02018D0813 — DA — 08.06.2018 — 000.001

Denne tekst tjener udelukkende som dokumentationsværktøj og har ingen retsvirkning. EU's institutioner påtager sig intet ansvar for dens indhold. De autentiske udgaver af de relevante retsakter, inklusive deres betragtninger, er offentliggjort i den Europæiske Unions Tidende og kan findes i EUR-Lex. Disse officielle tekster er tilgængelige direkte via linkene i dette dokument

►B KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2018/813 af 14. maj 2018 om sektorreferencedokumentet om bedste praksis for miljøledelse, sektorspecifikke miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet for landbrugssektoren, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1221/2009 om organisationers frivillige deltagelse i en fællesskabsordning for miljøledelse og miljørevision (EMAS) (EØS-relevant tekst) (EUT L 145 af 8.6.2018, s. 1)





Berigtiget ved:









▼B

KOMMISSIONENS AFGØRELSE (EU) 2018/813

af 14. maj 2018

om sektorreferencedokumentet om bedste praksis for miljøledelse, sektorspecifikke miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet for landbrugssektoren, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1221/2009 om organisationers frivillige deltagelse i en fællesskabsordning for miljøledelse og miljørevision (EMAS)

(EØS-relevant tekst)







Artikel 1

Sektorreferencedokumentet om bedste praksis for miljøledelse, sektorspecifikke miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet til landbrugssektoren med henblik på forordning (EF) nr. 1221/2009 findes i bilaget til denne afgørelse.

Artikel 2

Denne afgørelse træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.

Den skal gælde fra den 5. oktober 2018.









BILAG

1. INTRODUKTION

Dette sektorreferencedokument (SRD) er baseret på en detaljeret videnskabelig og politisk rapport ( 1 ) (»Rapport om bedste praksis«), der er udarbejdet af Europa-Kommissionens Fælles Forskningscenter (JRC).

Relevant retsgrundlag

Fællesskabsordningen for miljøledelse og miljørevision (EMAS) blev indført i 1993 for organisationers frivillige deltagelse, jf. Rådets forordning (EØF) nr. 1836/93 ( 2 ). Der har efterfølgende været to større ændringer af EMAS:

— Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 761/2001 ( 3 ).

— forordning (EF) nr. 1221/2009.

Et vigtigt nyt element i den seneste revision, som trådte i kraft den 11. januar 2010, er artikel 46 om udarbejdelse af SRD'er. SRD'erne skal omfatte bedste praksis for miljøledelse (BEMP), miljøpræstationsindikatorer for specifikke sektorer og, hvis det er relevant, benchmarks for højeste kvalitet samt klassificeringsordninger, der kan bestemme præstationsniveauet.

Hvordan dette dokument skal forstås og bruges

Ordningen for miljøledelse og miljørevision (EMAS) er en ordning vedrørende organisationers frivillige deltagelse, hvor organisationerne forpligter sig til at gennemføre løbende miljøforbedringer. Inden for disse rammer giver dette SRD sektorspecifik vejledning til landbrugssektoren, og der peges på en række muligheder for forbedring og på bedste praksis.

Dokumentet er udarbejdet af Europa-Kommissionen under anvendelse af bidrag fra interessenter. En teknisk arbejdsgruppe sammensat af eksperter og interessenter i sektoren og anført af JRC drøftede og blev til sidst enige om den bedste praksis for miljøledelse, de sektorspecifikke miljøpræstationsindikatorer og de benchmarks for højeste kvalitet, der er beskrevet i dette dokument. Navnlig disse benchmarks blev anset for at være repræsentative for det miljøpræstationsniveau, der kan opnås af de organisationer i sektoren, der klarer sig bedst.

Formålet med SRD'et er at hjælpe og støtte alle organisationer, der agter at forbedre deres miljøpræstation, ved at tilvejebringe idéer og inspiration samt give praktisk og teknisk vejledning.

Dette SRD henvender sig primært til organisationer, der allerede er registreret hos EMAS, dernæst til organisationer, der overvejer at blive registreret hos EMAS i fremtiden, og til sidst til alle organisationer, der ønsker at lære mere om bedste praksis for miljøledelse for at forbedre deres miljøpræstationer. Formålet med dette dokument er derfor at støtte alle organisationer i landbrugssektoren med henblik på at fokusere på relevante miljømæssige aspekter, både direkte og indirekte, og at finde oplysninger om bedste praksis for miljøledelse samt hensigtsmæssige sektorspecifikke miljøpræstationsindikatorer til måling af deres miljøpræstation og om benchmarks for højeste kvalitet.

Sådan bør EMAS-registrerede organisationer tage hensyn til SRD'er:

I henhold til forordning (EF) nr. 1221/2009 skal EMAS-registrerede organisationer tage hensyn til SRD'er på to forskellige niveauer:

1. Når de udvikler og indfører deres miljøledelsessystem på grundlag af miljøkortlægningen (artikel 4, stk. 1, litra b)):

Organisationerne bør anvende relevante elementer af SRD'et, når de definerer og kortlægger deres miljømål og -målsætninger i overensstemmelse med de relevante miljømæssige aspekter, som er identificeret i miljøkortlægningen og -politikken, samt når de træffer beslutning om de foranstaltninger, der skal gennemføres for at forbedre deres miljøpræstationer.

2. Når de udarbejder miljøredegørelsen (artikel 4, stk. 1, litra d), og (artikel 4, stk. 4):

a) Organisationerne bør tage højde for de relevante sektorspecifikke miljøpræstationsindikatorer i SRD'et, når de vælger de indikatorer ( 4 ), der skal anvendes til rapportering af deres miljøpræstationer.

Når de vælger indikatorer til rapportering, bør de tage hensyn til de foreslåede indikatorer i det tilsvarende SRD og disses relevans med hensyn til de væsentlige miljømæssige aspekter, som organisationen har identificeret i sin miljøkortlægning. Der bør kun tages hensyn til de indikatorer, som er relevante for de miljømæssige aspekter, der bedømmes til at være de væsentligste i miljøkortlægningen.

b) I forbindelse med rapporteringen om deres miljøpræstationer og de øvrige faktorer vedrørende miljøpræstationer bør organisationerne i miljøredegørelsen nævne, hvordan der er taget hensyn til relevant bedste praksis for miljøledelse og, hvor det er relevant, benchmarks for højeste kvalitet.

De bør beskrive, hvordan relevant bedste praksis for miljøledelse og benchmarks for højeste kvalitet (som giver en indikation af det miljøpræstationsniveau, som de bedste udøvere opnår) blev anvendt til at udpege foranstaltninger og aktiviteter og eventuelt foretage prioriteringer vedrørende (yderligere) forbedring af deres miljøpræstation. Det er imidlertid ikke obligatorisk at indføre bedste praksis for miljøledelse eller opfylde de udpegede benchmarks for højeste kvalitet, eftersom det på grund af den frivillige karakter, som EMAS har, er op til organisationerne selv at vurdere, om de fastsatte benchmarks er realistiske, og om bedste praksis med hensyn til omkostninger og fordele kan gennemføres.

På samme måde som for miljøpræstationsindikatorerne bør relevansen og tilgængeligheden af bedste praksis for miljøledelse og benchmarks for højeste kvalitet vurderes af organisationen i overensstemmelse med de væsentlige miljømæssige aspekter, som er udpeget af organisationen i miljøkortlægningen, samt tekniske og økonomiske forhold.

Elementer af SRD'er (indikatorer, BEMP'er eller benchmarks for højeste kvalitet), der ikke anses for at være relevante med hensyn til de væsentlige miljømæssige aspekter, som organisationen har udpeget i sin miljøkortlægning, bør ikke rapporteres eller beskrives i miljøredegørelsen.

EMAS-deltagelse er en løbende proces. Hver gang en organisation planlægger at forbedre sin miljøpræstation (og evaluerer sin miljøpræstation), skal den tage højde for det, der står i SRD'et om specifikke emner, for at få inspiration til, hvilke områder der i næste omgang kan tages op i en trinvis fremgangsmåde.

EMAS-miljøverifikatorer kontrollerer, om og hvordan der blev taget højde for SRD'et i organisationen ved udarbejdelse af miljøredegørelsen (artikel 18, stk. 5, litra d), i forordning (EF) nr. 1221/2009).

Akkrediterede miljøverifikatorer får i forbindelse med deres arbejde brug for dokumentation fra organisationen for, hvordan de relevante elementer af SRD'et er blevet udvalgt i lyset af miljøkortlægningen, og hvordan der er taget hensyn til dem. De skal ikke kontrollere, at de beskrevne benchmarks for højeste kvalitet er overholdt, men de skal verificere dokumentationen for, hvordan SRD'et blev anvendt som rettesnor til at udpege indikatorer og korrekte frivillige foranstaltninger, som organisationen kan gennemføre for at forbedre sin miljøpræstation.

I lyset af den frivillige karakter af EMAS og SRD bør disse organisationer ikke pålægges en uforholdsmæssig stor byrde, hvad angår fremlæggelse af denne dokumentation. Verifikatorerne skal navnlig ikke stille krav om en individuel begrundelse for de enkelte bedste praksisser, sektorspecifikke miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet, som nævnes i SRD'et, og som organisationen ikke anser for at være relevante i lyset af dens miljøkortlægning. Ikke desto mindre kan de foreslå relevante yderligere elementer, som organisationen skal tage højde for i fremtiden som yderligere dokumentation for den løbende forbedring af sine præstationer.

Sektorreferencedokumentets opbygning

Dokumentet består af fire kapitler. Kapitel 1 indeholder en introduktion til retsgrundlaget for EMAS og beskriver, hvordan man skal anvende dokumentet, mens anvendelsesområdet for dette SRD fastlægges i kapitel 2. Kapitel 3 indeholder en kort beskrivelse af de forskellige former for bedste praksis for miljøledelse (BEMP'er) ( 5 ) og indeholder desuden oplysninger om anvendeligheden deraf. Hvis der kan formuleres bestemte miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet for en bestemt bedste miljøledelsespraksis, angives disse også. Det var imidlertid ikke muligt for alle bedste miljøledelsespraksis at definere benchmarks for højeste kvalitet, fordi der på nogle områder enten ikke var tilstrækkelige data til rådighed, eller de særlige betingelser (bedriftstype, virksomhedsmodel, klima etc.) varierer i en sådan grad, at et benchmark for højeste kvalitet ikke ville give nogen mening. Nogle af disse indikatorer og benchmarks er relevante for mere end én bedste miljøledelsespraksis og gentages derfor, hvor det er relevant. Endelig indeholder kapitel 4 en omfattende tabel med de mest relevante miljøpræstationsindikatorer, de tilhørende forklaringer og de tilknyttede benchmarks for højeste kvalitet.

2. ANVENDELSESOMRÅDE

Dette SRD lægger vægt på miljøpræstation i forhold til aktiviteterne i landbrugssektoren. I dette dokument betragtes landbrugssektoren som organisationer, der falder ind under NACE-kodeinddelinger fra A1.1. til A1.6 (jf. den statistiske nomenklatur for økonomiske aktiviteter som fastlagt ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1893/2006) ( 6 ). Dette omfatter al husdyrproduktion og produktion af etårige og flerårige afgrøder.

Disse organisationer er målgruppen for dette dokument. Figur 2.1 viser en skematisk oversigt over anvendelsesområdet for dette dokument, hvoraf det fremgår, hvorledes målgruppen interagerer med andre organisationer.

Figur 2.1

Skematisk oversigt over anvendelsesområdet for dette SRD: Dokumentets målgruppe vises med fremhævet skrifttype i felter med lysegrå baggrund; deres mest relevante interaktioner med andre sektorer fremgår ligeledes; de sektorer, der er omhandlet af andre SRD'er, vises med kursivskrift i felter med lysegrøn baggrund.

Ud over den direkte målgruppe kan dette SRD også være nyttigt for andre aktører såsom driftskonsulenter.

Dette SRD er opbygget i henhold til de forskellige landbrugsaktiviteter, som det fremgår af tabel 2.1.







