1969R1265 — DA — 04.02.1999 — 001.001

Dette dokument er et dokumentationsredskab, og institutionerne påtager sig intet ansvar herfor

Ændret ved:

▼B

KOMMISSIONENS FORORDNING (EØF) Nr. 1265/69

af 1. juli 1969

om metoderne til bestemmelse af kvaliteten af sukker, der opkøbes af interventionsorganerne.

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER HAR under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab, under henvisning til Rådets forordning nr. 1009/67/EØF af 18. december 1967 om den fælles markedsordning for sukker ( 1 ), særlig artikel 9, stk. 8, ændret ved forordning (EØF) nr. 2100/68 ( 2 ), og ud fra følgende betragtninger: ud fra følgende betragtninger: Kommissionens forordning (EØF) nr. 782/68 af 26. juni 1968 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser vedrørende interventionsorganernes køb af sukker ( 3 ), har fastsat forskellige kvalitetskendetegn for hvidt sukker og råsukker. For at undgå, at medlemsstaterne anvender forskellige metoder til bestemmelse af disse kvalitetskendetegn, er det nødvendigt at fastlægge ensartede regler på fællesskabsplan; disse regler bør foreskrive anvendelse af almindeligt anerkendte analysemetoder; det er nødvendigt, at disse metoder gøres anvendelige på de køb, som interventionsorganerne har foretaget efter det tidspunkt, på hvilket forordning nr. 1009/67/EØF blev taget i anvendelse. Da bestemmelser om analysemetoder ikke forelå, blev kontrakterne afsluttet med forbehold; de i denne forordning foreskrevne foranstaltninger stemmer overens med udtalelse fra forvaltningskomiteen for sukker, UDSTEDT FØLGENDE FORORDNING:

Artikel 1

Metoderne til bestemmelse af de i ►M2 forordning (EØF) nr. 2103/77 ◄ nævnte kvalitetskendetegn for sukker fastsættes som angivet i bilaget.

Artikel 2

Denne forordning træder i kraft på tredjedagen efter dens offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende. For så vidt angår interventionsorganernes køb, har den virkning fra 1. juli 1968 at regne.

Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.

BILAG

ARBEJDSFORSKRIFTER FOR UNDERSØGELSESMETODERNE TIL KVALITETSBESTEMMELSE AF HVIDT SUKKER I EF

A. METODER TIL POINTBEDØMMELSE

1. Askeindhold:

(Ref.: Icumsa-metode: Bestemmelse af askeindhold ved måling af ledningsevne (Proc. 14. Sess. Icumsa 1966, S. 88)).

Apparatur:

Ledningsevnemåler, der tillader målinger ned til 0,5 µ S cm−1 ( 4 ), med en målefejlgrænse på maksimalt ± 2 %.

Det anbefales at anvende måleceller, som kan tempereres med en termostat til 20 ± 0,2° C.

Målekolber på 100 ± 0,05 ml, 500 ± 0,25 ml og 1000 ± 0,40 ml; fuldpipette på 10 ± 0,02 ml ( 5 ).

Der skal til fremstilling af alle opløsninger (sukkeropløsninger og kaliumkloridopløsninger) anvendes dobbelt destilleret eller afioniseret vand med en specifik ledningsevne på under 2 µ S · cm−1. Alle kar og pipetter skal før brug skylles grundigt med vand af denne kvalitet.

Justeringen af ledningsevnemåleapparaturet udføres med en n/5000 kaliumkloridopløsning. Til dette formål opløses 745,5 mg kaliumklorid (pro analysi), som til afvanding er glødet ved ca. 500° C — mørk rødglødhede —, med vand i en kalibreret målekolbe til 1 liter. Af denne opløsning (n/100) kommes med en fuldpipette 10 ml i en målekolbe på 500 ml og der fyldes op med vand til mærket. Denne n/5000 kaliumkloridopløsning skal ved 20° C efter fradrag af det anvendte vands specifikke ledningsevne have en specifik ledningsevne på 26,6 ± 0,3 µ S · cm−1.

Alt efter det anvendte måleapparats arbejdsmåde skal apparatet enten indstilles således, at det viser den angivne værdi plus den specifikke ledningsevne af det anvendte vand, eller også skal den ovenfor angivne værdi plus den specifikke ledningsevne af det anvendte vand anvendes til beregningen af cellekonstanterne. Kaliumkloridopløsningerne skal være friskfremstillede til hver kalibrering.

