1)Fællesskabet har sat sig som mål at bevare og udbygge et
område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fribevægelighed for personer. Med henblikpå gradvis at indføreet sådant område bør Fællesskabet bl.a. vedtage de foranstalt-ninger vedrørende samarbejde om civilretlige spørgsmål, der ernødvendige for det indre markeds funktion.
(2)Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompe-tence og for anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmendefor det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt atvedtage bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes
kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og
forenkle formaliteterne med henblik på en hurtig og enkel aner-kendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet imedlemsstater, der er bundet af denne forordning.
(3)Dette område falder ind under samarbejdet om civilretligespørgsmål efter traktatens artikel 65.
(4)Denne forordning er i overensstemmelse med subsidiaritetsprin-cippet og proportionalitetsprincippet som fastsat i traktatens
artikel 5. Dens mål kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af
medlemsstaterne og kan derfor bedre gennemføres på fælles-skabsplan. Den begrænser sig til det nødvendige minimum forat nå disse mål og går ikke ud over, hvad der er nødvendigtherfor.
(5)Medlemsstaterne indgikden 27. september 1968 på grundlag aftraktatens artikel 293, fjerde led, Bruxelles-konventionen omretternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser iborgerlige sager, herunder handelssager, senere ændret vedkonventionerne om nye medlemsstaters tiltrædelse af denne
konvention (i det følgende benævnt »Bruxelles-konventi-
onen«)(
4). Den 16. september 1988 indgikmedlemsstaterne og
EFTA-staterne Lugano-konventionen om retternes kompetenceog om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunderhandelssager, som er en parallelkonvention til Bruxelles-konven-tionen af 1968. Disse to konventioner har været genstand for en
revision, og Rådet har godkendt indholdet af den reviderede
tekst. Kontinuiteten i forhold til de resultater, der blev opnåetved denne revision, bør sikres.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 2
(1) EFT C 376 af 28.12.1999, s. 1.
(2) Udtalelse afgivet den 21.9.2000 (endnu ikke offentliggjort i EFT).
(3) EFT C 117 af 26.4.2000, s. 6.
(4) EFT L 299 af 31.12.1972, s. 32 (danskudgave i EFT L 304 af 30.10.1978,
s. 17).EFT L 304 af 30.10.1978, s. 1.
EFT L 388 af 31.12.1982, s. 1.
EFT L 285 af 3.10.1989, s. 1.
EFT C 15 af 15.1.1997, s. 1.
Se konsolideret udgave i EFT C 27 af 26.1.1998, s. 1.
▼B
(6)For at virkeliggøre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser
på det civil- og handelsretlige område er det nødvendigt og
hensigtsmæssigt, at reglerne for retternes kompetence og foranerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser fastlægges i enbindende og umiddelbart gældende fællesskabsretsakt.
(7)Denne forordnings materielle anvendelsesområde skal omfattealle de vigtigste spørgsmål på det civil- og handelsretligeområde, bortset fra visse velafgrænsede delområder.
(8)Sager, der er omfattet af denne forordning, skal have en tilknyt-ning til de medlemsstaters område, der er bundet af denne
forordning. De fælles regler for retternes kompetence bør derfor
principielt anvendes, når sagsøgte har bopæl på en af dissemedlemsstaters område.
(9)En sagsøgt, der ikke har bopæl på en medlemsstats område, ersom hovedregel underlagt de nationale kompetenceregler, dergælder på den medlemsstats område, hvor sagen er anlagt, ogen sagsøgt med bopæl på en medlemsstats område, der ikke er
bundet af denne forordning, skal fortsat være underlagt
Bruxelles-konventionens regler.
(10)Med henblikpå den frie bevægelighed for retsafgørelser sk alretsafgørelser truffet i en medlemsstat, der er bundet af denneforordning, anerkendes og fuldbyrdes i en anden medlemsstat,der er bundet af denne forordning, selv når domsskyldneren harbopæl på et tredjelands område.
(11)Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsige-lighed og være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle
kriterium, og dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres
gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor detpå grund af sagens genstand eller af hensyn til parternes aftale-frihed er berettiget at lægge et andet tilknytningsmoment tilgrund. For at gøre de fælles regler mere gennemsigtige og
undgå kompetencekonflikter bør juridiske personers bopæl defi-
neres selvstændigt.
(12)Som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres medalternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til enbestemt ret eller på hensynet til god retspleje.
(13)For forsikringsaftaler, forbrugeraftaler og arbejdsaftaler er detønskeligt at beskytte den svage part ved hjælp af kompetence-regler, der er gunstigere for denne parts interesser end dealmindelige kompetenceregler.
(14)Friheden til at indgå aftaler om værneting for parter i andreaftaler end forsikrings-, forbruger- og arbejdsaftaler, hvor en
sådan aftalefrihed bør være begrænset, skal respekteres, dog
med forbehold af de bestemmelser om enekompetence, der erfastsat i denne forordning.
(15)Af hensyn til en harmoniskretspleje er det nødvendigt atmindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå,at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlems-stater. Der bør være en klar, effektiv mekanisme til at afgøre
tilfælde af litispendens og indbyrdes sammenhængende krav og
til at afhjælpe problemer som følge af forskellene mellem deenkelte medlemsstaters lovgivning med hensyn til, på hvilkettidspunkt en sag anses for anlagt. Med henblik på anvendelsenaf denne forordning bør dette tidspunkt defineres selvstændigt.
(16)Den gensidige tillid til retsplejen inden for Fællesskabet gør detberettiget, at retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, auto-
matisk anerkendes, uden at der stilles krav om en særlig
procedure, medmindre anerkendelsen bestrides.
(17)Denne samme gensidige tillid gør det også berettiget at opereremed en effektiv og hurtig procedure for at erklære en retsafgø-relse, der er truffet i én medlemsstat, for eksigibel i en andenmedlemsstat. Med henblikherpå bør en retsafgørelse erk læresfor eksigibel næsten automatisk efter en simpel formel kontrol2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 3
▼B
af de forelagte dokumenter, uden at retten på embeds vegne bør
kunne påberåbe sig en af de i denne forordning anførte grunde tilikke at lade en retsafgørelse fuldbyrde.
(18)For at en sagsøgt skal kunne varetage sine interesser, bør han
dog kunne appellere en afgørelse, der erklærer en retsafgørelse
for eksigibel, ved en kontradiktorisk procedure, hvis han mener,at der foreligger en grund til ikke at fuldbyrde retsafgørelsen.Tilsvarende bør den, der har anmodet om at få en retsafgørelseerklæret for eksigibel, kunne appellere en afgørelse, der afslår
eksigibilitet.
(19)Kontinuiteten mellem Bruxelles-konventionen og denne forord-ning bør sikres, og i den forbindelse bør der fastsættes
overgangsbestemmelser. Samme kontinuitet bør gælde medhensyn til De Europæiske Fællesskabers Domstols fortolkningaf Bruxelles-konventionen, og endvidere bør protokollen af1971(
1) fortsat finde anvendelse på sager, der allerede er anlagt
ved denne forordnings ikrafttræden.
(20)Det Forenede Kongerige og Irland har i medfør af artikel 3 iprotokollen om Det Forenede Kongeriges og Irlands stilling, der
er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union ogtraktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, meddelt,at de ønsker at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af denneforordning.
(21)Danmark deltager i henhold til artikel 1 og 2 i protokollen omDanmarks stilling, der er knyttet som bilag til traktaten om Den
Europæiske Union og traktaten om oprettelse af Det Europæiske
Fællesskab, ikke i vedtagelsen af denne forordning, og forord-ningen er derfor ikke bindende for og finder ikke anvendelse iDanmark.
(22)Da Bruxelles-konventionen gælder i forholdet mellem Danmarkog de medlemsstater, der er bundet af denne forordning, finder
Bruxelles-konventionen og protokollen af 1971 fortsat anven-
delse mellem Danmarkog de medlemsstater, der er bundet afdenne forordning.