Tabel 2.1 Landbrugs-SRD'ets opbygning Afsnit Beskrivelse Målgruppe 3.1. Bæredygtig bedrift- og jordforvaltning Dette afsnit omhandler tværgående problemer forbundet med landskabsplanlægning, energi- og vandeffektivitet, biodiversitet, brug af miljøstyringssystemer og involvering af forbrugere med ansvarligt forbrug. Alle bedrifter 3.2. Jordkvalitetsstyring Dette afsnit omhandler jordkvalitetsstyring. Det omhandler vurderingen af de fysiske forhold og udarbejdelsen af en forvaltningsplan tillige med en praktisk vejledning om, hvordan jordkvaliteten kan forbedres ved hjælp af bl.a. økologiske ændringer, om vedligeholdelse af jordbundsstrukturen og om dræning. Alle bedrifter 3.3. Planlægning af næringsstofforvaltning Dette afsnit omhandler forvaltning af jordens næringsstoffer. Det omfatter bedste praksis med hensyn til opstilling af næringsstofbudget, sædskifte, omhu ved anvendelse af næringsstoffer og valg af gødningsstoffer med lavere miljøpåvirkning. Alle bedrifter 3.4. Jordbearbejdning og afgrødeplanlægning I dette afsnit fokuseres der på valg af passende dyrkningsmetoder, begrænsning af jordbearbejdning, anvendelse af dyrkningsmetoder med lav miljøpåvirkning, gennemførelse af effektivt sædskifte og brug af dækafgrøder og mellemafgrøder. Alle bedrifter 3.5. Græs og græsmarksdrift Dette afsnit omhandler maksimering af græsproduktion og græsningsoptagelse, græsmarksdrift i arealer med høj natur- og landskabsværdi, fornyelse af græsningsarealer og iblanding af kløver samt anvendelse af effektiv ensilageproduktion. Husdyrbrug 3.6. Dyreavl I dette afsnit beskrives bedste praksis i forbindelse med dyreavl. Det omhandler især praksis i forbindelse med passende udvælgelse af racer, opstilling af næringsstofbudget, reduktion af nitrogenudskillelse, forbedring af foderomsætning, grønt indkøb af foder, dyresundhedsplaner og profilstyring af besætningen. Husdyrbrug 3.7. Håndtering af husdyrgødning Dette afsnit omhandler bedste praksis i forbindelse med optimal forvaltning af husdyrgødning ved at reducere emissioner og forbedre optagelsen af næringsstoffer. Det omfatter bygning af opstaldningssystemer med lavt emissionsniveau, gennemførelse og optimering af anaerob nedbrydning, udskilning af gylle eller fermentat og passende opbevaringsfaciliteter for fast og flydende husdyrgødning samt teknikker til anvendelse af gylle og husdyrgødning. Husdyrbrug 3.8. Kunstvandingsforvaltning Dette afsnit omhandler effektive kunstvandingsstrategier og indeholder en vejledning i agronomiske metoder, optimering af tildelingen af kunstvanding og effektiv forvaltning af kunstvandingssystemer. Der lægges også vægt på betydningen af de vandkilder, der bruges til kunstvanding. Bedrifter, der gør brug af kunstvanding 3.9. Plantebeskyttelse Dette afsnit omhandler bæredygtig plantebeskyttelsespraksis ved lav pesticidanvendelse til bekæmpelse af skadedyr. Målsætningerne er beskyttelse mod skadedyr, mindskelse af afhængigheden af kemiske plantebeskyttelsesmidler, optimering af brugen af plantebeskyttelsesmidler og strategier til bekæmpelse af skadedyr. Alle bedrifter 3.10. Beskyttet havebrug Dette afsnit beskriver bedste praksis for beskyttet havebrug. Det omhandler især energieffektivitet, vand- og affaldshåndtering samt valg af vækstmidler. Beskyttede havebrugsbedrifter

Tabel 2.2 viser de mest relevante miljømæssige aspekter for landbrugsbedrifter, hvor der skelnes mellem agerbrugs- og havebrugsproduktion og animalsk produktion. Tabellen beskriver de primære miljøbelastninger, der kan være forbundet med begge driftsformer, og hvorledes de er omhandlet af dette dokument. Disse miljømæssige aspekter blev valgt som værende de mest relevante for sektoren. De miljømæssige aspekter, der skal håndteres af specifikke organisationer, bør dog vurderes individuelt.







Tabel 2.2 De mest relevante miljømæssige aspekter for landbrugsbedrifter og hvordan de behandles i SRD'et Miljømæssige aspekter De vigtigste miljørelaterede belastninger () Relevante afsnit i SRD'et Agerbrugs- og havebrugsproduktion Aktiviteter på bedriftsplan Energiforbrug Afsnit 3.1: Bæredygtig bedrift- og jordforvaltning, bedste miljøledelsespraksis 3.1.5 Afsnit 3.10: Beskyttet havebrug, bedste miljøledelsespraksis 3.10.1 Jordbundsforvaltning Forringelse af jordbunden (erosion, kompaktering) Afsnit 3.2: Jordkvalitetsstyring, alle bedste miljøledelsespraksis Anvendelse af næringsstoffer NH3- og N2O-emissioner Tab af næringsstoffer til vand Tab af biodiversitet Ophobning af tungmetaller Afsnit 3.3: Næringsstofforvaltning, alle bedste miljøledelsespraksis Jordbearbejdning Tab af jordens C- og N-indhold Erosion Potentiel aflejring i vandløb Drivhusgasemissioner Afsnit 3.4: Jordbearbejdning og afgrødeplanlægning, bedste miljøledelsespraksis 3.4.1-3.4.3 Græsning NH3- og N2O-emissioner Jorderosion og -kompaktering Tab af næringsstoffer til vand Tab af biodiversitet Tab af biomasse C, hvis arealudnyttelse er ændret fra skovbrug Afsnit 3.4: Jordbearbejdning og afgrødeplanlægning, alle bedste miljøledelsespraksis Afsnit 3.5: Græs og græsmarksdrift, alle bedste miljøledelsespraksis Plantebeskyttelse Økotoksicitetsindvirkninger Tab af biodiversitet Afsnit 3.9: Plantebeskyttelse, alle bedste miljøledelsespraksis Kunstvanding og andre former for vandforbrug på bedriftsplan Vandstress Tilsaltning Tab af næringsstoffer Afsnit 3.1: Bæredygtig bedrift- og jordforvaltning, bedste miljøledelsespraksis 3.1.5 Afsnit 3.8: Kunstvanding; alle bedste miljøledelsespraksis Afsnit 3.10: Beskyttet havebrug, bedste miljøledelsespraksis 3.10.2 Beskyttet havebrug Plasticaffaldsproduktion Trussel mod biodiversitet Energi- og vandforbrug Afsnit 3.10: Beskyttet havebrug, alle bedste miljøledelsespraksis Animalsk produktion Foder CH4-emissioner fra tarmgæring Afsnit 3.6: Dyreavl, alle bedste miljøledelsespraksis Staldfaciliteter NH3- og CH4-emissioner Tab af næringsstoffer Vandforbrug Afsnit 3.1: Bæredygtig bedrift- og jordforvaltning, bedste miljøledelsespraksis 3.1.6 Afsnit 3.7: Forvaltning af husdyrgødning, bedste miljøledelsespraksis 3.7.1-3.7.3 Opbevaring af husdyrgødning CH4-, NH3- og N2O-emissioner Afsnit 3.7: Forvaltning af husdyrgødning, bedste miljøledelsespraksis 3.7.4 og 3.7.5 Spredning af husdyrgødning NH3- og N2O-emissioner Afsnit 3.7: Forvaltning af husdyrgødning, bedste miljøledelsespraksis 3.7.6 og 3.7.7 Græsning NH3- og N2O-emissioner Jorderosion og -kompaktering Tab af næringsstoffer til vand Tab af biodiversitet (eller potentiel biodiversitetsgevinst) Tab af biomasse C, hvis arealudnyttelse er ændret fra skovbrug Afsnit 3.5: Græs og græsmarksdrift, alle bedste miljøledelsespraksis Medicinsk behandling på bedriftsplan Økotoksicitetsindvirkninger Antibiotikaresistens Afsnit 3.6: Dyreavl, bedste miljøledelsespraksis 3.6.6 (1) Yderligere oplysninger om de miljømæssige belastninger, som er nævnt i denne tabel, fremgår af »Rapport om bedste praksis« udgivet af JRC, som kan tilgås online på: http://susproc.jrc.ec.europa.eu/activities/emas/documents/AgricultureBEMP.pdf.

Landbrug er en meget forskelligartet sektor med en bred vifte af afgrøder og bedriftstyper tillige med intensitetsniveauer, der strækker sig fra store mekaniserede intensive bedrifter til meget mindre ekstensive bedrifter. Uanset bedriftstype og virksomhedsmodel er der mulighed for omfattende miljømæssig forbedring, selv om dette kan realiseres ved forskellige former for tiltag med forskellige formål, afhængigt af bedriftstype og virksomhedsmodel. I tråd med ånden i EMAS-ordningen, som har til formål at sørge for, at miljøpræstationerne til stadighed forbedres, uanset udgangspunkt, omhandler dette dokument bedste praksis for realisering af alle de forskellige forbedringsmuligheder. I kapitlet om græs og græsmarksdrift klarlægger dokumentet eksempelvis en bedste miljøledelsespraksis (afsnit 3.5.1) om forbedring af effektiviteten ved græsproduktion og husdyrs optagelse af næringsstoffer samt en bedste miljøledelsespraksis (afsnit 3.5.2) om matchning af græsningsintensitet med biodiversitetsbehov på græsningsarealer med høj natur- og landskabsværdi. Den første er mere relevant for bedrifter med hovedvægt på græssende husdyr og har til formål at forbedre effektiviteten af systemet. Den anden er mere relevant for landbrug med ekstensiv drift, der prioriterer kompatibiliteten af landbrugsaktiviteten med det naturmiljø, de er en del af. I mange tilfælde er den bedste praksis, der er beskrevet, dog relevant for alle bedrifter, med behørig tilpasning til det specifikke tilfælde. I kapitlet om jordbearbejdning er der eksempelvis en bedste miljøledelsespraksis (afsnit 3.4.2) om minimering af jordbearbejdning ved at indføre bearbejdning uden jordvending eller anvendelse af særlige såmaskiner, hvilket er fordelagtigt uanset den intensitet, hvormed der drives landbrug.

I alle bedste miljøledelsespraksis i dokumentet er der en særlig tekst, der indikerer, hvorvidt de er relevante for den specifikke bedriftstype og for intensivt og/eller ekstensivt landbrug. Der er desuden et sammendrag af disse oplysninger i tabel 2.3, hvor de forskellige bedste miljøledelsespraksis er kortlagt på tværs af 12 store bedriftstyper. En forenkling er uundgåelig, og mange bedrifter indbefatter muligvis funktioner fra flere bedriftstyper (f.eks. blanding af intensive og ekstensive områder, blandet husdyr- og afgrødeproduktion). Denne vejledning er vejledende, og den faktiske relevans af de enkelte bedste miljøledelsespraksis for en specifik organisation bør vurderes af den pågældende organisation i hvert enkelt tilfælde.

▼C1







Tabel 2.3 Relevansen af de bedste miljøledelsespraksis, der er beskrevet i dette dokument for 12 store bedriftstyper (mørk skyggelægning: meget relevant; grå: bliver sandsynligvis relevant; hvid: ikke relevant eller kun delvist relevant) BEMP Intensiv mælk og mælkeprodukter (1) Ekstensiv mælk og mælkeprodukter Intensiv oksekød (1) Ekstensiv oksekød Får Intensiv svin (1) Intensiv fjerkræ (1) Ekstensiv svin og fjerkræ Kornsorter og jordolier Rodfrugtafgrøder Markfrugt og grøntsager Overdækkede frugt og grøntsager 3.1.1 3.1.2 3.1.3 3.1.4 3.1.5 3.1.6 3.1.7 3.2.1 3.2.2 3.2.3 3.2.4 3.3.1 3.3.2 3.3.3 3.3.4 3.4.1 3.4.2 3.4.3 3.4.4 3.4.5 3.5.1 3.5.2 3.5.3 3.5.4 3.6.1 3.6.2 3.6.3 3.6.4 3.6.5 3.6.6 3.6.7 3.7.1 3.7.2 3.7.3 3.7.4 3.7.5 3.7.6 3.7.7 3.8.1 3.8.2 3.8.3 3.8.4 3.9.1 3.9.2 3.10.1 3.10.2 3.10.3 3.10.4 (*1) Bedste praksisser for produktion af afgrøder på agerjord kan finde anvendelse på områder på bedriften til foderproduktion eller på bedrifter, der modtager svine- og fjerkrægødning til gødskning med gylle.

▼B

3. BEDSTE PRAKSIS FOR MILJØLEDELSE, SEKTORSPECIFIKKE MILJØPRÆSTATIONSINDIKATORER OG BENCHMARKS FOR HØJESTE KVALITET FOR LANDBRUGSSEKTOREN

3.1. Bæredygtig bedrift- og jordforvaltning

Dette afsnit er relevant for alle landmænd og driftskonsulenter samt alle bedriftstyper. Det omhandler overordnet planlægning og forvaltning af bedriften, også med hensyn til det omgivende landskab, hvori bedriften er placeret. Det udgør en ramme for prioritering af foranstaltninger til opnåelse af ressourceeffektivt og miljømæssigt forsvarligt landbrug. De specifikke foranstaltninger, der skal tackle de forskellige miljømæssige aspekter, er imidlertid ikke omfattet af dette afsnit, men beskrives nærmere i de følgende afsnit (3.2-3.10).