Udførelse:

Der fremstilles en 28 % sukkeropløsning, idet man enten opløser 31,3 ± 0,1 g sukker i en kalibreret målekolbe, tempererer til 20 ± 0,2° C og fylder op til 100 ml, eller man opløser 28 g sukker i vand og supplerer opløsningen op til 100 g.

Efter grundig blanding kommes opløsningen i målecellen. Aflæsningen foretages, når opløsningens temperatur er 20 ± 0,2° C. Fra den aflæste værdi skal der fratrækkes 50 % af værdien for det anvendte vand. Man får således følgende resultat

C28 = C aflæst — 0,5 · C vand.

C = specifik ledningsevne i µ S · cm−1.

Indeks 28 viser, at der til målingen anvendtes en 28 % sukkeropløsning.

Pointtal = 0,320 · C28, d.v.s. 3,13 µ S · cm−1 = 0,0018 % aske giver et point.

% aske = 0,320 · 18 · 10−4 · C28 = 5,76 · 10−4 · C28.

Når man skal finde den specifikke ledningsevne af det anvendte vand benyttes følgende fremgangsmåde:

Samme mængde vand, som anvendtes til opløsning af sukkeret, rystes i en 100 ml målekolbe på samme måde som ved opløsningen af sukkeret; der fyldes op til 100 ml og måles ved ca. 20° C. Ved denne måling behøver man ikke at indstille temperaturen helt nøjagtigt, da eventuelle temperaturkorrektioner ligger langt under fejlgrænserne.

2. Farvetype:

(Ref.: Schneider F., A. Emmerich og J. Dubourg, Sukker 18, 571 (1965) og Sucr. Franc. 106, 219 (1965) »Methode des Braunschweiger Instituts«).

Apparatur:

En farvetyperække Braunschweig 0—6.

Et dagslys-lysstofrør monteres i en fortil åben kasse med en dybde på 20 cm, bredde på 120 cm og højde på 50 cm på en sådan måde, at den lodrette afstand fra lampe til sukkerprøver er ca. 35 cm. Ved hjælp af en af blændingslamel med ca. 15 cm højde beskyttes iagttagerens øjne mod det direkte lys fra lampen. Egnede er lysstofrør fra Osram, type HNT 120 og fra Philips, type TL 25 W/55. Andre lamper kan ikke uden videre anvendes, da det er et spørgsmål om lysintensitetens spektrale fordeling. For at de gullige til brunlige farvetoner i sukkerprøverne skal fremtræde så klart som muligt, males kassens bagvæg samt sidevægge indvendigt med en matbrun farve (f. eks. med mørk nøddetræsbejdse). Som underlag tjener hvidt trækpapir, på baggrund af hvilket sukkerfarvenuancerne træder tydeligt frem. Kassen placeres således, at lampen befinder sig i øjenhøjde. Ved typebestemmelsen må der ikke falde dagslys eller lys fra lamper i rummet direkte på sukkerprøverne, da klassificeringen derved vanskeliggøres.

Udførelse:

Sukkeret fyldes i de kvadratiske, lyseblåt eller hvidt udforede typeæsker (sidelængde 60 mm, højde 28 mm) og glatstryges med låget. Man skal påse, at æskerne med prøven og med typeprøverne er fyldt til kanten. Udforingens farvetone skal for alle æskernes vedkommende være nøjagtig ens, da der ellers vil fremkomme mærkbare fejlresultater. Æskerne må kunne placeres ved siden af hinanden uden mellemrum; runde æsker er derfor ikke egnede.

Der foretages først en grov klassificering af sukkerprøven, idet den anbringes forskellige steder i typerækken. Derefter foretages en nøjagtig sammenligning med typerne umiddelbart ved siden af. Derefter stiller man prøven skiftevis til venstre og til højre for sammenligningstypen. På basis af tre uafhængige iagttageres bedømmelser når man frem til en middelværdi. Middelværdien angives i tiendedel farvetype.

Ved kornstørrelser, som afviger fra typeprøvernes, bør man have opmærksomheden henvendt på, at det er sukkerets farvning, der skal bedømmes, og at der skal ses bort fra krystalskyggerne.