(23)Bruxelles-konventionen bør tillige fortsat finde anvendelse for såvidt angår de af medlemsstaternes territorier, som er omfattet afBruxelles-konventionens geografiske anvendelsesområde, ogsom ikke er omfattet af denne forordning i medfør af traktatens
artikel 299.
(24)Af konsekvenshensyn bør det tilsvarende fastsættes, at denneforordning ikke berører de regler for retternes kompetence og
for anerkendelse af retsafgørelser, der er fastlagt i særlige fælles-skabsretsakter.
(25)For at respektere medlemsstaternes internationale forpligtelserbør denne forordning ikke berøre de konventioner vedrørendesærlige områder, som medlemsstaterne er parter i.
(26)Der bør i denne forordnings grundlæggende regler være en visfleksibilitet for at tage hensyn til særlige procesregler i visse
medlemsstater. Med henblikherpå bør nogle af bestemmelserne
i den protokol, der er knyttet som bilag til Bruxelles-konventi-onen, indarbejdes i denne forordning.
(27)For at sikre en harmonisk overgang på visse områder, som eromfattet af særlige bestemmelser i den protokol, der er knyttetsom bilag til Bruxelles-konventionen, bør der i denne forordningfastsættes bestemmelser, hvorved der i en overgangsperiode2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 4
(1) EFT L 204 af 2.8.1975, s. 28 (danskudgave i EFT L 304 af 30.10.1978, s.
31).EFT L 304 af 30.10.1978, s. 1.
EFT L 388 af 31.12.1982, s. 1.
EFT L 285 af 3.10.1989, s. 1.
EFT C 15 af 15.1.1997, s. 1.
Se konsolideret udgave i EFT C 27 af 26.1.1998, s. 28.
▼B
tages hensyn til de særlige forhold, der gør sig gældende i visse
medlemsstater.
(28)Kommissionen bør senest fem år efter denne forordnings ikraft-træden forelægge en rapport om forordningens anvendelse og omnødvendigt foreslå tilpasninger.
(29)Kommissionen bør ændre bilag I-IV vedrørende nationalekompetenceregler, retter og kompetente myndigheder samtappelmuligheder på grundlag af ændringer fremsendt af denberørte medlemsstat. Ændringer af bilag V og VI bør vedtages ioverensstemmelse med Rådets afgørelse 1999/468/EF af 28. juni
1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de
gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen(
1)—
UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:
KAPITEL I
ANVENDELSESOMRÅDE
Artikel 1
1. Denne forordning finder anvendelse på det civil- og handelsret-
lige område, uanset domsmyndighedens art. Den omfatter isærdeleshed ikke spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative
anliggender.
2. Denne forordning finder ikke anvendelse på:
a) fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne,
formueforholdet mellem ægtefæller samt arv efter loven eller testa-mente
b) konkurs, akkord og andre lignende ordninger
c) social sikring
d) voldgift.
3. I denne forordning forstås ved »medlemsstat« alle medlemsstater
med undtagelse af Danmark.
KAPITEL II
KOMPETENCE
Afdeling 1
Almindelige bestemmelser
Artikel 2
1. Med forbehold af bestemmelserne i denne forordning skal
personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nati-
onalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.
2. Personer, som ikke er statsborgere i den medlemsstat, på hvis
område de har bopæl, er undergivet de kompetenceregler, der gælderfor landets egne statsborgere.
Artikel 3
1. Personer, der har bopæl på en medlemsstats område, kan kun
sagsøges ved retterne i en anden medlemsstat i medfør af de regler,der er fastsat i afdeling 2-7.
2. I særdeleshed kan de nationale kompetenceregler, der er angivet i
bilag I, ikke gøres gældende imod dem.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 5
(1) EFT L 184 af 17.7.1999, s. 23.
▼B
Artikel 4
1. Har en sagsøgt ikke bopæl på en medlemsstats område, afgøres
retternes kompetence i hver enkelt medlemsstat efter medlemsstatensegen lovgivning, jf. dog artikel 22 og 23.
2. Over for en person, der ikke har bopæl på en medlemsstats
område, kan enhver, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset
sin nationalitet, i lighed med medlemsstatens egne statsborgere
påberåbe sig de kompetenceregler, som gælder dér, herunder navnligde regler, der er angivet i bilag I.
Afdeling 2
Specielle kompetenceregler
Artikel 5
En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i
en anden medlemsstat
1) a) i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den
forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal
opfyldes
b) ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er
aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger tilgrund for sagen:
— ved salg af varer, det sted i en medlemsstat, hvor varerne i
henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været
leveret
— ved levering af tjenesteydelser, det sted i en medlemsstat,
hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet levereteller skulle have været leveret
c) er litra b) ikke relevant, finder litra a) anvendelse
2) i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den beretti-
gede har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted, eller, ved krav i
forbindelse med en sag om en persons retlige status, ved den ret, derefter sin egen lovgivning er kompetent i sagen, medmindre dennekompetence alene støttes på en af parternes nationalitet
3) i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor
skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå
4) i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidli-
gere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvorstraffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til sin egenlovgivning kan påkende borgerlige krav
5) i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende
virksomhed, ved retten på det sted, hvor virksomheden er belig-gende
6) i sin egenskab af stifter af en trust,trusteeeller begunstiget ved en
trustoprettet enten i henhold til loven eller skriftligt eller ved en
mundtlig aftale, der er bekræftet skriftligt, ved retterne i den
medlemsstat, på hvis område trusten har bopæl
7) i sager om indsigelse mod betaling af den bjærgeløn, der forlanges
for bjærgning, som er kommet en skibsladning eller fragt til gode,ved den ret, i hvis retskreds der i den nævnte ladning eller i den
dertil knyttede fragt:
a) er gjort arrest for at sikre sådan betaling, eller
b) kunne have været gjort arrest, men hvor der er ydet kaution eller
stillet anden sikkerhed
denne bestemmelse finder kun anvendelse, såfremt det gøres
gældende, at sagsøgte har rettigheder i den nævnte skibsladningeller fragt, eller at han på bjærgningstidspunktet havde sådannerettigheder.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 6
▼B
Artikel 6
En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan endvidere
sagsøges:
1) såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af
de sagsøgte har bopæl, forudsat at kravene er så snævert forbundne,
at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at
undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendthver for sig
2) når der er tale om krav mod den pågældende som tredjemand, ved
den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, medmindre denne kun er
anlagt for at unddrage den pågældende det værneting, der ville være
kompetent i hans sag
3) når der er tale om et modkrav, der udspringer af den samme aftale
eller det samme forhold, som hovedkravet støttes på, ved den ret,hvor sagen om hovedkravet er anlagt
4) i sager om kontraktforhold, såfremt sagen kan forenes med en sag
om rettigheder over fast ejendom mod samme sagsøgte, ved retteni den medlemsstat, på hvis område ejendommen er beliggende.
Artikel 7
Hvis en ret i en medlemsstat i henhold til denne forordning har kompe-
tence til at afgøre sager om ansvar i forbindelse med brugen ellerdriften af et skib, har denne ret eller enhver anden ret, som i henholdtil den interne lovgivning i den pågældende medlemsstat træder i stedet
for førstnævnte ret, også kompetence til at afgøre krav om begrænsning
af dette ansvar.
Afdeling 3
Kompetence i forsikringssager
Artikel 8
I forsikringssager afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog
artikel 4 og artikel 5, nr. 5.
Artikel 9
1. En forsikringsgiver, der har bopæl på en medlemsstats område,
kan sagsøges:
a) ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl, eller
b) i en anden medlemsstat, i tilfælde, hvor sagen anlægges af forsik-
ringstageren, den sikrede eller den begunstigede, ved retten på detsted, hvor sagsøger har bopæl, eller
c) såfremt det drejer sig om en coassurandør, ved den ret i en
medlemsstat, ved hvilken der er anlagt sag mod den ledende assu-
randør.
2. Har forsikringsgiveren ikke bopæl på en medlemsstats område,
men er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhedi en medlemsstat, anses han i sager vedrørende driften af en sådan virk-somhed som havende bopæl på denne medlemsstats område.