3.1.1. Strategisk forvaltningsplan for landbrugsdrift

Bedste miljøledelsespraksis skal iværksætte en strategisk forvaltningsplan for landbrugsdrift, der omfatter følgende elementer:

— gennemførelse af en strategisk driftsplan for landbrugsbedriften, der indeholder markedsmæssige, lovgivningsmæssige, miljømæssige og etiske overvejelser for en periode på mindst fem år

— identificering af, og fremdrift mod at opnå, akkreditering af relevante bæredygtige landbrugs- eller fødevarecertificeringsordninger, der betyder merværdi for landbrugsprodukter og påviser forpligtelse over for bæredygtig forvaltning

— brug af relevant livscyklusvurdering (LCA) eller indikatorer for økosystemtjenester, med relevante parametre, til overvågning og måling af fortsat forbedring af landbrugsbedrifters miljøpræstation (se bedste miljøledelsespraksis 3.1.2)

— samarbejde med omkringboende landmænd og offentlige instanser om levering af prioriterede økosystemtjenester på landskabsniveau.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis omfatter flere elementer, der kan finde bred anvendelse på alle bedriftstyper, der er omhandlet af dette SRD. Denne bedste miljøledelsespraksis vil imidlertid være nemmere at anvende på store bedrifter, fordi der er flere ressourcer til rådighed, og der udføres muligvis en bedre kortlægning af aktiviteterne på bedrifterne. Desuden er samarbejdet med de nærliggende landbrug og offentlige instanser, som faktisk fastsætter prioriteten af de foranstaltninger, der træffes på landskabsniveau, et vigtigt element, som påvirker bedriftens overordnede miljøpræstation og er mere anvendeligt på store landbrugsbedrifter.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i1) Strategisk forvaltningsplan for landbrugsdrift iværksat (J/N) (i2) Deltagelse i eksisterende akkrediteringsordninger for bæredygtige landbrugs- eller fødevarecertificeringsordninger (J/N) (b1) Landbrugsbedriften har iværksat en strategisk forvaltningsplan, der: i) indeholder overvejelser, som strækker sig over en periode på fem år ii) forbedrer bedriftens bæredygtighedspræstation i alle tre dimensioner: økonomiske, sociale og miljømæssige iii) overvejer levering af økosystemtjenester i en lokal, regional og global sammenhæng ved at bruge hensigtsmæssige og simple indikatorer

3.1.2. Forankring af benchmarking i miljøledelse af bedrifter

Bedste miljøledelsespraksis skal forankre benchmarking i gennemførelsen af miljøledelsessystemer (EMS) for bedriften. Formålet er at sammenligne bedriftens miljøpræstation med den bedste tilgængelige præstation for at gøre det muligt for bedriftsledere og/eller driftskonsulenter at identificere områder for højeste kvalitet og områder, hvor der er behov for yderligere forbedring. Dette kan gennemføres ved systematisk overvågning og rapportering af bedriftens miljøpræstation på procesniveau. Som følge heraf kan EMS'et fokusere mere effektivt på områder med den ringeste præstation eller det største forbedringspotentiale. De vigtigste aspekter ved et EMS baseret på benchmarking er:

— systematisk rapportering på procesniveau: regelmæssig indsamling af data og rapportering i henhold til forskellige indikatorer, som er omfattet af dette SRD

— identificering af fokusområder baseret på sammenligning af den målte præstation med de tilgængelige benchmarks, som f.eks. dem der er omfattet af dette SRD

— udarbejdelse af en klar protokol for betydelige tiltag og for fokusområder under hensyntagen til bedste tilgængelige praksis: landmænd kan få oplysninger om senest tilgængelige bedste praksis fra andre landmænd, driftskonsulenter og brancheforeninger samt ved at læse referencedokumenter såsom dette SRD

— brug af beslutningsstøtteredskaber: brug af passende redskaber til oplysning om gennemførelsen og vurdering af præstationen af specifikke bedste praksisser

— uddannelse af personale: alt personale får passende oplæring i miljøledelse og bliver indført i de klare forbindelser mellem deres individuelle handlinger og den dermed forbundne overordnede miljøpræstation.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis kan finde bred anvendelse på alle bedriftstyper. På store bedrifter, hvor en omfattende, regelmæssig rapportering allerede finder sted, og som måske har ressourcer til rådighed for at udføre de omhandlede initiativer (f.eks. at have råd til at købe det nødvendige udstyr), vil denne bedste miljøledelsespraksis muligvis nemmere kunne finde anvendelse. Denne bedste miljøledelsespraksis kan imidlertid også finde anvendelse på små bedrifter, under forudsætning af at landbrugerne har adgang til passende uddannelse og rådgivning, og kan med tiden føre til større forbedring af miljøpræstationen på disse bedrifter ved at tilskynde til systematisk overvågning og optimering af præstationer.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i3) Et EMS baseret på benchmarking for et passende udvalg af indikatorer er iværksat (J/N) (i4) Personalet er blevet uddannet i miljøledelse (J/N) (b2) Der anvendes relevante indikatorer for at benchmarke præstationen for de enkelte processer, og hele bedriftssystemet, ved sammenligning med alle relevante benchmarks for bedste praksis som beskrevet i dette SRD. (b3) Det fastansatte personale deltager med jævne mellemrum i obligatoriske uddannelsesprogrammer inden for miljøledelse det midlertidige personale bliver informeret om målsætningerne for miljøledelse samt undervisning i relevante aktiviteter

3.1.3. Bidrag til styring af vandkvaliteten på vandområdeniveau

Bedste miljøledelsespraksis er at gennemføre oplandsfølsomme landbrugsforanstaltninger med henblik på fuldstændig opsamling for at minimere vandforurening via næringsstoffer, landbrugskemikalier, sediment og patogen i afstrømningsvand.

Dette omfatter:

— anlæggelse af bræmmer, dvs. områder langs vandløb uden gødskning med kunstgødning og aktiviteter, der involverer landbrugskemikalier anlæggelse af bræmmer ved især træer eller vildgræs for at gavne biodiversiteten mest muligt og opsnappe afstrømningsvand

— oprettelse af integrerede, anlagte vådområder på strategiske afvandingssteder for at opsnappe afstrømningsvand

— oprettelse af afløbssystemer, der er hensigtsmæssige for stedet, under hensyntagen til jordtype og hydrologisk forbindelse til vandområder

— identificering af tegn på jorderosion og -kompaktering ved besigtigelse af marken

— bidrag til oprettelse af forvaltningsplan for opsamling, herunder koordinering af forvaltning af arealer på tværs af bedrifter.

Anvendelse

Oplandsfølsomt landbrug kan finde bred anvendelse på alle bedriftstyper. Det er nemt at gennemføre i mindre afvandingsområder, hvor der typisk er færre landbrugere. Den praktiske gennemførelse af denne BEMP afhænger også af ledelsesstrukturen for det vandområdedistrikt, hvor bedriften ligger.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i5) Total kvælstof- og/eller nitratkoncentration i vandløb (mg N, NO3/L) (i6) Opslæmmet faststofkoncentration i vandløb (mg/L) (i7) Bræmmebredde (m) (b4) Landbrugere samarbejder med omkringboende landbrugere og vandområdeledere fra de relevante myndigheder om at minimere risikoen for forurening, f.eks. ved at oprette strategisk placerede integrerede konstruerede vådområder. (b5) Der oprettes stødpudezoner på mindst 10 m i bredden i nærheden af alle overfladevandløb, hvor der ikke foregår jordbearbejdning eller græsning.

3.1.4. Forvaltning af biodiversitet på landskabsniveau

Bedste miljøledelsespraksis er at udarbejde og gennemføre en handlingsplan for biodiversitet, der understøtter naturlige levesteder og lokal biodiversitet og omfatter foranstaltninger såsom:

— at anvende integreret forvaltning af landbrugsdrift, som tager hensyn til biodiversitet på bedrifts- og landskabsniveau

— at udvikle netværk af levesteder rundt om og mellem bedrifter, som medvirker til at skabe »biologiske korridorer«, der forbinder områder med betydelig biodiversitet

— at tage marginale landbrugsarealer ud af produktion og tilskynde til regeneration af naturlige levesteder

— at reducere omlægning af levesteder for vilde dyr til landbrug og beskytte prioriterede områder såsom afvandingsområder, skovfragmenter, vandløb og vådområder

— at tage særligt hensyn til biodiversitet ved forvaltning af græsarealer med høj natur- og landskabsværdi f.eks. at undgå dannelse af nye damme i blomsterrige vådområder, at reducere græsning på græsarealer, når de fleste af planterne blomstrer (f.eks. fra maj til juni), og at beskytte steder, hvor agerlandfugle bygger rede.

Anvendelse

Principperne i denne bedste miljøledelsespraksis kan finde anvendelse på alle bedriftstyper, -størrelser og -beliggenheder. Ekstensive bedrifter (såsom økologiske landbrug) aktualiserer som regel disse foranstaltninger, men mere intensive bedrifter kan også gennemføre aktiviteter, der bidrager til disse mål. Under alle omstændigheder afhænger de specifikke foranstaltninger, som skal være en del af handlingsplanen, i høj grad af lokale omstændigheder, arbejdskraftomkostninger samt virksomhedsmodel og bedriftens intensitetsniveau.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i8) Anvendelsesmængde af næringsstoffer (kg N/P/K/ha/år) (i9) Gennemsnitligt antal husdyr pr. hektar (i10) Tæthed af arter, som er vigtige for lokalområdet () (antal af nøglearter/m2) (b6) Der gennemføres en handlingsplan for biodiversitet på bedriften for at opretholde og øge antallet og tætheden af de arter, der er vigtige for lokalområdet. (1) »Arter, som er vigtige for lokalområdet« omfatter endemiske arter i lokalområdet og sjældne eller truede arter. Landmanden kan henholde sig til gældende nationale/regionale forskrifter om biodiversitet og levesteder samt lokale NGO'er for at fastsætte nøglearter, som er vigtige for lokalområdet.

3.1.5. Energi- og vandeffektivitet

Bedste miljøledelsespraksis er at udarbejde og gennemføre hensigtsmæssige planer med henblik på overvågning og forvaltning af energi- og vandforbrug på bedriften. De væsentligste karakteristika ved disse planer opsummeres separat for energi og vand nedenfor.

Energi:

Bedste miljøledelsespraksis er at gennemføre en energiforvaltningsplan for hele bedriften baseret på samlet energiforbrug, der kortlægges på tværs af store energiforbrugende processer, herunder indirekte energiforbrug, indeholdende mål for reduktion af energiforbrug. Planen kan indeholde følgende foranstaltninger:

— beregning af samlet energiforbrug på bedriftsniveau pr. hektar, husdyrenhed eller ton udbytte og brug af disse energiintensitetsparametre til benchmarking

— måling og registrering af energiforbrug på procesniveau mindst én gang om måneden for alle store energiforbrugende processer brug af fordelingsmåling af elektricitet til individuelle måleprocesser såsom mælkekøling og belysning

— vurdering af bedriftens indirekte energiforbrug ( 7 ), dvs. den energi, der bruges til at fremstille inputs, der anvendes på bedriften (såsom foder eller kunstgødning)

— anvendelse af grønne anskaffelsesprincipper på energiforbrugende udstyr og på energiforsyning såsom køb af energieffektivt udstyr og certificeret vedvarende energi

— brug af varmeveksling og varmegenvindingsanlæg, hvor det kan lade sig gøre (f.eks. mælkekølere)

— integration af produktion af vedvarende energi i bygninger og/eller på bedriftens arealer (f.eks. installering af termiske solvarmeanlæg, solcellepaneler, vindmøller, generatorer, der kører på biomasse høstet på bæredygtig vis).

Vand:

Bedste miljøledelsespraksis er at gennemføre en vandforvaltningsplan for hele bedriften baseret på samlet vandforbrug, der kortlægges på tværs af store vandforbrugende processer, herunder indirekte vandforbrug, indeholdende mål for reduktion af indvundet vand. Planen kan indeholde følgende foranstaltninger:

— beregning af samlet vandforbrug fra forskellige kilder (drikkevand, indvundet ferskvand, sekundavand ( 8 ) etc.) pr. hektar, husdyrenhed eller ton udbytte og brug af disse parametre til benchmarking

— separat måling og registrering af vandforbrug i staldbygninger, vand til dyrene og vanding af afgrøder, efter kilde mindst én gang om måneden via passende vandfordelingsmålere

— vurdering af bedriftens indirekte vandforbrug, dvs. det vand, som skal bruges til at producere de råvarer, der anvendes på bedriften (såsom importeret foder til husdyr)

— opbevaring af regnvand og brug til drikkevand til dyr, afvaskning af dyr og/eller vanding.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis kan finde bred anvendelse på alle bedriftstyper. De omhandlede tiltag (både med hensyn til energiforvaltning og vandforvaltning) vil sandsynligvis nemmere kunne finde anvendelse på de større bedrifter, der allerede har overvågningssystemer og således mulighed for at udarbejde og gennemføre mere detaljerede planer.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i11) Endeligt energiforbrug på bedriften (kWh eller L diesel pr. hektar) (i12) Bedriftens vandudnyttelseseffektivitet (m3 pr. hektar og år eller pr. husdyrenhed eller ton udbytte) (b7) Der gennemføres og revideres en energistyringsplan hvert femte år, som omfatter: i) kortlægning af direkte energiforbrug på tværs af store energiforbrugende processer, ii) kortlægning af indirekte energiforbrug via forbrug af kunstgødning og dyrefoder, iii) benchmarking af energiforbrug pr. hektar, husdyrenhed eller ton udbytte, iv) energieffektiviseringstiltag, v) foranstaltninger til vedvarende energi. (b8) Der gennemføres og revideres en vandforvaltningsplan hvert femte år, som omfatter: i) kortlægning af direkte vandforbrug efter kilde på tværs af store processer, ii) benchmarking af vandforbrug pr. hektar, husdyrenhed eller ton udbytte, iii) vandeffektiviseringstiltag, iv) opsamling af regnvand.