Pointtal = 2 · farvetype, d.v.s. 0,5 farvetype giver 1 point.

3. Farve i opløsning:

(Ref.: Icumsa-metode 4 efter filtrering gennem membranfilter med en porevidde på 0,45 µ m (ifølge kviksølv-intrusionsmetoden) eller 0,6 µ m (ifølge Hagen-Poiseuille). (DeWhalley, Icumsa Methods of Sugar Analysis (1964), S. 57, Proc. 12. Sess. Icumsa, 1958, S. 55).

Apparatur:

Til fremstilling af opløsningen behøves Erlenmeyerkolber (200 ml indhold), vakuumfiltreringsudstyr til membranfilter, sugeflasker (500 eller 250 ml indhold), vandstrålepumpe og membranfilter (middel porevidde 0,45 µ m (ifølge kviksølv-intrusionsmetoden) eller 0,6 µ m (ifølge Hagen-Poiseuille)). Opløsningens koncentration bestemmes ved hjælp af et refraktometer. Til målingen af ekstinktionen kan ethvert fotometer anvendes, med hvilket der er muligt at foretage målinger ved 420 nm med en halveringsbredde på maks. 20 nm. Kuvetterne skal vælges på en sådan måde, at to med destilleret vand fyldte kuvetter giver ekstinktionen nul, når de måles i forhold til hinanden. Lagtykkelsen bør være mindst 3 cm.

Udførelse:

50 ± 0,1 g sukker afvejes i en bredhalset Erlenmeyerkolbe, 50 g destilleret vand tilvejes eller også tilsættes 50 ml destilleret vand (måleglas). Sukkeret opløses ved rystning eller ved hjælp af et rysteapparat. En nøjagtigere indstilling af koncentrationen er unødvendig, da denne kan ændre sig ved filtreringen.

I mellemtiden vædes et membranfilter i mindst 10 minutter med destilleret vand og indsættes i filtreringsapparatet. Sukkeropløsningen kommes nu på filteret og suges igennem. Under denne filtreringsproces udluftes opløsningen samtidigt. Nu foretager man en kort omrystning af opløsningen, konstaterer koncentrationen (o Brix) refraktometrisk og fylder kuvetten, som i forvejen er udskyllet med en lille smule af opløsningen.

For at undgå sliredannelse skal kuvetten straks lukkes.

Man fylder destilleret vand i sammenligningskuvetten, hvorefter man straks måler ved 420 nm.

Vandet til sammenligningskuvetten skal filtreres gennem membranfilter.

ε = ekstinktionskoefficient

E = ekstinktion (aflæst)

1 = lagtykkelse i cm

d = massefylde

d.v.s. 7,5 Icumsa-enheder giver 1 point.

B. ANDRE KRITERIER

1. Polarisation:

(Ref.: Icumsa-metode 1 for råsukker (Proc. 12. Sess. Icumsa 1958, S 84 ff.; Proc. 13. Sess. Icumsa 1962, S. 83 ff.; 14. Sess. Icumsa 1966)).

Apparatur:

Polarimeter med international sukkerskala (° S) svarende til Icumsa-bestemmelserne. Analysevægt med en nøjagtighed på ± 0,001 g. 100 ml målekolber. Målekolberne skal kalibreres specielt. Deres volumen skal være på 100,00 ± 0,02 ml eller man skal være fortrolig med denne nøjagtighed. Afvigelser kræver tilsvarende korrektion i resultatet.

Polarisationsrør med en længde på 200 mm må ikke opvise fejl, der overstiger ± 0,03 mm. Anvendes kortere polarisationsrør, skal disse have en tilsvarende nøjagtighed, altså f. eks. 100,00 ± 0,015 mm. Endefladerne skal være parallelle inden for mindre end 10 vinkelminutter. Ved en drejning af det færdigsammensatte rør omkring den optiske akse må der ikke kunne iagttages nogen mærkbar ændring i måleværdien.

Dækglassene må ikke opvise indre spændinger, d.v.s. de må ikke vise nogen optisk aktivitet. Deres overflader skal være parallelle inden for mindre end 5 vinkelminutter.

De anvendte papirfiltre skal udvise et fugtighedsindhold på mellem 6 og 8 %.