Artikel 10
I sager om ansvarsforsikring eller forsikring af fast ejendom kan forsik-
ringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvorskadetilføjelsen er foregået. Det samme gælder, når fast ejendom ogløsøre er omfattet af samme forsikringsaftale og er genstand for samme
skadestilfælde.
Artikel 11
1. I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere
sagsøges ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede,2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 7
▼B
såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel
dertil.
2. Artikel 8, 9 og 10 finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte
anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmelfor et direkte sagsanlæg.
3. Såfremt lovgivningen om et sådant direkte sagsanlæg indeholder
hjemmel til at inddrage forsikringstageren eller den sikrede i sagen, erden samme ret også kompetent i forhold til disse personer.
Artikel 12
1. En forsikringsgiver kan kun anlægge sag ved retterne i den
medlemsstat, på hvis område sagsøgte har bopæl, hvad enten sagsøgteer forsikringstager, sikret eller begunstiget, jf. dog artikel 11, stk. 3.
2. Denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modkrav ved
den ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med denne
afdeling.
Artikel 13
Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:1) der er indgået, efter at tvisten er opstået, eller
2) der giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret
til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denneafdeling, eller
3) der er indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver,
som på tidspunktet for forsikringsaftalens indgåelse havde deresbopæl eller sædvanlige opholdssted på samme medlemsstatsområde, med det formål, at retterne i denne stat skal være kompe-tente også i tilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet,medmindre en sådan aftale om værneting ikke er tilladt efter lovgiv-
ningen i den pågældende medlemsstat, eller
4) der er indgået af en forsikringstager, som ikke har bopæl på en
medlemsstats område, medmindre det drejer sig om en lovpligtig
forsikring eller en forsikring vedrørende en fast ejendom, som er
beliggende på en medlemsstats område, eller
5) der vedrører en forsikringsaftale, som dækker en eller flere af de i
artikel 14 nævnte risici.
Artikel 14
De i artikel 13, nr. 5, omhandlede risici er følgende:1) enhver skade
a) på søgående skibe, på offshore-anlæg og anlæg i rum sø eller på
luftfartøjer, der skyldes begivenheder, som indtræffer i forbin-delse med anvendelse til erhvervsmæssige formål af disse skibe,
anlæg og luftfartøjer
b) på gods bortset fra passagerers bagage, når forsendelsen sker helt
eller delvis som transport med nævnte skibe eller luftfartøjer
2) ethvert ansvar, bortset fra ansvar for fysisksk ade på passagerer eller
for skade på disses bagage
a) hidrørende fra brugen eller driften af skibe, anlæg eller luftfar-
tøjer i henhold til nr. 1, litra a), med hensyn til luftfartøjer dog
kun for så vidt lovgivningen i den medlemsstat, i hvilken luftfar-tøjet er registreret, ikke forbyder aftaler om værneting vedforsikring af sådanne risici
b) for skade forårsaget af gods under transport som anført i nr. 1,
litra b)
3) ethvert økonomisk tab i forbindelse med brugen eller driften af
skibe, anlæg eller luftfartøjer i henhold til nr. 1, litra a), navnlig
tab af fragt eller befragtningsindtægter
4) enhver risiko i forbindelse med en af de i nr. 1-3 nævnte risici2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 8
▼B
5) uanset nr. 1-4, alle store risici som defineret i Rådets direktiv 73/
239/EØF(1), som ændret ved direktiv 88/357/EØF(2) og direktiv
90/618/EØF(3), med eventuelle senere ændringer.
Afdeling 4
Kompetence i sager om forbrugeraftaler
Artikel 15
1. I sager om aftaler indgået af en person (forbrugeren) med henblik
på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virk-somhed, afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog artikel 4
og artikel 5, nr. 5:
a) når sagen vedrører køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal
betales i rater
b) når sagen vedrører lån, der skal tilbagebetales i rater, eller andre
kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af køb af sådanne
genstande
c) i alle andre tilfælde, når aftalen er indgået med en person, der
udøver erhvervsmæssig virksomhed i den medlemsstat, på hvisområde forbrugeren har bopæl, eller på en hvilken som helst måderetter sådan virksomhed mod denne medlemsstat eller mod flere
stater inklusive denne medlemsstat, og aftalen er omfattet af den
pågældende virksomhed.
2. Har forbrugerens medkontrahent ikke bopæl på en medlemsstats
område, men er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virk-somhed i en medlemsstat, anses han i sager vedrørende driften af ensådan virksomhed som havende bopæl på denne medlemsstats område.
3. Denne afdeling finder ikke anvendelse på transportaftaler, bortset
fra aftaler, hvorved der for en samlet pris ydes en kombination af rejse
og ophold.
Artikel 16
1. Sager, som en forbruger agter at rejse mod sin medkontrahent,
kan anlægges enten ved retterne i den medlemsstat, på hvis områdemedkontrahenten har bopæl, eller ved retten på det sted, hvor forbru-geren har bopæl.
2. Sager, som agtes rejst mod forbrugeren af forbrugerens medkon-
trahent, kan kun anlægges ved retterne i den medlemsstat, på hvisområde forbrugeren har bopæl.
3. Denne artikel berører ikke retten til at fremsætte modkrav ved
den ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med denne
afdeling.
Artikel 17
Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:1) der er indgået, efter at tvisten er opstået, eller
2) der giver forbrugeren ret til at anlægge sag ved andre retter end
dem, der er nævnt i denne afdeling, eller
3) der er indgået mellem en forbruger og hans medkontrahent, som på
tidspunktet for forbrugeraftalens indgåelse havde deres bopæl ellersædvanlige opholdssted på samme medlemsstats område, ogtillægger retterne i denne medlemsstat kompetence, medmindre ensådan aftale om værneting ikke er tilladt efter lovgivningen i denpågældende medlemsstat.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 9
(1) EFT L 228 af 16.8.1973, s. 3. Direktivet er senest ændret ved Europa-Parla-
mentets og Rådets direktiv 2000/26/EF (EFT L 181 af 20.7.2000, s. 65).
(2) EFT L 172 af 4.7.1988, s. 1. Direktivet er senest ændret ved direktiv 2000/
26/EF.
(3) EFT L 330 af 29.11.1990, s. 44.
▼B
Afdeling 5
Kompetence i sager om individuelle arbejdsaftaler
Artikel 18
1. I sager om individuelle arbejdsaftaler afgøres kompetencen efter
denne afdeling, jf. dog artikel 4 og artikel 5, nr. 5.
2. Har arbejdsgiveren ikke bopæl på en medlemsstats område, men
er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed i enmedlemsstat, anses han i sager vedrørende driften af en sådan virk-somhed som havende bopæl på denne medlemsstats område.
Artikel 19
En arbejdsgiver, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sags-
øges:
1) ved retterne i den medlemsstat, på hvis område han har bopæl, eller
2) i en anden medlemsstat:
a) ved retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører
sit arbejde, eller ved retten på det sidste sted, hvor han sædvan-ligvis udførte sit arbejde, eller
b) såfremt arbejdstageren ikke sædvanligvis udfører eller udførte sit
arbejde i et bestemt land, ved retten på det sted, hvor den virk-somhed, som har antaget arbejdstageren, er eller var beliggende.
Artikel 20
1. En arbejdsgiver kan kun anlægge sag ved retterne i den medlems-
stat, på hvis område arbejdstageren har bopæl.
2. Denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modkrav ved
den ret, der behandler hovedkravet i overensstemmelse med denneafdeling.
Artikel 21
Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting:1) der er indgået, efter at tvisten er opstået, eller
2) der giver arbejdstageren ret til at anlægge sag ved andre retter end
dem, der er nævnt i denne afdeling.
Afdeling 6
Enekompetence
Artikel 22
Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:1) i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagt-
ning af fast ejendom, retterne i den medlemsstat, på hvis områdeejendommen er beliggende.