3.1.6. Affaldshåndtering

Bedste miljøledelsespraksis er at gennemføre interne affaldshåndteringsopgaver ( 9 ) i henhold til affaldshåndteringshierarkiet ( 10 ). Disse omfatter:

— forhindring af affaldsdannelse, når det er muligt

— anaerob nedbrydning eller kompostering af organisk affald, når det er muligt

— omhyggelig håndtering af kemikalieaffald og dets emballage: fuldstændig tømning af emballage, sortering ved kilden og korrekt lagring af dette kemikalieaffald

— omhyggelig håndtering og opbevaring af gødning og gylle.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis kan finde bred anvendelse på alle bedriftstyper og -størrelser. Afstanden mellem bedriften og anlægget til anaerob nedbrydning eller kompostering kan være en begrænsning for bedrifterne, navnlig de mindre bedrifter (når behandlingen af organisk affald foregår væk fra stedet), eftersom der kræves plads på bedriften (for behandling på stedet). Håndtering af plastikaffald er særligt relevant for beskyttede havebrugsbedrifter (som omhandlet i bedste miljøledelsespraksis 3.10.3) samt bedrifter, der producerer balleensilage.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i13) Affaldsproduktion fordelt på type (t/ha/år) (i14) Procentdel af affald sorteret fra til genanvendelige dele (%) (i15) Procentdel af organisk affald, som behandles enten anaerobt eller aerobt (%) (b9) Forebyggelse, genbrug, genanvendelse og nyttiggørelse af affald gennemføres, således at der ikke sendes affald til deponeringsanlæg.

3.1.7. Gør forbrugere interesseret i ansvarlig produktion og ansvarligt forbrug

Bedste miljøledelsespraksis er at samarbejde med forbrugere og bringe dem tættere på fødevareproduktion og ansvarlige driftsmetoder i landbruget og anspore dem til at vælge ansvarligt forbrug ved:

— at deltage i fællesskabsstøttet landbrug

— at sælge produkter direkte fra gårdbutikker, markeder med lokale landbrugsprodukter eller via grøntsagsordninger

— at tillade efterhøst (f.eks. at tillade personer at komme til bedriften for at afhente eventuelle restafgrøder, der ikke kunne høstes med salg for øje, da priserne var for lave eller kvaliteten for dårlig)

— at indlede samarbejde med lokale fødevareforarbejdningsvirksomheder såsom bagerier eller mejerier

— at arrangere dage med åbne døre og rundvisninger for offentligheden

— at bruge de sociale medier til at informere om bedriften, lave arrangementer eller sælge direkte til offentligheden.

Anvendelse

Alle bedrifter kan beslutte sig for komme tæt på forbrugerne, f.eks. ved at åbne dørene for offentligheden, arrangere direkte salg eller bruge de sociale medier til at informere om bedriften (plantning af nye afgrøder, høst, type og timing for de udførte aktiviteter, oplysninger om salgssteder etc.). Denne bedste miljøledelsespraksis er dog især anvendelig for små ekstensive landbrugsbedrifter såsom små økologiske producenter, der forsyner det lokale marked med varer (herunder havebrugsbedrifter). Samarbejde med lokale fødevareproducenter er særligt relevant for korn- og husdyravlere.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i16) Procentdel af produkter, der er solgt til et bestemt (lokalt) marked () (%) (i17) Antal dage om året, hvor bedriften holder åbent (nr./år) Ikke relevant (1) Den repræsenterer de produkter, der sælges direkte fra bedriften enten på stedet eller det lokale marked for landbrugsprodukter, og produkter, der sælges via grøntsagsordninger eller andre former for fællesskabsstøttet landbrug.

3.2. Jordkvalitetsstyring

Dette afsnit er relevant for blandings-, agerbrugs- og havebrugsbedrifter og for både intensivt og ekstensivt landbrug. Det omhandler vurdering og reduktion af jordbundserosion og planlægning af tiltag for at bibeholde og forbedre jordkvaliteten og føre tilsyn med jordbundens tilstand.

3.2.1. Handlingsplan for vurdering og vedligeholdelse af jordbundens fysiske tilstand

Bedste miljøledelsespraksis er at udarbejde og gennemføre en jordbeskyttelsesplan med det formål at vedligeholde jordbundskvalitet og -funktion: Planen bør eksempelvis indeholde følgende foranstaltninger:

— Udarbejdelse af en årlig rapport om tegn på erosion, kompaktering og overfladeophobning baseret på markinspektioner og beregning af jordens vægtfylde

— Kortlægning af de forskellige jordtyper, der findes på bedriften, for at finde ud af, hvilke typer der matcher arealudnyttelsen bedst

— Beregning af balancen af organisk stof i jorden på markniveau samt regelmæssig kontrol af jordens næringsstofreserver og pH-værdier på markniveau i henhold til principperne i bedste miljøledelsespraksis 3.3.1

— Gennemførelse af konkrete tiltag, der bevarer jordens kvalitet og organiske stof på markerne (disse er beskrevet præcist i bedste miljøledelsespraksis 3.2.2, 3.2.3 og 3.2.4).

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis kan finde bred anvendelse på alle blandings-, agerbrugs- og havebrugsbedrifter, der driver både intensivt og ekstensivt landbrug. De fleste af de tiltag, der er omfattet af jordbeskyttelsesplanen, har relativt lave investeringsomkostninger og kan give betydelige fordele med hensyn til produktivitet, om end med en smule forsinkelse.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i18) Jordens infiltrationskapacitet (mm/time) (i19) Vurdering af jordbundsstrukturen på tværs af markerne for tegn på erosion og kompaktering (J/N) (i20) Jordens vægtfylde (g/cm3) (i21) Jordbundens vandkapacitet (m3 vandindhold/m3 tør jord eller g vandindhold/100 g tør jord) (b10) Der gennemføres en jordforvaltningsplan for bedriften, der indeholder: i) en årlig rapport om tegn på erosion og kompaktering baseret på markinspektioner, ii) analyser af jordens vægtfylde og organiske stof mindst hvert femte år, iii) gennemførelse af konkrete tiltag for opretholdelse af jordkvalitet og organisk stof

3.2.2. Opretholdelse/forbedring af jordens organiske stof på dyrkede arealer

Bedste miljøledelsespraksis er at omfatte organiske ændringer af jorden ved at tilføre organisk materiale af høj kvalitet, som bidrager til forbedring af jordbundsstrukturen. Organisk stof kan tilføres landbrugsjord via:

— iblanding af afgrøderester og dæk- og efterafgrøder, f.eks. bælgplanter

— dekomponering af planteaffald på ubearbejdet jord

— gødskning (se bedste miljøledelsespraksis 3.7.6)

— udlægning som midlertidige sædskiftegræsarealer (se også bedste miljøledelsespraksis 3.4.4)

— anvendelse af alternative kilder af organisk stof såsom godkendte kompostmaterialer, afgasset biomasse fra anlæg til anaerob nedbrydning og andet organisk affald.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis kan finde bred anvendelse på agerbrugsbedrifter, både hvad angår intensive og ekstensive systemer, forudsat at der tages højde for alle de tilføjede organiske input i forvaltningsplanen vedrørende tilførsel af næringsstoffer til markerne (se bedste miljøledelsespraksis 3.3.1).

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i22) Anvendelsesmængde af organisk tørstof (t/ha/år) (i23) Organisk kulstof i jorden (% C) (i24) Kulstof-kvælstofforhold (C/N) (b11) Sørg for, at alt agerbrugsjord får tilført organisk stof, f.eks. fra afgrøderester, gødning, efter-/dækafgrøder, kompost eller afgasset biomasse mindst én gang hvert tredje år og/eller udlægning af sædskiftegræsarealer i ét til tre år.

3.2.3. Opretholdelse af jordbundsstruktur og undgåelse af erosion og kompaktering

Bedste miljøledelsespraksis er at:

— foretage rettidig og passende dyrkning, der bevarer jordbundsstrukturen og minimerer afstrømning og erosion på grund af både vand og vind: — — vælge en dyrkningsform med et minimalt antal passager med det formål at skabe jordbundsforhold, der egner sig til dyrkning af afgrøder — gennemføre overfladebearbejdning for at undgå dyb jordløsning eller forvolde skade på afløb — overveje direkte såning eller reducerede dyrkningssystemer og bruge jordpakker ved eventuel pløjning

— opretholde såbed til vandinfiltration

— sørge for luftning for at undgå jordkompaktering

— reducere påvirkningen fra maskiner på jordbundsstrukturen (f.eks. kan der anvendes dæk med bæreflade for at mindske jordkompaktering).

Anvendelse

Teknikker til kontrol af erosion og kompaktering af jordbunden og opretholdelse af jordbundsstrukturen finder bred anvendelse på alle bedriftstyper og de fleste steder. Vanderosion er et almindeligt problem i hele Europa, mens vinderosion mest er et problem i de tørre dele af det sydlige og østlige Europa. På store bedrifter synes bedste miljøledelsespraksis at være mere anvendelig, da der muligvis er flere ressourcer tilgængelige til at udføre de nævnte aktiviteter, flere midler til køb af udstyr/maskiner og/eller til at tilegne sig kompetencer/viden for med held at kunne gennemføre ovennævnte aktiviteter.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i19) Vurdering af jordbundsstrukturen på markerne for tegn på erosion og kompaktering (J/N) (i20) Jordens vægtfylde (g/cm3) (i25) Erosionstab (t/ha/år) (b10) Der gennemføres en jordforvaltningsplan for bedriften, som omfatter: i) årlig rapport om tegn på erosion og kompaktering baseret på markinspektioner, ii) analyse af jordens vægtfylde og organisk stof mindst hvert femte år, iii) gennemførelse af konkrete tiltag med hensyn til jordkvalitet og organisk stof

3.2.4. Forvaltning af jordbundsdræning

Bedste miljøledelsespraksis er at forvalte jordbundsdræning for at opretholde frugtbarhed og minimere tab af næringsstoffer ved at:

— kortlægge vandafløb på alle marker

— undgå vandmætning af jorden ved at: — — sikre tilstrækkelig infiltrering af vand — minimere jordkompaktering i henhold til principperne beskrevet i bedste miljøledelsespraksis 3.2.3 — fremme naturlig dræning, hvilket omfatter plantning af træer, afgrøder med dybe rødder og gennemførelse af sædskifte — opretholde og, hvis det er relevant, etablere afledningsgrøfter til omledning af vandet

— konstruere overfladedræningssystemer med delvis naturlige træk såsom uensartede tværsnitsprofiler, bugtede forløb, strømfald og damme samt naturlig vegetation for at øge uensartetheden af dybder og bevægelseshastigheder og samtidig forbedre naturlige levesteder

— minimere dræning på tørvejord og i områder, som er sårbare over for tab af næringsstoffer; alt udrænet land med tørv eller tørvejord bør ligge hen som naturlige eller delvis naturlige områder eller behandles som almindelige græsarealer.

Anvendelse

Anvendeligheden af denne bedste miljøledelsespraksis afhænger i høj grad af lokale parametre såsom markens topografi (skråningens fald og markens længde, jordtype og jordaggregatstørrelse, størrelse af området med afvanding til afvandingsområdet) og dyrkningssystemet. Navnlig forbedrede dræningstiltag finder bred anvendelse på de fleste ikkesandede og ikkeorganiske agerbrugs- og græsarealer, mens dræning bør undgås eller minimeres i tørvejord og vådområder.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i26) Installation af dræn på græs- og agerbrugsarealer (J/N) (i27) Produktion af markdrænkort (J/N) (i28) Minimering af dræning på tørvejord (J/N) (b12) Naturlig dræning maksimeres gennem omhyggelig forvaltning af jordbundens struktur; effektiviteten af eksisterende dræn opretholdes; nye dræn installeres, hvor det er relevant, på mineraljord. (b13) Dræning minimeres på tørvejord og jord, hvor der er øget risiko for overførsel af næringsstoffer til vand via dræningen.

3.3. Næringsstofforvaltning

Dette afsnit er relevant for alle bedriftstyper (herunder husdyrbrug). Det omhandler tiltag, der sikrer, at anvendelsen af næringsstoffer modsvarer afgrøder og dyrs behov for at optimere udbyttet og opnå maksimale fordele ved de anvendte næringsstoffer og samtidig sikre, at miljøets bæreevne respekteres fuldt ud.