Udførelse:

26 g ± 0,002 g sukker afvejes og kommes sammen med ca. 60 ml destilleret eller afmineraliseret vand over i en kalibreret målekolbe (se ovenfor). Sukkeret opløses uden opvarmning. Såfremt en klaring er nødvendig, tilsættes der 0,5 ml af en opløsning bestående af basisk blyacetat. Denne reagens skal svare til kravene ifølge Icumsa ( 6 ). Efter grundig blanding fyldes op med vand til tæl under mærket. Eventuelt skum fjernes med en dråbe alkohol eller æter. Derefter tempereres målekolben i 15 minutter i et vandbad (se nedenfor vedr. temperaturangivelser). Kolbehalsens inderside tørres med filtrerpapir. Så fyldes der ved hjælp af en pipette med fin spids nøjagtigt op til mærket, hvorpå der foretages en grundig blanding ved mindst fem gange at vende bunden i vejret på kolben, samtidig med at man lukker kolben med hånden.

Såfremt klaring var nødvendig, filtreres der nu. Filteret skal være så stort, at det kan rumme de 100 ml opløsning på én gang. Tragten må kun have et meget kort afløbsrør, for at man kan anbringe den på et bægerglas på en sådan måde, at opløsningen ikke kan fordunste. Af samme grund skal tragten dækkes med et urglas. Polarisationsrøret, som før anvendelsen skal være rent og tørt, fyldes to gange ca. 2/3 op med opløsningen og skylles. Ved fyldningen skal man passe på, at der ikke sætter sig luftblærer fast inde i røret. Derpå sættes røret ind i polarimeteret, og der foretages 5 nøjagtige aflæsninger på 0,05° S.

a) Udføres målingen med et kvartskilesaccharometer, skal fyldningen af 100 ml kolben til mærket ske ved den temperatur, hvor kvartskilekompensationen befinder sig. Temperaturdifferencen skal ikke være på mere end 0,5° C. Visuelt apparatur aflæses fem gange på 0,05° S. Middelværdien angives med en hundrededel °S. Saccharometeret kontrolleres ved hjælp af en kvartsplade, som har en sukkerværdi i nærheden af 100° S. Temperaturkorrektion for kvartskilesaccharometer. Ved målinger over 20° C skal der for hver grads afvigelse fra 20° C adderes 0,03° S, på samme måde skal der ved temperaturer under 20° C subtraheres 0,03° S for hver grads afvigelse.

b) Anvendes der til målingen et kredspolarimeter med sukkerskala, skal der anvendes rør med termostatkappe, som tilsluttes en termostat med en temperatur på 20 ± 0,2° C. 100 ml målekolben skal så ligeledes fyldes op til mærket ved en temperatur på 20 ± 0,2° C. Sker kontrollen af skalaen med en til 20° C tempereret kvartsplade, er det ikke nødvendigt med en temperaturkorrektion. Er en temperering af kvartspladen ikke mulig, skal dens sukkerværdi korrigeres som følger: Zt = Z20 [1 + 0,00014 (t — 20)]. Eksempel:



Z20 = 98,45 °S; t = 23,8 °C Zt = 98,45 (1 + 0,00014 · 3,8) = 98,45 · 1,00053 = 98,50 °S.

2. Reducerende substanser (invertsukker):

(Ref.: Icumsa-metode — Methode des Berliner Instituts (DeWhalley, Icumsa Methods of Sugar Analysis (1964), S. 25; Schneider F. og A. Emmerich, Zukker-Beih. 1, 17, 1951)).

Apparatur:

Vandbad, 300 ml erlenmeyerkolber, pipetter, 50 ml buretter.

Reagenser.

Müllers opløsning: 35 g krystalliseret kobbersulfat (CuSO4 · 5 H2O) i analyseren kvalitet opløses i 400 ml destilleret varmt vand. Desuden opløses 173 g Seignettesalt (Rochellesalt, kalium-natriumtartrat) og 68 g vandfrit natriumkarbonat i 500 ml varmt vand. Efter afkøling blandes de to opløsninger i en målekolbe på 1 liter og der fyldes op med vand til mærket. Efter tilsætning af 2 g aktivt kul rystes opløsningen grundigt og efter nogle timers henstand filtreres den gennem et hærdet papirfilter eller membranfilter. Udskilles der under opløsningens henstand små mængder kobber(I)-oxyd, skal der filtreres igen.