I sager om leje- og forpagtningsaftaler vedrørende fast ejendom, der
er indgået med henblikpå midlertidig privat brug for et tidsrum afhøjst seks på hinanden følgende måneder, er dog også retterne i denmedlemsstat, på hvis område sagsøgte har bopæl, kompetente, under
forudsætning af, at lejer eller forpagter er en fysiskperson, og at
ejer og lejer eller forpagter har bopæl på samme medlemsstatsområde
2) i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber og
andre juridiske personer, der har deres hjemsted på en medlemsstatsområde, eller om gyldighed af beslutninger truffet af disses organer,retterne i den pågældende medlemsstat. Ved afgørelsen af, hvordette hjemsted er beliggende, skal retten anvende de international-privatretlige regler, som gælder for den2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 10
▼B
3) i sager om gyldigheden af indførelsen i offentlige registre, retterne i
den medlemsstat, på hvis område registrene føres
4) i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker,
design samt andre lignende rettigheder, der forudsætter deponering
eller registrering, retterne i den medlemsstat, på hvis område der er
ansøgt om deponering eller registrering, eller hvor deponering ellerregistrering er foretaget eller ifølge en fællesskabsretsakt eller eninternational konvention anses for at være foretaget.
Med forbehold af den kompetence, der i henhold til konventionen
om meddelelse af europæiske patenter, undertegnet i München den5. oktober 1973, er tillagt Den Europæiske Patentmyndighed, har
retterne i hver medlemsstat, uanset parternes bopæl, enekompetence
for så vidt angår registreringen og gyldigheden af et europæiskpatent, der er meddelt for denne medlemsstat
5) i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den medlemsstat,
på hvis område fuldbyrdelsesstedet er beliggende.
Afdeling 7
Aftaler om værneting
Artikel 23
1. Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst en af dem har bopæl på
en medlemsstats område, har aftalt, at en ret eller retterne i enmedlemsstat skal være kompetente til at påkende allerede opståede
tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er
denne ret eller retterne i den pågældende medlemsstat kompetente.Medmindre parterne har aftalt andet, er denne ret eller disse retterenekompetente. En sådan aftale om værneting skal være indgået:
a) skriftligt eller mundtligt med skriftlig bekræftelse, eller
b) i en form, der er i overensstemmelse med den skik og brug, som
parterne følger i deres indbyrdes forhold, eller
c) inden for international handel, i en form, der er i overensstemmelse
med en sædvane, som parterne har eller burde have kendskab til, ogsom inden for sådan handel er almindelig kendt og regelmæssigtfulgt af parter i aftaler af samme type inden for den pågældendehandelsbranche.
2. Med »skriftligt« sidestilles enhver elektronisk meddelelse, som
varigt dokumenterer aftalen om værneting.
3. Såfremt en sådan aftale om værneting er indgået af parter, hvoraf
ingen har bopæl på en medlemsstats område, kan retterne i de øvrigemedlemsstater ikke påkende tvisten, så længe den eller de udpegederetter ikke har erklæret sig inkompetente.
4. Den eller de retter i en medlemsstat, som har fået tillagt kompe-
tence i henhold til et dokument om oprettelse af en trust, har
enekompetence i sager mod en stifter af en trust,e ntrusteeeller en
ved entrustbegunstiget person, såfremt det drejer sig om forholdet
mellem disse personer eller om deres rettigheder og pligter inden for
trustens rammer.
5. Aftaler om værneting samt tilsvarende bestemmelser i et doku-
ment om oprettelse af en truster ugyldige, såfremt de er i modstrid
med artikel 13, 17 og 21 eller udelukker kompetencen for de retter,
som i medfør af artikel 22 er enekompetente.
Artikel 24
For så vidt en ret i en medlemsstat ikke allerede er kompetent i medfør
af andre bestemmelser i denne forordning, bliver den kompetent, nårsagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse,såfremt sagsøgte giver møde for at bestride rettens kompetence, ellersåfremt en anden ret i medfør af artikel 22 er enekompetent.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 11
▼B
Afdeling 8
Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse
Artikel 25
En ret i en medlemsstat, for hvilken der som det væsentligste
indbringes en retstvist, der i medfør af artikel 22 henhører under en ien anden medlemsstat beliggende rets enekompetence, skal på embedsvegne erklære sig inkompetent.
Artikel 26
1. Såfremt en person, der har bopæl på en medlemsstats område,
sagsøges ved en ret i en anden medlemsstat, men ikke giver møde,
erklærer den pågældende ret sig på embeds vegne inkompetent, hvis
den ikke er kompetent efter reglerne i denne forordning.
2. Retten udsætter sagen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft
mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen eller ettilsvarende dokument i så god tid, at han har kunnet varetage sine inte-
resser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har
været truffet.
3. Artikel 19 i Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. maj
2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretsligedokumenter i civile og kommercielle sager(
1) anvendes i stedet for
stk. 2, såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende
dokument skal fremsendes fra én medlemsstat til en anden i medfør af
nævnte forordning.
4. Finder forordning (EF) nr. 1348/2000 ikke anvendelse, anvendes
artikel 15 i Haagerkonventionen af 15. november 1965 om forkyndelsei udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller
kommercielle spørgsmål, såfremt det indledende processkrift i sagen
eller et tilsvarende dokument skal fremsendes i medfør af nævntekonvention.
Afdeling 9
Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav
Artikel 27
1. Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme
grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige
medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen
først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetenceer fastslået.
2. Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt,
er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for
den første.
Artikel 28
1. Såfremt sager vedrørende krav, som er indbyrdes sammenhæn-
gende, verserer for retter i forskellige medlemsstater, kan enhveranden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte sagen.
2. Når de pågældende sager verserer i første instans, kan enhver
anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, ligeledes efter
anmodning fra en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at den
ret, ved hvilken sagen først er anlagt, har kompetence til at påkende depågældende krav, og dens lovgivning tillader forening heraf.
3. Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel
krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 12
(1) EFT L 160 af 30.6.2000, s. 37.
▼B
påkende dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af,
at kravene blev påkendt hver for sig.
Artikel 29
Såfremt kravene henhører under flere retters enekompetence, skal
enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, erklæresig inkompetent til fordel for denne ret.
Artikel 30
Ved anvendelsen af denne afdeling anses en sag for anlagt ved en ret:1) på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et
tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke
efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes
af ham, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte, eller
2) hvis det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende doku-
ment skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt,
hvor dette dokument modtages af den myndighed, der er ansvarligfor forkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladtat træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få doku-mentet indleveret til retten.
Afdeling 10
Foreløbige, herunder sikrende, retsmidler
Artikel 31
Der kan over for en medlemsstats retslige myndigheder anmodes om
anvendelse af sådanne foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, somer fastsat i den pågældende medlemsstats lovgivning, selv om en ret ien anden medlemsstat i medfør af denne forordning er kompetent til atpåkende sagens realitet.
KAPITEL III
ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE
Artikel 32
I denne forordning forstås ved »retsafgørelse« enhver afgørelse truffet
af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan den betegnes, såsom dom,
kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder fastsættelse af sagsomkost-ninger, som foretages af en embedsmand ved retten.
Afdeling 1
Anerkendelse
Artikel 33
1. Retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de
øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en
særlig procedure.
2. Bestrides anerkendelsen, kan en berettiget part, der som det
væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter proceduren i afdeling 2og 3 få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes.
3. Gøres anerkendelsen gældende under en verserende sag ved en ret
i en medlemsstat, og har anerkendelsen betydning for afgørelsen, er
denne ret kompetent til at afgøre spørgsmålet om anerkendelse.
Artikel 34
En retsafgørelse kan ikke anerkendes:1) såfremt en anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende
retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 13
▼B
2) såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende doku-
ment ikke er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte i så god tidog på en sådan måde, at han har kunnet varetage sine interesser
under sagen, medmindre sagsøgte har undladt at tage skridt til at
anfægte retsafgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det
3) såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de
samme parter i den medlemsstat, som anmodningen rettes til
4) såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse, der tidligere er
truffet i en anden medlemsstat eller i et tredjeland mellem desamme parter i en tvist, der har samme genstand og hviler påsamme grundlag, og denne tidligere retsafgørelse opfylder denødvendige betingelser for at blive anerkendt i den medlemsstat,
som anmodningen rettes til.