3.3.1. Opstilling af næringsstofbudget

Bedste miljøledelsespraksis er at sikre, at afgrøders næringsstofbehov dækkes, og at der samtidig ikke anvendes for meget, gennem opstilling af et budget på markniveau. Hovedformålet med denne bedste miljøledelsespraksis er at opnå »økonomisk optimal« afgrødeudbytte og -kvalitet og at minimere inputomkostninger samt at beskytte jord og vand og undgå emission af luftforurenende stoffer. Dette kan opnås ved at:

— foretage systematiske, periodiske jordbundsundersøgelser for at holde jordens pH-værdi inden for det maksimale område (6,5 -7,5 ) og passende niveauer af fosfor (P) og kalium (K): Det anbefales at undersøge jordbunden mindst hvert tredje til femte år for permanente græsningsarealer og hver tredje år for afgrøder og sædskiftegræsmarker

— tage højde for alle næringsstoftilførsler til jordbunden og nitratrester i rodzonen og anvende næringsstoffer (N, P og K) i korrekte mængder for det optimale udbytte: Der bør tages højde for mængde og plantetilgængelighed af næringsstoffer tilføjet som organisk stof (i henhold til bedste miljøledelsespraksis 3.2.2)

— beregning af næringsstofoverskud på markniveau ved at beregne optagelse af næringsstoffer (N, P og K) og afgivelse af næringsstoffer (N, P og K) pr. hektar (stort overskud af næringsstoffer fører til risiko for forurening uden for området)

— beregning af effektiv næringsstofudnyttelse (NUE) på markniveau eller driftsniveau: NUE på bedriftsniveau er forholdet af næringsstoffer (N, P og K) indeholdt i vegetabilske og animalske produkter afgivet fra bedriften til næringsstoftilførsel til bedriften (f.eks. som kunstgødning og foder). Relevante bedriftsfortegnelser kan anvendes til beregning af alle næringsstoftilførsler og -afgivelser.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis kan finde bred anvendelse på alle bedriftstyper og er et centralt tiltag, som har stor indflydelse på miljøpræstation og bedriftens produktivitet. Investeringsomkostningerne for de foranstaltninger, der muliggør opstilling af et budget for næringsstoffer, er relativt lave og kan give en betydelig gevinst i form af produktionseffektivitet. Et vejledende omkostningsinterval med henblik på udarbejdelse af et komplet budget, der viser input og output af kvælstof, er 200-500 EUR pr. bedrift årligt, afhængigt af størrelse og type af driftssystem og af behovet for ekstern rådgivning.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i8) Anvendelsesmængde af næringsstoffer (kg N/P/K/ha/år) (i29) Næringsstofoverskud (kg N/P/K/ha/år) (i30) NUE beregnet for N/P/K (%) (i31) Bruttokvælstofbalance () (kg/ha) (b14) Anvendt gødning indeholdende næringsstoffer overstiger ikke den mængde, der er behov for at opnå »økonomisk optimalt« afgrødeudbytte. (b15) Næringsstofoverskud eller effektiv næringsstofudnyttelse vurderes for kvælstof, fosfor og kalium for de enkelte afgrøde- eller græsjordspakker. (1) Bruttokvælstofbalance angiver overskud eller reduktion af kvælstof på landbrugsjord. Den beregnes ved at trække mængden af kvælstof, der tilføjes driftssystemet, fra mængden af kvælstof, der fjernes fra systemet pr. hektar landbrugsjord.

3.3.2. Sædskifte for effektiv næringsstofkredsløb

Bedste miljøledelsespraksis er at optimere kvælstofkredsløb ved at inkludere bælgplanter i sædskiftekredsløb ( 11 ). Bælgplanter optimerer kvælstoftilførsel via biologisk kvælstoffiksering og maksimerer kvælstofoverførsel til efterfølgende afgrøder med minimalt tab af kvælstof ved udvaskning. For at få det mest mulige ud af biologisk kvælstoffiksering bør et sædskiftekredsløb indeholde mindst én bælgplante og én hovedafgrøde ( 12 ) (f.eks. en kløvergræsmark som en hovedafgrøde eller som en efterafgrøde ( 13 )) over en femårig periode. Kvælstoffikserende planters tilstedeværelse i sædskifte bør tages i betragtning ved fastsættelse af de overordnede næringsstoftilførsler til jordbunden og anvendelsen af næringsstoffer.

Anvendelse

Biologisk kvælstoffiksering via bælgplanter kan finde bred anvendelse på alle driftssystemer. Det er især relevant for organiske landbrugssystemer eller systemer med lav gødningstilførsel og også meget vigtigt for agerbrugsarealer med en kort tilførsel af organiske næringsstoffer. Denne bedste miljøledelsespraksis er imidlertid ikke anvendelig i landbrugssystemer med tørvejord, som har en lav pH-værdi, fordi jords surhed forringer mekanismen med biologisk kvælstoffiksering.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i31) Bruttokvælstofbalance (kg/ha) (i32) Sædskiftekredsløb omfatter bælgplanter og hovedafgrøder (J/N) (i33) Længden af sædskiftekredsløb (år) (b16) Al vekseldrift af græsarealer og afgrøder omfatter mindst én bælgplante og én hovedafgrøde over en femårig periode.

3.3.3. Præcisionstilførsel af næringsstoffer

Bedste miljøledelsespraksis er at:

— samordne tilførslen af gødning og (om nødvendigt) kunstgødning, så de falder sammen med afgrødens behov: for alle næringsstoffer (N, P og K) på det korrekte tidspunkt og i mængder, der opfylder afgrøders næringsstofbehov ( 14 ),

— anvende om nødvendigt gentagne gange for at maksimere optagelsen af næringsstof og forhindre tab: Anvendelse af næringsstoffer i flere end én anvendelsesmængde reducerer den samlede mængde af næringsstoffer, der er behov for at anvende, og minimerer udvaskning af næringsstoffer

— bruge GPS-styringssystem for at sikre præcis tilførsel af næringsstoffer (N, P og K), herunder variable tilførselsmængder af næringsstoffer på marker efter bladmassens udvikling og tidligere høstdata, hvilket muliggør præcis spredning af gødningsstoffer og anvendelse af køresporene

— foretage direkte spredning af næringsstoffer (N, P og K) til frø: Granulaterne placeres direkte i eller langs rodzonen.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse på blandings-, agerbrugs- og havebrugsbedrifter. Gentagne tilførsler af næringsstoffer anvendes hovedsageligt ved kornsorter.

Præcis tilførsel indebærer betydelige investerings- og driftsomkostninger, udgifter til køb og arbejdskraft (f.eks. til anskaffelse af georefererede data om næringsstofbehov, flere GPS-styrede tilførsler af næringsstoffer) og er derfor mere anvendelig for store bedrifter, for hvilke afbetalingstiden for investeringen oftest er kortere. For små og mellemstore bedrifter, eller for bedrifter med begrænset investeringskapacitet, er det ofte muligt at leje det udstyr, der er behov for, for at foretage gentagne tilførsler eller at outsource denne opgave til en specialiseret virksomhed, der ejer og betjener det nødvendige udstyr.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i34) Brug af præcisionsværktøjer såsom GPS-teknologistyring til optimering af næringsstoftilførsel (J/N) (i29) Overskud af marknæringsstoffer (kg N/P/K/ha/år) (i30) NUE beregnet for N/P/K (%) Ikke relevant

3.3.4. Valg af kunstgødning med lavere miljøbelastning

Fremstilling af mineralsk kvælstof kræver store mængder af energi og medfører betydelige drivhusgasemissioner (GHG), afhængigt af type af sammensætninger, fabrikkens effektivitet og de dinitrogenoxid-(N2O)-reducerende teknikker, der er anvendt ( 15 ). Når landmænd skal bruge gødning baseret på syntetisk nitrat, er bedste miljøledelsespraksis at vælge produkter med dokumenteret lavere CO2-fodaftryk ( 16 ).

Når en landmand vælger urinstofbaserede gødningsstoffer, er bedste miljøledelsespraksis desuden at vælge produkter, hvis granulater er coatede med en nitrifikationshæmmer. Nitrifikationshæmmeren reducerer hydrolysehastigheden i forhold til ammonium og ammoniak. Desuden muliggør den præcis kvælstoftilførsel til afgrøder ved at nedsætte nitratproduktionen til en hastighed, der bedre modsvarer afgrødeoptagelsen.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse på blandings- agerbrugs- og havebrugsbedrifter, som anvender mineralske gødningsstoffer.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i35) CO2-fodaftryk af anvendt kvælstofgødning (kg CO2e/kg N) (i36) Tilført kvælstofgødning har lave ammoniak- og GHG-emissioner efter tilførsel (J/N) (b17) Mineralske gødningsstoffer, der anvendes på bedriften, har ikke ført til emissioner ved fremstillingen på over 3 kg CO2epr. kg N, hvilket skal fremgå af en åbent fremlagt beregning fra leverandøren. (b18) Tilført syntetisk gødning har lave ammoniakemissioner efter tilførsel.

3.4. Jordbearbejdning og afgrødeplanlægning

Dette afsnit er relevant for blandings-, agerbrugs- og havebrugsbedrifter og omhandler teknikker og valg med hensyn til jordbearbejdning og afgrødeplanlægning, der beskytter og fremmer jordbundskvaliteten.

3.4.1. Matchning af jordbearbejdning med jordbundsforhold

Bedste miljøledelsespraksis er at tilpasse jordbearbejdning efter jordbundstyper og jordbundsforhold for at optimere afgrødeetablering og beskytte jordbunden.

Valg af dyrkningsteknikker såsom minimal jordbearbejdning og direkte såning reducerer dyrkningsintensiteten og dybden og omfanget af jordbearbejdningen og beskytter jordbunden ved at undgå:

— nedgravning af organisk stof og næringsstoffer i jordbundsdybder ud over den store rodzone

— fragmentering af jordaggregater, som fører til mineralisering af organisk materiale (stigende CO2- og nitratkvælstof (NO3-N))

— forstyrrelse af kontinuiteten af naturlige vandveje, der muliggør vand- og iltinfiltration.

Desuden skal jordbearbejdning og såning planlægges omhyggeligt rent tidsmæssigt med hensyn til jordfugtighed, jordtype og vejrforhold:

— vejrforhold: Såning af samdyrkede afgrøder i starten af efteråret kan muliggøre optagelse af kvælstof, før overvintringsdræningen sætter ind, og give god vegetationsdække (mindst 25–30 %) i vintermånederne for at beskytte jordbunden mod overfladeafstrømning på grund af regnvand og den deraf følgende erosion ( 17 ),

— jordfugtighed: Ved at undgå at bearbejde fugtig jord begrænses kompaktering og afstrømning af sediment og næringsstoffer samt erosion og problemer med rodudvikling

— jordtype: Sandholdig jord er nemmere at bearbejde, når den er våd, end det er tilfældet med lerholdig jord.

Dyrkning af tørvejord bør undgås på grund af den høje risiko for næringsstofudvaskning og kulstofoxidation. Tørvejord skal være dækket med græs i en længere periode for at opretholde jordens indhold af organiske stoffer; jordbearbejdning med det formål at efterså græsarealet bør højst finde sted hvert femte år.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse på blandings-, agerbrugs- og havebrugsbedrifter.

Det anbefales, at den tidlige vintersåning foretages ved hjælp af teknikker til minimal bearbejdning og direkte såning. De anbefales desuden til svær lerjord og er ikke egnede til sandholdig jord eller jord med ringe struktur.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i37) Procentdel af vinterjord, der er dækket af vegetation (%) (i38) Procentdel af opdyrket tørvejord (%) (i23) Organisk kulstof i jorden (% C) (i24) Kulstof-kvælstofforhold (C/N) (b19) Marker med tørvejord kan holdes dækket af græs i en længere periode jordbearbejdning af tørvejord med det formål at efterså græsarealet finder sted med et minimumsinterval på fem år.

3.4.2. Minimering af jordbearbejdning

Bedste miljøledelsespraksis er at bruge bearbejdning uden jordvending eller særlige såmaskiner frem for konventionel pløjning. Jordbearbejdning, der kan opretholde og forbedre jordbundsstrukturen, porøsiteten og den mikrobielle aktivitet, er:

— direkte såning, hvor der ikke pløjes eller bearbejdes, og afgrøderne sås uden forudgående løsning af jorden

— stribedyrkning, hvor jordbearbejdning er begrænset til smalle jordstriber, som skal indeholde sårækker, mens restdække af jorden opretholdes mellem rækkerne

— reduceret eller minimal bearbejdning (mejselplov), hvor dyb bearbejdning foregår uden jordvending metoden er at løsne og lufte jorden, mens afgrøderesterne forbliver på jordens overflade.