5 n eddikesyre.

0,0333 n jodopløsning.

0,0333 n natriumthiosulfatopløsning.

Stivelsesopløsning: 1 % opløselig stivelse i mættet natriumkloridopløsning.

For jod- og thiosulfatopløsningens vedkommende bestemmes titeren på sædvanlig måde med urtitersubstanser (f. eks. kaliumjodat).

Udførelse:

10 g sukker opløses i en 300 ml erlenmeyerkolbe i destilleret eller afmineraliseret vand. Opløsningen suppleres med vand op til 100 ml. Til denne opløsning tilsætter man med en pipette 10 ml af Müllers opløsning, blander grundigt ved omrystning og opvarmer i 10 minutter ± 5 sekunder i kogende vandbad. Ved kolbens nedsænkning i vandbadet må kogningen ikke af brydes (SIC! afbrydes).

Kolben hensættes på vandbadet således, at opløsningens overflade er 2 cm under vandbadets overflade. Efter opvarmningen af køles der hurtigt under vandhanen. Under denne af køling må opløsningen ikke bevæges, da en del af kobber(I)-oxyd-bundfaldet ellers vil blive opløst igen på grund af den absorberede ilt fra luften. Den af kølede opløsning tilsættes 5 ml 5 n eddikesyre, hvorefter man straks og uden at blande tilsætter et kendt overskud af 0,0333 n jodopløsningen (20 til 40 ml). Først nu må opløsningen atter bevæges. Bundfaldet opløses ved omrystning. Jodoverskuddet tilbagetitreres med 0,0333 n thiosulfatopløsningen.

Fra det udfundne jodforbrug (ml) — varmværdi — fratrækkes følgende korrektioner:

— Blindværdien — det er jodforbruget ved et forsøg, som udføres med vand i stedet for sukkeropløsningen på samme måde som ved varmværdien. Denne korrektion skal kun udfindes én gang for hver fremstilling af Müllers opløsning. Ved anvendelse af rene reagenser andrager den ikke mere end 0,1 ml.

— Koldværdien — det er jodforbruget ved et forsøg, hvor blandingen af sukkeropløsning og Müllers opløsning ikke opvarmes, men henstår i 10 minutter ved almindelig temperatur inden tilsætning af eddikesyren.

— Saccharosekorrektionen — ved denne korrektion tages der hensyn til saccharosens reducerende virkning. Under de foreliggende omstændigheder (anvendelse af 10 g saccharose) andrager denne korrektion 2,0 ml.

Efter fratrækning af de tre korrektioner svarer et forbrug af 0,0333 n jodopløsning på 1 ml til et invertsukkerindhold på 1 mg i prøven.

1 ml jodopløsning svarer altså til 0,01 % invertsukker.

3. Fugtighedsindhold:

(Ref.: Icumsa-metode (DeWhalley, Icumsa Methods of Sugar Analysis (1964) S. 44)).

Mindst 20 g uformalet sukker afvejes i en i forvejen vejet aluminiumskål med tætsluttende låg eller i et glaskar med slebet låg. Vægtskålene skal have en sådan diameter, at sukkerlaget ikke er tykkere end 1 cm. Ved en afvejning på 20 g skal den være mindst 6 cm. Prøven tørres i 3 timer ved 105° C i tørreskab. Under tørringsprocessen fjernes lågene fra vægtskålene. Vægtskålene med påsat låg hensættes til afkøling i en ekssikkator. Efter af køling til almindelig temperatur foretages en ny vejning. Til vejningerne anvendes en analysevægt med en følsomhed på 0,1 mg.

( 1 ) EFT nr. 308 af 18.12.1967, s. 1.

( 2 ) EFT nr. L 309 af 24.12.1968, s. 4.

( 3 ) EFT nr. L 145 af 27.6.1968, s. 6.

( 4 ) 1 µ S·cm−1 = 10−6 · Ω−1 · cm−1.

( 5 ) De angivne tolerencer svarer til de af ISO vedtagne bestemmelser.

( 6 ) DeWhalley, Icumsa Methods of Sugar Analysis (1964), S. 122.