Artikel 35
1. En retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, såfremt kompe-
tencereglerne i kapitel II, afdeling 3, 4 og 6, er tilsidesat, eller der
foreligger tilfælde, som omfattes af artikel 72.
2. Ved prøvelsen af de i stk. 1 nævnte kompetenceregler er den
myndighed, som anmodningen rettes til, bundet af de faktiske omstæn-digheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence.
3. Kompetencen for retterne i domsstaten kan ikke efterprøves, jf.
dog stk. 1. Den i artikel 34, nr. 1, omhandlede efterprøvelse vedrørendegrundlæggende retsprincipper kan ikke foretages i forhold til kompe-tencereglerne.
Artikel 36
Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med
hensyn til sagens realitet.
Artikel 37
1. Gøres anerkendelse af en retsafgørelse, der er truffet i en
medlemsstat, gældende ved en ret i en anden medlemsstat, kan denneudsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appeleller genoptagelse.
2. Gøres anerkendelse af en retsafgørelse, der er truffet i Irland eller
Det Forenede Kongerige, gældende ved en ret i en anden medlemsstat,
kan denne udsætte sagen, såfremt fuldbyrdelsen er udsat i domsstatenved iværksættelse af appel eller genoptagelse.
Afdeling 2
Fuldbyrdelse
Artikel 38
1. De i en medlemsstat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den
pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden medlemsstat, når de efter
anmodning fra en berettiget part er blevet erklæret for eksigible i sidst-
nævnte stat.
2. I Det Forenede Kongerige kan sådanne retsafgørelser dog fuld-
byrdes i England og Wales, Skotland eller Nordirland, nårafgørelserne efter anmodning fra en berettiget part med henblikpåfuldbyrdelse er blevet registreret i den pågældende del af Det ForenedeKongerige.
Artikel 39
1. Anmodningen fremsættes over for den ret eller kompetente
myndighed, der er angivet i bilag II.
2. Den stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod
hvem der anmodes om fuldbyrdelse, eller efter fuldbyrdelsesstedet.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 14
▼B
Artikel 40
1. Fremgangsmåden ved fremsættelse af anmodningen afgøres efter
lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.
2. Den, der fremsætter anmodningen, skal vælge en processuel
bopæl i retskredsen for den ret, som anmodningen er indgivet til.Såfremt lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen rettes til,
ikke har regler for et sådant valg af bopæl, skal den, der fremsætter
anmodningen, udpege en procesfuldmægtig.
3. De dokumenter, der er nævnt i artikel 53, vedlægges anmod-
ningen.
Artikel 41
En retsafgørelse erklæres for eksigibel, så snart de i artikel 53 omhand-
lede formaliteter er opfyldt, uden prøvelse efter artikel 34 og 35. Denpart, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, kan ikke på dette tids-punkt af sagens behandling fremsætte bemærkninger.
Artikel 42
1. Den afgørelse, der træffes om anmodningen om, at en retsafgø-
relse erklæres for eksigibel, skal straks og på den måde, der erforeskrevet i lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen errettet til, meddeles den, som har fremsat anmodningen.
2. En afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel,
forkyndes for den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse,
sammen med retsafgørelsen, hvis denne ikke allerede er blevet forkyndt
for den pågældende.
Artikel 43
1. Den afgørelse, der træffes om anmodningen om, at en retsafgø-
relse erklæres for eksigibel, kan appelleres af begge parter.
2. Appel indgives til den ret, der er angivet i bilag III.
3. Appellen behandles i overensstemmelse med reglerne for kontra-
diktorisk procedure.
4. Giver den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke
møde for den ret, der behandler en appel rejst af den, der har fremsat
anmodningen, finder artikel 26, stk. 2-4, anvendelse, selv om den part,mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, ikke har bopæl på enmedlemsstats område.
5. En afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, skal
appelleres inden en måned efter, at den er blevet forkyndt. Såfremtden part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, har bopæl på en
anden medlemsstats område end den, hvor retsafgørelsen er blevet
erklæret for eksigibel, er fristen for appel to måneder og løber fra dendag, hvor afgørelsen om eksigibilitet er blevet forkyndt for den pågæl-dende personligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges pågrund af afstanden.
Artikel 44
Den afgørelse, der træffes i appelsagen, kan kun anfægtes som angivet
i bilag IV.
Artikel 45
1. Den ret, der behandler en appel i medfør af artikel 43 eller 44,
kan kun afslå at erklære en retsafgørelse for eksigibel eller ophæve enafgørelse om eksigibilitet af en af de i artikel 34 og 35 anførte grunde.Den træffer afgørelse så hurtigt som muligt.
2. Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med
hensyn til sagens realitet.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 15
▼B
Artikel 46
1. Den ret, der behandler en appel i medfør af artikel 43 eller 44,
kan efter anmodning fra den part, mod hvem der anmodes om fuldbyr-delse, udsætte sagen, såfremt den udenlandske retsafgørelse i
domsstaten er anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse, eller
såfremt fristen herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kanretten fastsætte en frist for iværksættelse af appel eller genoptagelse.
2. Såfremt retsafgørelsen er truffet i Irland eller Det Forenede
Kongerige, anses enhver form for appel eller genoptagelse i den pågæl-dende domsstat for et ordinært retsmiddel ved anvendelsen af stk. 1.
3. Den pågældende ret kan endvidere gøre fuldbyrdelsen betinget af,
at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten.
Artikel 47
1. Når en retsafgørelse skal anerkendes efter denne forordning, er
der intet til hinder for, at den, som har fremsat anmodningen, kan
bringe foreløbige, herunder sikrende, retsmidler i anvendelse i overens-
stemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen errettet til, uden at der kræves en afgørelse om eksigibilitet efter artikel41.
2. Den afgørelse, hvorved en retsafgørelse erklæres for eksigibel,
giver hjemmel til at anvende sikrende retsmidler.
3. Så længe den i artikel 43, stk. 5, fastsatte frist for appel af afgø-
relsen om eksigibilitet ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet
afgørelse i appelsagen, er sikrende retsmidler det eneste mulige rets-
skridt over for aktiver, der tilhører den part, mod hvem der anmodesom fuldbyrdelse.
Artikel 48
1. Såfremt der ved den udenlandske retsafgørelse er taget stilling til
flere krav, og ikke alle krav kan erklæres for eksigible, skal retten ellerden kompetente myndighed erklære et eller flere af dem for eksigible.
2. Den, som fremsætter en anmodning om, at en retsafgørelse
erklæres for eksigibel, kan anmode om kun at få dele af retsafgørelsenerklæret for eksigible.
Artikel 49
Udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er
kun eksigible i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, såfremtbødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten.
Artikel 50
Har den, som fremsætter anmodningen, i domsstaten helt eller delvis
haft fri proces eller været fritaget for gebyrer og omkostninger, skal
den pågældende under den i denne afdeling fastlagte procedure have
meddelt fri proces eller fritagelse for gebyrer og sagsomkostninger ividest muligt omfang efter lovgivningen i den medlemsstat, somanmodningen rettes til.
Artikel 51
Det kan ikke pålægges den part, som i en medlemsstat anmoder om
fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat,at stille sikkerhed eller depositum af nogen art med den begrundelse, athan er udlænding eller ikke har bopæl eller opholdssted i det pågæl-
dende land.
Artikel 52
Ingen form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens
værdi, må i forbindelse med behandlingen af en anmodning om, at en2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 16
▼B
retsafgørelse erklæres for eksigibel, opkræves i den medlemsstat, som
anmodningen rettes til.
Afdeling 3
Fælles bestemmelser
Artikel 53
1. Den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller anmoder
om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, skal fremlægge engenpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser medhensyn til godtgørelse af dens ægthed.
2. Den part, der anmoder om, at en retsafgørelse erklæres for eksi-
gibel, skal endvidere fremlægge den attest, der er omhandlet i artikel54, jf. dog artikel 55.