Anvendelse

Jordbearbejdningsaktiviteterne som anført i denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse på agerbrugsbedrifter. Direkte såning reducerer jordtab, bevarer jordfugtigheden, øger vandinfiltration og reducerer overfladeafstrømning. Den udføres bedst på stabil jord, der opretholder sin struktur i vækstperioden såsom ler, siltblandet svær lerjord og svær lerjord. Den bør dog undgås på sandjord, kompakt jord, marker med alvorlige ukrudtsproblemer og i tilfælde af afgrøder, der kræver særlig bekvem jord (f.eks. kartofler). På samme måde bør stribedyrkning undgås i vådt jord, fordi det kan føre til kompaktering. Ved minimal jordbearbejdning er der risiko for forurening med ukrudt, men det kan på forsvarlig vis nemt håndteres ved hjælp af sædskifte og falske såbede. Desuden egner brugen af minimale jordbearbejdningsaktiviteter sig ikke til sandjord.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i18) Jordens infiltrationskapacitet (mm/time) (i20) Jordens vægtfylde (g/cm3) (i25) Erosionstab (kg/ha/år) (i39) Procentdel af tilsået areal, hvor der anvendes direkte såning (%) (i40) Procentdel af areal, hvor dyrkning af afgrøder foregår uden jordvending (%) (b20) Jordvending undgås ved brug af f.eks. direkte såning, stribedyrkning og minimal bearbejdning (mejselplov).

3.4.3. Reduktion af påvirkning fra jordbearbejdning

Bedste miljøledelsespraksis er at udføre aktiviteter, der reducerer påvirkningen fra jordbearbejdning og således reducerer risikoen for jorderosion og øger eller opretholder jordens organiske kulstofindhold: ( 18 )

— Opdyrke og tilså jorden på tværs af hældningen (konturdyrkning) for at mindske risikoen for at udvikle overfladeafstrømning. Højderyggene på tværs af skråningen øger ujævnheden og udgør en barriere for overfladeafstrømning, som fører til en reduktion af sedimentspildet.

— Danne brudlinjer og plante hegn for at opfange afstrømning og næringsstoffer. Brudlinjer på skråninger kan dannes i form af grøfter, hegn eller græsstriber (så brede som muligt) på konturen. Hegn udgør en længerevarende brudlinje, og de er mere effektive, når de plantes på et bredt stykke langs konturen for at hjælpe med at holde på sedimentet og forhindre partikler i at nå vandløb.

— Opdyrke kørespor forårsaget af maskiner efter jordbearbejdning.

— Bruge faste kørespor (CTF), der begrænser al belastning fra maskiner til de mindst mulige områder, som permanente kørespor, og brug GPS-styring for at reducere jordkompaktering og ødelagte afgrøder.

— Gøre såbede ujævne for at gøre det tilgængelige overfladeområde mere modtageligt for regndråber og således reducere afdækning og afstrømning. Ved at gøre efterårssåbedet ujævnt forbedres vandinfiltrationen, og risikoen for afstrømning og sedimentspild reduceres.

Anvendelse

Foranstaltningerne i denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse på blandings-, agerbrugs- og havebrugsbedrifter. Når praksis med dyrkning og såning på tværs af hældningen (konturdyrkning) er valgt, bør dyrkning i furerne dog undgås.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i20) Jordens vægtfylde (g/cm3) (i21) Jordbundens vandbindingskapacitet (g vandindhold/100 g tør jord eller m3 vandindhold/m3 tør jord) (i25) Jorderosionstab (kg/ha/år) Ikke relevant

3.4.4. Sædskifte som en foranstaltning til jordbeskyttelse

Denne bedste miljøledelsespraksis beskriver de vigtigste udformningsprincipper for sædskifteordninger til jordbeskyttelse og -forbedring. Bedste miljøledelsespraksis er at:

— vælge afgrødetype og sædskiftesekvens for at: — i) synkronisere kvælstoftilførsel med afgrødebehov ii) forbedre jordens organiske stof iii) give plantesundhedsmæssige fordele og iv) undgå jorderosion

— gennemføre længere sædskiftekredsløb, herunder for bælgplanter (se også bedste miljøledelsespraksis 3.3.2)

— vælge hurtige modningsmetoder for afgrøder på de mest følsomme arealer for at høste før regnperioden og for at gøre det nemmere at etablere dækafgrøder.

— udlægge midlertidige græsarealer på blandingsbedrifter: De er nyttige som hovedafgrøde for at reducere risikoen for erosion på agerbrugsarealer, og samtidig forbedrer de jordfrugtbarheden, navnlig ved at tilføje kvælstof

— indarbejde ukrudtshåndtering i sædskiftekredsløbene for at undgå forurening med ukrudt: f.eks. skifte mellem bladafgrøder og stråafgrøder, skrifte mellem vinterafgrøder og forårsafgrøder, inkludere rodfrugter, bruge græsning og mejning for at kontrollere flerårigt ukrudt og anvendelse af dækafgrøder

— indarbejde biofumigationsafgrøder (f.eks. af Brassicaceae-familien) i sædskiftekredsløbet for at reducere sygdomme: Biofumigation består af brugen af specifikke afgrøder, som under deres nedbrydning frigives til flygtige forbindelser i jordbunden, som er giftige for nogle jordbundsorganismer og kan hjælpe med at kontrollere jordpatogener eller skadedyr.

Ud over sædskifte over tid er bedste miljøledelsespraksis at sikre fysisk forskellighed inden for og uden for bedriften. Tilstødende marker på bedriften eller på andre bedrifter bør indeholde forskellige afgrøder for at undgå udbredelse af patogener og skadegørere og reducere risikoen for erosion.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse på blandings-, agerbrugs- og havebrugsbedrifter. De foranstaltninger, der er beskrevet, er særligt effektive, når der er mulighed for at udvikle dem på længere sigt.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i33) Længden af sædskiftekredsløb (år) (i41) Antal af hovedafgrøder (græs, bælgplanter, olieholdige frø) i sædskiftekredsløb (antal af afgrøder/sædskiftekredsløb) (i42) Fysisk diversitet overvejes ved afgrødevalg (J/N) (i43) Valg af hurtige modningsmetoder for afgrøder på de mest følsomme arealer (J/N) (b21) På bedrifter, hvor kornsorter dominerer i sædskiftet, plantes der hovedafgrøder i mindst to år i et syvårigt sædskifte og i mindst ét år i et seksårigt eller kortere sædskifte. (b22) Bedrifter veksler mellem afgrøder dyrket på omkringliggende marker for at øge den fysiske diversitet af afgrødemønstre på landskabsniveau. (b23) Der vælges hurtige modningsmetoder for afgrøder for at høste før regntiden og for at gøre det nemmere at etablere dækafgrøder.

3.4.5. Etablering af dækafgrøder og mellemafgrøder

Bedste miljøledelsespraksis er at undgå, at afgrødearealer blotlægges om vinteren, ved at etablere dækafgrøder og efterafgrøder. Efterafgrøder holder næringsstoffer i rodzonen. Dækafgrøder beskytter jorden mod erosion og minimerer risikoen for overfladeafstrømning ved at forbedre infiltrationen. Dækafgrøder kan sommetider fungere som efterafgrøder ved at gøre kål på forårsudvaskning af nitratkvælstof.

Det er bedste miljøledelsespraksis at vurdere muligheden for at integrere dæk-/efterafgrøder i afgrødeplanerne og kun at blotlægge arealer om vinteren, når det er behørigt berettiget.

Anvendelse

Dæk- og efterafgrøder er velegnede til brug i alle afgrødesystemer på dyrkede arealer, hvor blotlagt jord er sårbar over for næringsstofudvaskning, erosion eller overafstrømning i perioden efter høst af hovedafgrøden. Efter- og dækafgrøder kan udsås under den foregående hovedafgrøde eller umiddelbart efter, at den er høstet. De bruges hovedsageligt før såning af vårsæd.

Nogle steder ønsker landmænd og regionale vandchefer at undgå dækafgrøder på grund af den øgede evapotranspiration, de kunne forårsage. Mere generelt er de effektive i områder, hvor der er overskudsnedbør om vinteren, og bør undgås i områder, hvor plantning af dækafgrøder kan føre til efterfølgende tørke.

Derudover kan dækafgrøder forvolde strukturel skade, når de plantes sent eller i våde områder, hvilket fører til ringe udnyttelse af jordkvælstof af både dækafgrøden og den efterfølgende afgrøde og øget risiko for fosforgranulat og sedimentspild.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i5) Total kvælstof- og/eller nitratkoncentration i vandløb (mg N, NO3/L) (i44) Procentdel af arealer, der er blotlagt om vinteren (%) (i45) Procentdel af arealer, hvor der er plantet efter-/dækafgrøder (%) (b24) Bedriften fremlægger bevis for fuld vurdering af muligheden for at integrere dæk-/efterafgrøder i afgrødeplanerne og begrunder, hvorfor eventuelle arealer blotlægges vinteren over.

3.5. Græs og græsmarksdrift

Dette afsnit omhandler forvaltning af græsarealaktiviteter og er relevant for husdyrbrug med bedste praksis for både intensive og ekstensive bedriftstyper.

3.5.1. Forvaltning af græsarealer

Bedste miljøledelsespraksis er at gøre bedst mulig brug af græsområder, der anvendes til græsning på husdyrbrug, ved at maksimere vækstraten for græsningsarealer og -kvalitet samt udnyttelsen heraf af husdyr, og samtidig sikre, at gennemsnitlige græsdækningsgrader opnås på kritiske tidspunkter af året. Dette giver bedre fordøjelighed og næringsværdi (og dermed produktivitet) af foder, mens behovet for køb af foder reduceres, hvilket potentielt reducerer emissioner af metan og ammoniak, og forudgående miljømæssige påvirkninger i forbindelse med foderproduktion undgås.

Følgende forholdsregler kan bidrage til, at disse mål opnås:

— overvågning af græshøjde på tværs af alle græsmarker

— identificering af optimale græsningstidspunkter og gennemførelse af en udvidet græsningsperiode (varighed af græsningsdag og antal af græsningsdage pr. år) baseret på lokale omstændigheder og overvågning af græshøjde

— synkronisering af husdyrtæthed og græsvækst

— gennemførelse af rotations- og (eller skiftefoldsafgræsning) stribegræsning: Husdyr flyttes hyppigt gennem enten et antal marker (rotationsgræsning) eller en række striber eller indhegninger (stribegræsning eller skiftefoldsafgræsning) baseret på målt græshøjde eller græsdækker for at sikre, at græsning foregår i synkroni med den maksimale tilgængelighed og fordøjelighed af græs. Disse græsningsstrategier, og navnlig stribegræsning og skiftefoldsafgræsning, øger både græsoptagelse og fordøjelighed.

Anvendelse

Bedste miljøledelsespraksis er specifikt relevant for bedrifter med intensiv forvaltning af græssende husdyr, navnlig kvæg- og fårefarme samt mælkeproducerende bedrifter. Stribegræsning er egnet til slagte- og malkekvæg.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i46) Græsningsdage pr. år (nr./år) (i47) Procentdel af indtagelse af tørstof i græs af husdyr (%) () (i48) Gennemsnitlig husdyrtæthed beregnet som storkreaturenhed pr. hektar af udnyttet landbrugsareal (SK/ULA). (b25) 80 % indtagelse af tørstof i græs af græssende husdyr i løbet af græsningsperioden. (1) Indtagelse af tørstof i græs kan vurderes af landmanden ved at foretage målinger af græshøjden i løbet af vækstsæsonen. Målingerne af græshøjden, før og efter græsning, viser mængden af græs, som husdyrene har spist i løbet af græsningsperioden.

3.5.2. Forvaltning af græsjord med høj natur- og landskabsværdi

I områder med høj natur- og landskabsværdi skal BEMP holde lav husdyrtæthed for at matche græsningsintensiteten og biodiversitetsbehov og tid til mejning (til ensilagefoder) under hensyn til biodiversiteten. Særlig software kan bruges til at vælge passende bevarelsesforanstaltninger for græsjord, herunder forskellige mejnings- og/eller græsningsordninger. På landskabsniveau øger skabelsen af en mosaik af forskellige mejningsordninger artsdiversiteten, idet forskellige mejningstidspunkter passer til forskellige organismer, og mere generelt skåner indførelsen af lav årlig slåningsfrekvens vildtvoksende planter og hvirvelløse dyr.

Anvendelse

Bedste miljøledelsespraksis er relevant for ekstensivt forvaltet græsjord med høj natur- og landskabsværdi såsom alpint landskab, lynghede, kystlandskaber, områder af særlig videnskabelig interesse, Natura 2000-steder og særlige bevaringsområder.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i10) Tæthed af arter, som er vigtige for lokalområdet () (antal af nøglearter/m2) (i48) Gennemsnitlig husdyrtæthed beregnet som storkreaturenhed pr. hektar af udnyttet landbrugsareal (SK/ULA). Ikke relevant (1) »Arter, som er vigtige for lokalområdet« omfatter endemiske arter i lokalområdet og sjældne eller truede arter. Landmanden kan henholde sig til gældende nationale/regionale forskrifter om biodiversitet og levesteder samt lokale NGO'er for at fastsætte nøglearter, som er vigtige for lokalområdet.

3.5.3. Fornyelse af græsarealer og inkludering af bælgplanter og græsmarker på vedvarende græsarealer

Når der er behov for det på grund af et fald i produktiviteten af tørstof, eller på grund af behov for at forbedre græsningskvaliteten, er det bedste miljøledelsespraksis at anvende oversåning eller, hvis der er behov for det, eftersåning for at opretholde eller genvinde højt udbytte og sikre god græsningskvalitet (f.eks. fordøjelighed målt ved D-værdi af græsning).

Oversåning vedrører en minimal tilgang til jordbearbejdning, hvorved nye frø sås direkte på det oprindelige græsareal uden at forvolde skade på eksisterende græs eller jord for på den måde at forbedre græsningskvaliteten og produktiviteten uden at ofre eksisterende fodervækst. Det gøres nemmere, ved at husdyr tramper frøene ned for at forbedre jord-til-frø-kontakten. Eftersåning vedrører oppløjning og såning af en hel ny græsbund, som kan være nødvendig for at sikre god etablering under visse forhold.

Et vigtigt aspekt ved fornyelse af græsarealer er valget af de mest egnede sorter. Bælgplanter spiller en vigtig gødningsmæssig rolle på grund af kvælstofbinding. For at opnå maksimal produktivitet anses rajgræs med højere udbytte og god kvælstofeffektivitet som en ideel løsning sammen med bælgplanter. Herved konverteres nitrater frembragt af kløver til fordøjeligt biomasseudbytte. Særligt velsmagende og fordøjelige sorter såsom græs med højt sukkerindhold kan øge husdyrenes indtag af tørstof betydeligt og understøtte en højere foderomsætning. Ved at dyrke en blanding af fire sorter (en hurtigetablerende ikke-kvælstoffikserende græssort såsom rajgræs, en hurtigetablerende kvælstoffikserende bælgplante såsom rødkløver, en midlertidig ikke-fikserende blomstergræssort såsom almindeligt hundegræs og en midlertidig kvælstoffikserende bælgplante såsom hvidkløver) opnås der et større udbytte sammenlignet med monokulturer, uanset jordtype, jordfrugtbarhed og klima.

Anvendelse

Bedste miljøledelsespraksis er primært rettet mod intensive systemer. Fornyelse af græsarealer forekommer sjældent på ekstensive og mejede græsarealer, som ikke forvaltes med det formål at maksimere produktiviteten.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i49) Procentdel af marker dækket med bælgplanter (%) (i50) D-værdi af græsarealer (b26) Fornyelse af græsarealer (f.eks. oversåning) anvendes for at maksimere foderproduktion, opretholde høj dækning med bælgplanter og indføre andre blomstrende arter.

3.5.4. Effektiv produktion af ensilage

Bedste miljøledelsespraksis skal maksimere produktionen af ensilage ved at indføre gode vækstforhold, høst på de rette tidspunkter og brug af de bedste konserverings- og opbevaringsteknikker. Dette opnås med følgende foranstaltninger:

— Maksimal vedligeholdelse af græsbunde som beskrevet i bedste miljøledelsespraksis 3.5.3.

— Maksimering af ensilagekvalitet ved rettidig høst for at optimere næringsværdi og udbytte, dvs. at høste græs med den korrekte modenhed og korrekt indhold af tørstof. Den første slåning bør foregå ved høje D-værdier ( 19 ) (ca. i slutningen af maj, når græsset er rigt på energi og producerer blade i stedet for frø). Godt fermenteret græsensilage kan reducere behovet for kraftfoder betydeligt.

— Foretage laboratorieanalyser af ensilage for at fastsætte tørstofindhold (TS), råproteinindhold og Ph-værdi.

— Korrekt opbevaring af ensilage for at undgå tab af tørstofindhold: pakning af ensilage med en passende tæthed eliminerer luft og dermed uønskede aerobiske organismer. Store baller skal pakkes omhyggeligt med flere lag, mens klemmer skal kompakteres tilstrækkeligt og forsegles, med minimale frontarealer synlige under fodring.

— Pakning af ensilage: Vælg en balleindpakning af høj kvalitet med gode mekaniske egenskaber, et højt niveau af hæftning (klæbeevne) og UV-beskyttelse. fire til seks lag emballering er nødvendige for at sikre en god oxygenbarriere og minimere tab af tørstof og perkolat.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis er særlig relevant for intensive bedrifter, der hovedsageligt producerer græsensilage, men nogle aspekter kan også anvendes på husdyrbrug, der producerer andre typer af ensilage.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i51) Foderomsætning () (kg foder DM-optagelse/kg produceret kød eller l mælk) (i52) Procentdel af tab af tørstof efter ensilering (%) Ikke relevant (1) Ved foderomsætning forstås husdyrs evne til at omsætte fodermasse til kropsvægt eller anden produktion (f.eks. mælk, når der er tale om mælkekøer).

3.6. Dyreavl

Dette afsnit er relevant for husdyrbrug og fokuserer på drøvtyggere. Bedste praksis for ikkedrøvtyggere er omhandlet af referencedokumentet om bedst tilgængelige teknikker for intensiv opdræt af fjerkræ og svin (IRPP BREF) ( 20 ). Dette afsnit omhandler både ekstensive og intensive husdyrbrugssystemer.

3.6.1. Racer tilpasset de lokale forhold

Bedste miljøledelsespraksis skal vælge egnede ( 21 ) dyreracer eller dyrestammer efter bedriftstype og tilpasset de lokale forhold. Valget kan træffes ud fra forskellige målsætninger:

— Valg af racer tilpasset de lokale forhold, der har en større evne til at omdanne lokalt tilgængeligt foder af lav kvalitet til kød eller mælk eller er tolerante over for særlige klimaforhold.

— Opdræt af lokale racer og især sjældne lokale racer, hvis det er relevant. Lokale og traditionelle racer repræsenterer en vigtigt biodiversitetsarv og er en unik genetisk ressource til forbedring af sundheden og præstationsegenskaberne i fremtiden. Genetisk diversitet sikrer også bedre modstandskraft mod sygdomme eller sundhedsproblemer, og at dyrene bedre kan klare eventuelle ekstreme forhold.

— Valg og udvikling af mere ressourceeffektive racer. Det kan opnås ved hjælp af genetiske indekser, der forsøger at udrede geners påvirkninger, miljømæssige og forvaltningsmæssige faktorer for at vælge dyr, der har høje genetiske egenskaber og præsterer godt under regionale forhold og »typisk« forvaltningspraksis. Produktive racer giver generelt højere udbytte med lavere drivhusgasintensitet.

Anvendelse

Valg af racer tilpasset de lokale forhold er bredt anvendeligt på husdyrbrug og er navnligt relevant for græsning på marginaljord eller bedrifter med barske klimaforhold.

Lokale, sjældne og traditionelle racer er mere relevante for ekstensivt forvaltede husdyrbrug, hvor beskyttelse af biodiversitet og græsarealer prioriteres. Dette er, fordi lokale, sjældne og traditionelle racer under gode produktionsforhold har tendens til at være mindre produktive end de racer, der vælges på grund af høj produktivitet og ressourceeffektivitet.

Valg og udvikling af mere ressourceeffektive racer er derimod mere relevant for intensive husdyrbrugssystemer rettet mod maksimalt udbytte.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i53) Procentdel af dyr af sjælden genetisk oprindelse (%) (i54) Procentdel af dyr, der tilhører racer tilpasset de lokale forhold (%) (i51) Foderomsætning (kg foder DM-optagelse/kg produceret kød eller l mælk) (b27) Husdyrpopulationen på bedriften består af mindst 50 % racer tilpasset lokale forhold og mindst 5 % sjældne racer.

3.6.2. Opstilling af næringsstofbudget på husdyrbrug

Bedste miljøledelsespraksis er at overvåge næringsstoffernes kredsløb på bedriftsniveau og optimere næringsstofoverskud ved at tage højde for alle næringsstoftilførsler (kvælstof (N), fosfor (P) og kalium (K)) til bedriften og næringsstofafgivelser gennem husdyrprodukter og beregne overskud og effektiv næringsstofudnyttelse (NUE) på bedriftsniveau ( 22 ). Bedriftsniveau-NUE gør det muligt at sammenligne bedriftssystemer med hensyn til overordnet effektivitet af produktionen.

Anvendelse

Alle kvægbrug kan implementere og drage fordel af næringsstofbudgetter på bedriftsniveau, og det er mest relevant for blandede driftssystemer og intensive kvægbrug. Udgifterne til implementering af næringsstofbudgetter på bedriftsniveau til kvægbrug er forholdsvis lave.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i55) Næringsstofoverskud på bedriftsniveau (kg N, P/ha/år) (i56) NUE på bedriftsniveau beregnet til N og P (%) (b28) Kvælstofoverskuddet på bedriftsniveau er højst 10 % af bedriftens kvælstofbehov. (b29) Fosforoverskuddet på bedriftsniveau er højst 10 % af bedriftens fosforbehov.

3.6.3. Reduktion af kvælstofudskillelse via foderet

Bedste miljøledelsespraksis består i at reducere kvælstofudskillelsen ved at implementere ernæringsmæssige foranstaltninger:

— Anvendelse af sukkergræs og/eller majsensilage til drøvtyggere: sukkergræs har et højt indhold af vandopløselige kulhydrater, der øger kulstof-til-kvælstof-forholdet (C/N) ( 23 ) i substratet til vom-mikroflora, der kan føre til forbedret immobilisering og udnyttelsen af kvælstof, hvilket resulterer i en mere effektiv kvælstofanvendelse, forbedret mikrobiel proteinsyntese og reduceret kvælstofudskillelse.

— Anvendelse af fasefodring, hvor sammensætningen af næringsstoffer i foderet ændres med tiden med henblik på at dyrets næringsbehov. For eksempel kan ureakvælstofniveauerne i mælk anvendes som en indikator til at regulere sammensætningen af næringsstoffer i malkekøers foder.

— Anvendelse af proteinfattigt foder såsom lucerneensilage med lavt tørstofindhold, der forbedrer effektiviteten af kvælstofanvendelse og reducerer ammoniakemissioner ( 24 ).

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse for både drøvtyggere og enmavede dyr og er primært relevant i forbindelse med intensive driftssystemer. Nogle foranstaltninger, såsom indførelse af proteinfattige foderstoffer, gælder kun for opstaldede dyr og kan indebære en risiko for reduceret produktivitet.

De omkostninger, der er forbundet med implementering af denne bedste miljøledelsespraksis, er som regel begrænsede. Hvis f.eks. majsensilage dyrket på bedriften foretrækkes frem for stivelsesholdige koncentrater, resulterer denne bedste miljøledelsespraksis i et fald i omkostningerne på grund af det reducerede behov for import af foderstoffer til bedriften.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i57) Ureakvælstof i mælk (mg/100 g) (i51) Foderomsætning (kg foder DM-optagelse/kg produceret kød eller l mælk) Ikke relevant

3.6.4. Reduktion af enterisk metan i foderet til drøvtyggere

Bedste miljøledelsespraksis er at anvende foder, som reducerer metanemissioner fra enterisk gæring hos drøvtyggere ved at øge foderfordøjelighed og indtagelse af fordøjeligt foder; dette kan for eksempel gennemføres ved at erstatte græs med bælgplanteensilage, som har et lavere fiberindhold og stimulerer en højere tørstofindtagelse samt hurtigere vompassage ( 25 ).

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis er kun relevant for drøvtyggere. Indførelsen af produktion af bælgplanteensilage i varme klimaer kan være effektiv, selv om lav persistens og et behov for lange fastsættelsesperioder er vigtige agronomiske begrænsninger.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i58) Enteriske metanemissioner pr. kg kød eller l mælk (i51) Foderomsætning (kg foder DM-optagelse/kg produceret kød eller l mælk) Ikke relevant

3.6.5. Grønne foderindkøb

Bedste miljøledelsespraksis er at:

— vælge foderstoffer med lave opstrømseffekter, herunder indirekte ændringer i arealanvendelse; f.eks. minimeres soja- og palmeolie-baserede foderstoffer

— ved køb af foder med store potentielle opstrømseffekter vælges foderstoffer, der er indkøbt på en bæredygtig måde og certificeret af et godkendt organ (f.eks. Round Table on Responsible Soy — RTRS) som værende fra områder, der ikke er blevet omdannet fra naturlige miljøområder for nylig.

Anvendelse

Grønne foderindkøb finder bred anvendelse i alle kvægbrug. Men eksistensen af certificerede foderstoffer kan sommetider være begrænset. Desuden er der ofte et lille pristillæg forbundet med certificerede foderstoffer.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i59) Procentdel af indkøbt foder med certificeret bæredygtighed (%) (i60) Foder-relateret kg CO2epr. kg foder eller pr. kg kød eller l mælk (b30) Import af soja- og palmebaserede foderstoffer minimeres, og hvor de anvendes, er 100 % af sådanne foderstoffer certificeret som ikke-stammende fra områder, hvor arealanvendelsen er blevet ændret for nylig.