Artikel 54
Retten eller den kompetente myndighed i domsstaten udsteder efter
anmodning fra en berettiget part en attest, der udfærdiges på formu-
laren i bilag V.
Artikel 55
1. Såfremt den i artikel 54 omhandlede attest ikke fremlægges, kan
retten eller den kompetente myndighed fastsætte en frist for dens tilve-jebringelse eller anerkende et tilsvarende dokument eller, såfremt denanser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådanfremlæggelse.
2. Såfremt retten eller den kompetente myndighed kræver det, skal
der foretages en oversættelse af dokumenterne. Oversættelsen skalbekræftes af en person, der er bemyndiget hertil i en af medlemssta-terne.
Artikel 56
Der kræves ingen legalisering eller opfyldelse af tilsvarende formalitet
med hensyn til de i artikel 53 og artikel 55, stk. 2, nævnte dokumenter
eller eventuelle procesfuldmagter.
KAPITEL IV
OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG
Artikel 57
1. Officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en
medlemsstat, skal efter anmodning erklæres for eksigible i en andenmedlemsstat i overensstemmelse med den i artikel 38 og følgende fast-satte procedure. Den ret, der behandler en appel i medfør af artikel 43
eller 44, kan kun afslå at erklære et officielt bekræftet dokument for
eksigibelt eller ophæve en afgørelse om eksigibilitet, såfremt en fuld-byrdelse af det officielt bekræftede dokument åbenbart vil stride modgrundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningenrettes til.
2. Som officielt bekræftede dokumenter efter stk. 1 betragtes lige-
ledes aftaler om underholdspligt, som er indgået over for enadministrativ myndighed, eller som er bekræftet af en sådanmyndighed.
3. Det fremlagte dokument skal med hensyn til godtgørelse af dets
ægthed opfylde de betingelser, der stilles i den medlemsstat, hvor
dokumentet er udstedt.
4. Kapitel III, afdeling 3, finder tilsvarende anvendelse. Den kompe-
tente myndighed i en medlemsstat, hvor et officielt bekræftet dokumenter blevet udstedt, udsteder efter anmodning fra en berettiget part enattest, der udfærdiges på formularen i bilag VI.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 17
▼B
Artikel 58
Forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i
den medlemsstat, hvor de er indgået, kan fuldbyrdes i den medlemsstat,
som anmodningen rettes til, på samme betingelser som officielt bekræf-
tede dokumenter. Retten eller den kompetente myndighed i enmedlemsstat, hvor et retsforlig er blevet indgået, udsteder efter anmod-ning fra en berettiget part en attest, der udfærdiges på formularen ibilag V.
KAPITEL V
ALMINDELIGE BESTEMMELSER
Artikel 59
1. Ved afgørelsen af, om en part har bopæl på den medlemsstats
område, hvor sagen er anlagt, skal retten anvende denne stats internelovgivning.
2. Har en part ikke bopæl på den medlemsstats område, hvor sagen
er anlagt, skal retten ved afgørelsen af, om parten har bopæl på en
anden medlemsstats område, anvende denne anden medlemsstatslovgivning.
Artikel 60
1. Selskaber og andre juridiske personer har ved anvendelsen af
denne forordning bopæl det sted, hvor de har:
a) deres vedtægtsmæssige hjemsted, eller
b) deres hovedkontor, eller
c) deres hovedvirksomhed.
2. For Det Forenede Kongeriges og Irlands vedkommende forstås
ved »vedtægtsmæssigt hjemsted« »registered office« eller, hvis et
sådant ikke findes nogen steder, »place of incorporation« eller, hvis et
sådant ikke findes nogen steder, det sted, i henhold til hvis lovgivningsammenslutningen er oprettet.
3. Ved afgørelsen af, om en trusthar bopæl på den medlemsstats
område, hvor sagen er anlagt, skal retten anvende de internationalpri-
vatretlige regler, som gælder for den.
Artikel 61
Med forbehold af mere gunstige nationale bestemmelser kan personer,
der har bopæl på en medlemsstats område, og mod hvem der indledesretsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse, ved retter kompetente istraffesager i en anden medlemsstat, hvor de pågældende ikke er stats-borgere, selv når de ikke personligt giver møde, til at varetage deres
forsvar vælge personer, der er beføjede hertil. Den ret, der behandler
sagen, kan dog bestemme, at den pågældende skal give møde person-ligt; har personligt fremmøde ikke fundet sted, kan de øvrigemedlemsstater afslå at anerkende eller fuldbyrde den afgørelse, der ertruffet med hensyn til et borgerligt krav, uden at den pågældende harhaft mulighed for at varetage sine interesser under sagen.
Artikel 62
I Sverige omfatter udtrykket »ret« i forbindelse med hurtig retsforfølg-
ning i sager om pengekrav ( »betalningsföreläggande« ) og visse andre
krav (»handräckning« ) også det svenske fogedvæsen ( »kronofogdemyn-
dighet«).
Artikel 63
1. En person, der har bopæl på Luxembourgs område, og som i
medfør af artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden medlemsstat,kan gøre indsigelse mod den pågældende rets kompetence, når det2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 18
▼B
endelige sted for levering af varen eller tjenesteydelsen er beliggende i
Luxembourg.
2. Når det endelige sted for levering af varen eller tjenesteydelsen er
beliggende i Luxembourg, jf. stk. 1, skal enhver aftale om værnetingfor at være gyldig være indgået skriftligt eller mundtligt med skriftlig
bekræftelse som fastsat i artikel 23, stk. 1, litra a).
3. Denne artikel finder ikke anvendelse på aftaler om finansielle
tjenesteydelser.
4. Denne artikel finder anvendelse i seks år regnet fra denne forord-
nings ikrafttræden.
Artikel 64
1. I tvister mellem en skibsfører og et besætningsmedlem på et
søgående skib, der er indregistreret i Grækenland eller Portugal, om
hyre eller andre forhyringsvilkår, skal retterne i en medlemsstat under-søge, om den diplomatiske eller konsulære repræsentant, som skibethenhører under, er blevet underrettet om tvisten. De kan påkendesagen, så snart denne repræsentant er blevet underrettet.
2. Denne artikel finder anvendelse i seks år regnet fra denne forord-
nings ikrafttræden.
Artikel 65
1. Den i artikel 6, nr. 2, og artikel 11 fastsatte kompetence for krav
mod tredjemand kan ikke gøres gældende i Tyskland og Østrig.
Enhver, der har bopæl på en anden medlemsstats område, kan sags-
øges:
a) ved retterne i Tyskland i henhold til civilproceslovens §§ 68, 72, 73
og 74 (Zivilprozessordnung ) vedrørende procesunderretning
b) ved retterne i Østrig i henhold til civilproceslovens § 21 ( Zivilpro-
zessordnung ) vedrørende procesunderretning.
2. De retsafgørelser, der træffes i andre medlemsstater i medfør af
artikel 6, nr. 2, og artikel 11, anerkendes og fuldbyrdes i Tyskland og
Østrig i overensstemmelse med kapitel III. De retsvirkninger, som rets-afgørelser truffet i disse medlemsstater har over for tredjemand ihenhold til de i stk. 1 nævnte bestemmelser, anerkendes ligeledes i deandre medlemsstater.
KAPITEL VI
OVERGANGSBESTEMMELSER
Artikel 66
1. Denne forordning finder kun anvendelse på retssager, der er
anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt efter
forordningens ikrafttræden.
2. I forbindelse med retssager, der er anlagt i domsstaten før denne
forordnings ikrafttræden, skal retsafgørelser, som er truffet efter forord-
ningens ikrafttræden, dog anerkendes og fuldbyrdes i overensstemmelse
med kapitel III:
a) såfremt retssagen i domsstaten er anlagt efter Bruxelles-konventio-
nens eller Lugano-konventionens ikrafttræden i både domsstaten og
den medlemsstat, som anmodningen er rettet til
b) i alle andre tilfælde, såfremt de anvendte kompetenceregler er i
overensstemmelse med de regler, der er fastsat i kapitel II eller ien konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellemdomsstaten og den medlemsstat, som anmodningen er rettet til.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 19
▼B
KAPITEL VII
FORHOLDET TIL ANDRE INSTRUMENTER
Artikel 67
Denne forordning udelukker ikke anvendelsen af bestemmelser, som på
særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for
anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, og som er indeholdt ifællesskabsretsakter eller i de harmoniserede nationale lovgivninger tilgennemførelse af disse retsakter.
Artikel 68
1. I forholdet mellem medlemsstaterne træder denne forordning i
stedet for Bruxelles-konventionen, dog ikke for så vidt angår de af
medlemsstaternes territorier, som er omfattet af Bruxelles-konventio-nens geografiske anvendelsesområde, og som ikke er omfattet afdenne forordning i medfør af traktatens artikel 299.
2. I den udstrækning denne forordning i forholdet mellem medlems-
staterne træder i stedet for Bruxelles-konventionen, skal henvisningertil Bruxelles-konventionen forstås som henvisninger til denne forord-ning.
Artikel 69
I forholdet mellem medlemsstaterne træder denne forordning i stedet
for nedennævnte konventioner og nedennævnte traktat, jf. dog artikel66, stk. 2, og artikel 70:
— konventionen mellem Belgien og Frankrig om retternes kompetence
samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftsken-delser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Paris den
8. juli 1899
— konventionen mellem Belgien og Nederlandene om retternes sted-
lige kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelseaf retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede doku-
menter, undertegnet i Bruxelles den 28. marts 1925
— konventionen mellem Frankrig og Italien om fuldbyrdelse af
domme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 3.juni 1930
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Frankrig om
gensidig fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager,med dertil hørende protokol, undertegnet i Paris den 18. januar1934
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Belgien om
gensidig fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager,med dertil hørende protokol, undertegnet i Bruxelles den 2. maj1934
— konventionen mellem Tyskland og Italien om anerkendelse og fuld-
byrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager,undertegnet i Rom den 9. marts 1936
— konventionen mellem Belgien og Østrig om gensidig anerkendelse
og fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter
vedrørende underholdsforpligtelser, undertegnet i Wien den 25.oktober 1957
— konventionen mellem Tyskland og Belgien om gensidig anerken-
delse og fuldbyrdelse i civile og kommercielle sager af
retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede doku-menter, undertegnet i Bonn den 30. juni 1958
— konventionen mellem Nederlandene og Italien om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, under-
tegnet i Rom den 17. april 1959
— konventionen mellem Tyskland og Østrig om gensidig anerkendelse
og fuldbyrdelse af retsafgørelser, retsforlig og officielt bekræftede2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 20
▼C1
▼B
▼B
dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i
Wien den 6. juni 1959
— konventionen mellem Belgien og Østrig om gensidig anerkendelse
og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officieltbekræftede dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager,undertegnet i Wien den 16. juni 1959
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Forbundsrepu-
blikken Tyskland om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse afdomme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Bonn den 14.juli 1960
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Østrig om
gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerligesager, herunder handelssager, undertegnet i Wien den 14. juli 1961,og protokollen om ændring af denne konvention, undertegnet iLondon den 6. marts 1970
— konventionen mellem Grækenland og Tyskland om gensidig aner-
kendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, retsforlig og officieltbekræftede dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager,undertegnet i Athen den 4. november 1961
— konventionen mellem Belgien og Italien om anerkendelse og fuld-
byrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civileog kommercielle sager, undertegnet i Rom den 6. april 1962
— konventionen mellem Nederlandene og Tyskland om gensidig aner-
kendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible
dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Haagden 30. august 1962
— konventionen mellem Nederlandene og Østrig om gensidig anerken-
delse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede
dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegneti Haag den 6. februar 1963
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Italien om
gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i civile og
kommercielle sager, undertegnet i Rom den 7. februar 1964, med
ændringsprotokol, undertegnet i Rom den 14. juli 1970
— konventionen mellem Frankrig og Østrig om anerkendelse og fuld-
byrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter iborgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Wien den
15. juli 1966
— konventionen mellem Det Forenede Kongerige og Nederlandene om
gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i civile sager,undertegnet i Haag den 17. november 1967
— konventionen mellem Spanien og Frankrig om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser og voldgiftskendelser i civile og
kommercielle sager, undertegnet i Paris den 28. maj 1969
— konventionen mellem Luxembourg og Østrig om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter i
borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Luxembourg
den 29. juli 1971
— konventionen mellem Italien og Østrig om anerkendelse og fuldbyr-
delse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,
samt af retsforlig og notarialiter bekræftede dokumenter, under-
tegnet i Rom den 16. november 1971
— konventionen mellem Spanien og Italien om retshjælp og anerken-
delse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle
sager, undertegnet i Madrid den 22. maj 1973
— konventionen mellem Finland, Island, Norge, Sverige og Danmark
om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser om privatretligekrav, undertegnet i København den 11. oktober 19772001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 21
▼C1
▼B
▼C1
▼B
▼C1
▼B
▼B
— konventionen mellem Østrig og Sverige om anerkendelse og fuld-
byrdelse af retsafgørelser i civile sager, undertegnet i Stockholmden 16. september 1982
— konventionen mellem Spanien og Tyskland om anerkendelse og
fuldbyrdelse af retsafgørelser, retsforlig og eksigible officieltbekræftede dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegneti Bonn den 14. november 1983
— konventionen mellem Østrig og Spanien om anerkendelse og fuld-
byrdelse af retsafgørelser, retsforlig og eksigible officieltbekræftede dokumenter i borgerlige sager, herunder handelssager,undertegnet i Wien den 17. februar 1984
— konventionen mellem Finland og Østrig om anerkendelse og fuld-
byrdelse af afgørelser i borgerlige sager, undertegnet i Wien den17. november 1986, og
— traktaten mellem Belgien, Nederlandene og Luxembourg om
retternes kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyr-delse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftededokumenter, undertegnet i Bruxelles den 24. november 1961, forså vidt den er i kraft.
Artikel 70
1. De konventioner og den traktat, der er nævnt i artikel 69, bevarer
deres gyldighed på de områder, hvor denne forordning ikke finderanvendelse.
2. De bevarer ligeledes deres gyldighed for så vidt angår retsafgø-
relser, der er truffet, og officielt bekræftede dokumenter, der erudstedt før denne forordnings ikrafttræden.
Artikel 71
1. Denne forordning berører ikke konventioner, hvori medlemssta-
terne er parter, og som på særlige områder fastsætter regler for
retternes kompetence samt for anerkendelse eller fuldbyrdelse af retsaf-
gørelser.
2. Med henblik på at sikre en ensartet fortolkning anvendes stk. 1 på
følgende måde:
a) denne forordning er ikke til hinder for, at en ret i en medlemsstat,
der er part i en konvention vedrørende et særligt område, kan anse
sig for kompetent i medfør af den pågældende konvention, også selvom sagsøgte har bopæl på en medlemsstats område, der ikke er parti den pågældende konvention. Den ret, ved hvilken sagen er anlagt,anvender under alle omstændigheder artikel 26
b) retsafgørelser, der i en medlemsstat er truffet af en ret, som har
anset sig for kompetent i medfør af en konvention vedrørende et
særligt område, anerkendes og fuldbyrdes i de øvrige medlemsstater
i overensstemmelse med denne forordning.
Såfremt både domsstaten og den medlemsstat, som anmodningen
rettes til, er parter i en konvention vedrørende et særligt område,som fastsætter betingelser for anerkendelse og fuldbyrdelse af rets-afgørelser, anvendes disse betingelser. Under alle omstændigheder
kan de bestemmelser i denne forordning, der vedrører proceduren
for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, finde anvendelse.