3.6.6. Bevare dyrs sundhed

Bedste miljøledelsespraksis er at implementere praksisser med henblik på at bevare dyrs sundhed, reducere behovet for veterinærbehandling og minimere sygelighed og dødelighed i bestanden:

— udarbejdelse af forebyggende sundhedsprogram, herunder rutinemæssige forebyggende inspektioner (mindst ét forebyggende besøg om året) af den praktiserende dyrlæge i besætningen og under hensyn til epidemiologisk data vedrørende regionen inspektioner (og behandlinger, når det er påkrævet) kan tilrettelægges i fællesskab med nabobedrifter

— ansvarsfuld anvendelse af lægemidler, såsom at mindske hyppigheden af anvendelse til et minimum og udskiftning af veterinærmedicinske produkter for at undgå resistens hos patogener

— sikre god næringstilførsel til alle dyr

— undgå at blande ubeslægtede og ubekendte dyr af forskellig alder på samme græsningsareal: Unge dyr er mere følsomme over for interne parasitter og bør sættes på rene ( 26 ) græsningsarealer

— blande eller rotere græsning med andre arter som f.eks. kvæg og lam med henblik på bedre kontrol med interne parasitter; det anses som værende bedst at lade kvæg og heste komme efter får

— fastlægge karantæneperioder for dyr, der bringes til bedriften

— udelukke husdyr fra vådområder for at bryde leveriktens avlscyklus

— sikre nem adgang til vand og kontrollere vandkvaliteten (f.eks. pH, samlede opløste faste stoffer, vigtige mineraler, bakterier)

— opretholde dyrevelfærd baseret på princippet med fem friheder ( 27 ) og følge de nationale og europæiske retningslinjer for god landbrugspraksis inden for husdyrhold.

Anvendelse

Opretholdelse af dyresundheden er en vigtig foranstaltning for alle husdyrbrug. Det giver også mening af økonomiske årsager, da sunde dyr er mere produktive.

Med henblik på at nedbringe omkostningerne og forbedre effektiviteten kan nabobedrifter i fællesskab udforme et forebyggende sundhedsprogram og sørge for fælles brug af veterinærtjenester.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i61) Dyrenes tilvækst på bedriften (kg/dyr/tidsenhed) (i62) Forekomster af veterinærbehandling pr. dyr over et år (ant./år) (i63) Forebyggende sundhedsprogram på plads (J/N) (b31) Bedriften overvåger systematisk dyresundhed og -velfærd og implementerer et forebyggende sundhedsprogram, som omfatter mindst ét forebyggende besøg om året af en dyrlæge.

3.6.7. Forvaltning af bestand/flok

Bedste miljøledelsespraksis er at optimere forvaltning af bestand/flok for at nedsætte metanemissionerne fra tarmgæring og optimere ressourceeffektivitet ved at øge produktiviteten. Dette kan opnås ved at:

— optimere alderen for udsætning ud fra vækstkurver baseret på daglig tilvækst versus tarmgæring

— øge dyrenes levetid ved at forbedre dyresundheden (se bedste miljøledelsespraksis 3.6.6)

— optimere fertilitetskvotient: høje fertilitetskvotienter bidrager til at mindske drivhusgasemissioner ved at reducere antallet af erstatningsdyr på bedriften og øge antallet af kalve fra malkekvæg til at støtte oksekødsproduktionen.

Anvendelse

Forvaltning af bestand gælder alle systemer til husdyrbrug uanset størrelse. Specialiseret personale eller tid til, at eksisterende personale kan erhverve de relevante kompetencer og viden, kan imidlertid være påkrævet og udgør i nogle tilfælde en hindring for små landbrugs implementering heraf.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i64) Alder ved slagtning (måneder) (i58) Enteriske metanemissioner pr. kg kød eller l mælk (i61) Tilvækst for dyr på bedriften (kg/husdyrenhed/tidsenhed) Ikke relevant

3.7. Håndtering af husdyrgødning

Dette afsnit er relevant for husdyrbrug og særlig for intensive kvægbrugssystemer. Bedste praksis for håndtering af husdyrgødning i intensiv svine- og fjerkræsproduktion er dækket i referencedokumentet Bedste tilgængelige teknikker til intensivt svine- og fjerkræsopdræt (IRPP BREF) ( 28 ).

3.7.1. Effektive stalde

Denne bedste miljøledelsespraksis fokuserer på reduktionen af ammoniakemissioner fra stalde i forbindelse med håndtering af husdyrgødning samtidig med reduktion af metanemissioner fra stalde.

De vigtigste designkriterier for et effektivt staldsystem er at:

— minimere overfladeareal, der forurenes med husdyrgødning, f.eks. ved at installere et rillet gulv med automatiske gulvskrabere

— fastholde temperaturen og lufthastigheden over husdyrgødning og/eller overflader forurenet med ekskrementer så lav som mulig ved at installere tagisolering og automatisk styret naturlig ventilation; undgå åbninger, som er udsat for den fremherskende vindretning

— holde alle områder inde i og uden for stalden rene og tørre

— hurtigt fjerne ekskrementer og separere fæces og urin så hurtigt som muligt

— i store indeslutningssystemer fjerne ammoniakemissioner fra udsugningsluften ved hjælp af syreskrubbere eller biovaskere.

Anvendelse

Bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse i kvægbrug. Den kan implementeres meget omkostningseffektivt, når der bygges nye stalde eller under renovering af eksisterende staldsystemer. Foranstaltninger til høje kapitalomkostninger såsom kemiske skrubbere kan være gældende i store begrænsede malkesystemer, men ikke i typiske malke- og oksekødsproduktionssystemer.

Et effektivt staldsystem bør skabe balance mellem eventuelle afvejninger mellem nedbringelse af miljøbelastningen og dyrevelfærd.

I nogle tilfælde kan de bedste resultater med hensyn til at nedbringe ammoniak- og metanemissioner opnås ved først at minimere den tid, dyrene tilbringer indendørs, før stalddesignet forbedres.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i65) Installation af rillede gulve og automatiske gulvskrabere (J/N) (i66) Ammoniakemissioner, der genereres i staldsystemet pr. husdyrenhed om året (kg NH3/husdyrenhed/år) (b32) Installation af et rillet gulv, tagisolering og automatisk styrede naturlige ventilationssystemer til stalde.

3.7.2. Anaerob nedbrydning

Bedste miljøledelsespraksis er at behandle gylle og fast gødning i et anaerobt udrådningsanlæg på bedriften eller i et nærliggende anaerobt udrådningsanlæg for at producere biogas, som kan opsamles og anvendes til at producere varme og elektricitet eller opgraderes til biometan, som kan erstatte fossile brændstoffer. Anaerob nedbrydning omdanner også organisk kvælstof til former, der er lettere tilgængelige for planters optagelse, hvormed genanskaffelsesværdien for gødningsstoffer fra gylle og husdyrgødning forbedres.

Ved at supplere gylle og husdyrgødning med andre organiske restprodukter ( 29 ), der er generet på bedriften, kan man kompensere for mindsket råstoftilgængelighed i græsningsperioden, hvilket sikrer operationel stabilitet og fastholder konstant produktion af biogas.

De bedste miljøpræstationer fra anaerobe nedbrydningssystemer opnås ved at undgå opbevaringstab af metan og ammoniak gennem gastæt opbevaring af fermentat.

Følgende muligheder kan overvejes af husdyrbrug:

— anaerob nedbrydning på bedriften af gylle og husdyrgødning, der genereres på husdyrbruget

— anaerob nedbrydning på bedriften af gylle og husdyrgødning, der importeres fra flere husdyrbrug

— anaerob nedbrydning på bedriften af organisk affald fra bedriften samt andre kilder

— indsendelse af bedriftens organiske affald (herunder gylle og husdyrgødning) til behandling på et tilstødende centraliseret, anaerobt nedbrydningsanlæg, forudsat at fermentatet efterfølgende kan anvendes effektivt som gødningsstof på landbrugsjord.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse i husdyrbrug og er især relevant for blandingsbedrifter med store områder med jord (udtømt for kulstof), der anvendes til jordbrugs- eller havebrugsafgrøder, som vil få gavn af fermentatanvendelse. Gylle er bedre egnet til anaerob nedbrydning end fast husdyrgødning, som kan komposteres, selv om det er muligt at forsyne anaerobe nedbrydningsanlæg med husdyrgødning som et minoritetsråstof. Implementeringsskalaen og anlæggets kapacitet er de vigtigste elementer, der påvirker den økonomiske levedygtighed for anaerob nedbrydning på bedriften. Derfor kan et samarbejde med nabobedrifter eller lokale affaldshåndteringsorganisationer være en væsentlig betingelse for implementeringen af denne bedste miljøledelsespraksis.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i67) Procentdel af gylle/husdyrgødning, der genereres på bedriften og behandles i et anaerobt nedbrydningssystem, hvorfra fermentatet returneres til landbrugsjord (%) (i68) Mængden af fermentat, der vender tilbage til bedriftens landbrugsjord som gødningsstof (kg/år) (b33) 100 % af den gylle, der genereres på bedriften, behandles i et anaerobt nedbrydningssystem med gastæt opbevaring af fermentat, hvorfra fermentatet returneres til landbrugsjord

3.7.3. Adskillelse af gylle/fermentat

Bedste miljøledelsespraksis består i at adskille det på bedriften genererede gylle eller fermentatet fra anaerob nedbrydning på bedriften til faste og flydende fraktioner til opbevaring og spredning på landbrugsjord. Denne adskillelse muliggør mere præcis forvaltning af næringsstoffer i gyllen/fermentatet, fordi mere af kvælstoffet er i den flydende fraktion, og mere af fosforen er i den faste fraktion. Faktisk leverer gylle og fermentat forholdsvist store mængder plantetilgængelig fosfor sammenlignet med kvælstofmængder. Adskillelse kan bidrage til at undgå at overbelaste jord med fosfor og til at distribuere organisk materiale og fosfor i den faste fraktion til marker, der ligger længere væk fra stalden.

Der findes flere adskillelsesteknikker. Dekantercentrifugering er en af de mest effektive til at bibeholde fosfor og producere en tørrere fast fraktion.

Adskillelsen kan blive endnu mere effektiv ved hjælp af tilsætningsstoffer som brunkul, bentonit, zeolit, krystaller og effektive mikroorganismer og/eller forbehandling som f.eks. flokkulering, koagulering og udfældning.

Anvendelse

Denne bedste miljøledelsespraksis finder bred anvendelse i husdyrbrug. Bedrifter med begrænset tilgængelighed til gylleopbevaring kan finde den særlig fordelagtigt på grund af den mindskede mængde gylle, mens muligheden for at anvende kvælstof uafhængigt af fosfor er meget værdifuld for bedrifter i nitratsårbare områder.

Denne bedste miljøledelsespraksis gælder imidlertid ikke for bedrifter, hvor det meste husdyrgødning håndteres i systemer til fast husdyrgødning, såsom systemer til dybstrøelse (mange kvægbrug og fårehold), og det er muligvis ikke økonomisk holdbart for små bedrifter.

Tilhørende miljøpræstationsindikatorer og benchmarks for højeste kvalitet







Miljøpræstationsindikatorer Benchmarks for højeste kvalitet (i69) Procentdel af bedriftsgenereret gylle genereret på malkekvæg- og svinebrug samt hønserier, hvor gyllen adskilles inden opbevaring (%) (i70) Procentdel af fermentat fra et anaerobt nedbrydningssystem på bedriften, der er adskilt inden opbevaring (%) (i71) Målrettet spredning af flydende og fast fraktion i overensstemmelse med krav til afgrødenæringsstoffer og organisk stof i jorden (J/N) (b34) Gylle eller fermentat, der opstår på malkekvæg- og svinebrug samt hønserier, adskilles efter behov i flydende og faste fraktioner, der spredes på jorden i overensstemmelse med krav til afgrødenæringsstoffer og krav til organisk stof i jorden.

3.7.4. Passende gyllebehandlings- og opbevaringssystemer til gylle eller fermentat

Når der ikke er mulighed for anaerob nedbrydning af gylle ( 30 ), består bedste miljøledelsespraksis i at anvende teknikker, der reducerer ammoniakemissioner (NH3) og samtidig opretholder en høj næringsstofværdi for husdyrgødning med henblik på spredning heraf på landbrugsjord. Dette opnås med følgende foranstaltninger:

— Anvendelse af gylleforsuring: gyllens pH-værdi sænkes ved hjælp af en sur reagens, f.eks. svovlsyre (H2SO4). Den lavere pH-værdi bidrager til både reduktion af patogenerne og lavere ammoniakemissionsniveauer.

— Afkøling af gylle: afkøling mindsker ammoniakfordampning i stalden og dermed ammoniakemissioner, hvilket også bidrager til bedre dyrevelfærd.

— Passende gy