Artikel 72
Denne forordning berører ikke aftaler, hvorved medlemsstaterne før
denne forordnings ikrafttræden i medfør af artikel 59 i Bruxelles-konventionen har forpligtet sig til ikke at anerkende retsafgørelser,
navnlig retsafgørelser, som er truffet i en anden stat, der er kontrahe-
rende part i Bruxelles-konventionen, mod en sagsøgt, der har bopæleller sædvanligt opholdssted på et tredjelands område, såfremt retsafgø-relsen i et tilfælde omhandlet i artikel 4 i Bruxelles-konventionen kunhar kunnet støttes på en af de kompetenceregler, der er anført i artikel3, stk. 2, i Bruxelles-konventionen.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 22
▼B
KAPITEL VIII
AFSLUTTENDE BESTEMMELSER
Artikel 73
Senest fem år efter denne forordnings ikrafttræden forelægger Kommis-
sionen Europa-Parlamentet, Rådet og Det Økonomiske og Sociale
Udvalg en rapport om anvendelsen af forordningen. Rapporten ledsagesom nødvendigt af forslag med henblikpå tilpasning af forordningen.
Artikel 74
1. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen tekster, der indebærer
ændring af listerne i bilag I-IV. Kommissionen ændrer de berørte bilagi overensstemmelse hermed.
2. Ajourføring eller tekniske ændringer af formularerne i bilag V og
VI vedtages efter rådgivningsproceduren i artikel 75, stk. 2.
Artikel 75
1. Kommissionen bistås af et udvalg.2. Når der henvises til dette stykke, finder artikel 3 og 7 i afgørelse
1999/468/EF anvendelse.
3. Udvalget vedtager sin forretningsorden.
Artikel 76
Denne forordning træder i kraft den 1. marts 2002.
Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart
i medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaten om oprettelse afDet Europæiske Fællesskab.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 23
▼B
BILAG I
De nationale kompetenceregler, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, og
artikel 4, stk. 2
De nationale kompetenceregler, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, og artikel 4,
stk. 2, er:
— i Belgien: artikel 15 i borgerlig lovbog ( Code civil /Burgerlijk Wetboek )o g
artikel 638 i retsplejeloven ( Code judiciaire /Gerechtelijk Wetboek )
— i Tyskland: § 23 i civilprocesloven ( Zivilprozessordnung )
— i Grækenland: artikel 40 i civilprocesloven ( Κώδικας Πολιτικής
∆ικονοµίας )
— i Frankrig: artikel 14 og 15 i borgerlig lovbog ( Code civil )
— i Irland: bestemmelserne om kompetence i medfør af en stævning forkyndt
for den sagsøgte, der midlertidigt opholder sig i Irland
— i Italien: artikel 3 og 4 i lov nr. 218 af 31. maj 1995— i Luxembourg: artikel 14 og 15 i borgerlig lovbog ( Code civil )
— i Østrig: § 99 i loven om retternes kompetence ( Jurisdiktionsnorm )
— i Portugal: artikel 65 og 65A i civilprocesloven ( Código de Processo Civil )
og artikel 11 i procesloven om arbejdsforhold ( Código de Processo de
Trabalho)
— i Finland: kapitel 10, § 1, stk. 1, andet, tredje og fjerde punktum, i retspleje-
loven (oikeudenkäymiskaari /rättegångsbalken )
— i Sverige: kapitel 10, § 3, stk. 1, første punktum, i retsplejeloven
(rättegångsbalken )
— i Det Forenede Kongerige: bestemmelserne om kompetence i medfør af:
a) en stævning forkyndt for den sagsøgte, der midlertidigt opholder sig i Det
Forenede Kongerige
b) sagsøgtes besiddelse af gods i Det Forenede Kongerige, eller
c) sagsøgers udlæg eller arrest i gods, der befinder sig i Det Forenede
Kongerige.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 24
▼M1
▼B
▼B
BILAG II
De retter eller kompetente myndigheder, over for hvilke de i artikel 39 omhand-
lede anmodninger skal fremsættes, er:
— i Belgien, » tribunal de première instance «/»rechtbank van eerste aanleg «/
»erstinstanzliches Gericht «
—►M1i Tyskland:
a) formanden for et » Kammer des Landgerichts «
b) en notar (»…«) i en procedure, der sigter mod at erklære et officielt
bekræftet dokument eksigibelt ◄
— i Grækenland, » Μονοµελές Πρωτοδικείο «
— i Spanien, » Juzgado de Primera Instancia «
— i Frankrig, præsidenten for » tribunal de grande instance «
— i Irland, » High Court «
— i Italien, » corte d'appello «
— i Luxembourg, præsidenten for » tribunal d'arrondissement «
—►M1i Nederlandene, » voorzieningenrechter van de rechtbank «◄
— i Østrig, » Bezirksgericht «
— i Portugal, » Tribunal de Comarca «
— i Finland, » käräjäoikeus /tingsrätten «
— i Sverige, » Svea hovrätt «
— i Det Forenede Kongerige:
a) i England og Wales, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en retsaf-
gørelse om underholdspligt, » Magistrates' Court « ved fremsendelse
gennem » Secretary of State «
b) i Skotland, » Court of Session « eller, i tilfælde af en retsafgørelse om
underholdspligt, » Sheriff Court « ved fremsendelse gennem » Secretary of
State«
c) i Nordirland, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en retsafgørelse
om underholdspligt, » Magistrates' Court « ved fremsendelse gennem
»Secretary of State «
d) i Gibraltar, » Supreme Court of Gibraltar « eller, i tilfælde af en retsafgø-
relse om underholdspligt, » Magistrates' Court « ved fremsendelse gennem
»Attorney General of Gibraltar «.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 25
▼B
BILAG III
De retter i medlemsstaterne, til hvilke der kan indgives appel efter artikel 43,
stk. 2, er:
— i Belgien
a) »tribunal de première instance «/»rechtbank van eerste aanleg «/»erstin-
stanzliches Gericht «, hvis afgørelsen appelleres af den part, mod hvem
der anmodes om fuldbyrdelse
b) »cour d'appel «/»hof van beroep «, hvis afgørelsen appelleres af den, der
har fremsat anmodningen
— i Tyskland, » Oberlandesgericht «
— i Grækenland, » Εφετείο«
— i Spanien, » Audiencia Provincial «
— i Frankrig, » Cour d'appel «
— i Irland, » High Court «
— i Italien, » corte d'appello «
— i Luxembourg, » Cour supérieure de justice « som appelinstans i civilretlige
sager
— i Nederlandene,
a) »arrondissementsrechtbank «, hvis afgørelsen appelleres af den part, mod
hvem der anmodes om fuldbyrdelse
b) »gerechtshof «, hvis afgørelsen appelleres af den, der har fremsat anmod-
ningen
— i Østrig, » Bezirksgericht «
— i Portugal, » Tribunal de Relação «
— i Finland, » hovioikeus «/»hovrätt«
— i Sverige, » Svea hovrätt «
— i Det Forenede Kongerige:
a) i England og Wales, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en retsaf-
gørelse om underholdspligt, » Magistrates' Court «
b) i Skotland, » Court of Session « eller, i tilfælde af en retsafgørelse om
underholdspligt, » Sheriff Court «
c) i Nordirland, » High Court of Justice « eller, i tilfælde af en retsafgørelse
om underholdspligt, » Magistrates' Court «
d) i Gibraltar, » Supreme Court of Gibraltar « eller, i tilfælde af en retsafgø-
relse om underholdspligt, » Magistrates' Court «.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 26
▼B
BILAG IV
Afgørelser i appelsager kan i henhold til artikel 44 anfægtes:
— i Belgien, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien, Luxembourg og Nederlan-
dene: ved kassationsappel
— i Tyskland: ved » Rechtsbeschwerde «
— i Irland, ved appel vedrørende et retligt spørgsmål til » Supreme Court «
— i Østrig: ved » Revisionsrekurs «
— i Portugal: ved appel vedrørende et retligt spørgsmål— i Finland: ved appel til » Korkein oikeus /Högsta domstolen «
— i Sverige: ved appel til » Högsta domstolen «
— i Det Forenede Kongerige, ved én enkelt appel vedrørende et retligt
spørgsmål.2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 27
▼B
BILAG V
2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 28
▼B
BILAG VI
2001R0044 — DA — 29.08.2002 — 001.001 — 29