1994L0019 — DA — 13.04.2005 — 001.001

Dette dokument er et dokumentationsredskab, og institutionerne påtager sig intet ansvar herfor

Ændret ved:

▼B

EUROPA-PARLAMENTETS OG RÅDETS DIREKTIV 94/19/EF

af 30. maj 1994

om indskudsgarantiordninger

EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION HAR —

under henvisning til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, særlig artikel 57, stk. 2, første og tredje punktum,

under henvisning til forslag fra Kommissionen ( 1 ),

under henvisning til udtalelse fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg ( 2 ),

i henhold til fremgangsmåden i traktatens artikel 189 B ( 3 ), og

ud fra følgende betragtninger:

I overensstemmelse med de i traktaten fastsatte mål bør der tilstræbes en harmonisk udvikling af kreditinstitutters virksomhed i hele Fællesskabet gennem ophævelse af enhver begrænsning af etableringsretten og den fri udveksling af tjenesteydelser, samtidig med at stabiliteten i banksystemet og beskyttelsen af opsparerne styrkes;

samtidig med ophævelsen af begrænsningerne af kreditinstitutternes virksomhed bør der tages højde for den situation, der kan opstå, hvis indskud i et kreditinstitut, som har filialer i andre medlemsstater, bliver indisponible; det er nødvendigt, at der sikres et harmoniseret minimumsniveau for beskyttelse af indskud, uanset hvor i Fællesskabet indskuddet er foretaget; en sådan beskyttelse af indskud er lige så vigtig for gennemførelsen af et fælles marked på bankområdet som tilsynsreglerne;

i tilfælde af lukning af et insolvent kreditinstitut bør indskydere i filialer, som er beliggende i en anden medlemsstat end den, hvor kreditinstituttet har sit hjemsted, beskyttes af samme garantiordning som kreditinstituttets øvrige indskydere;

kreditinstitutternes omkostninger i forbindelse med deltagelse i en garantiordning står ikke mål med de omkostninger, som ville blive resultatet af en massiv hævning af bankindskud ikke alene i et kriseramt institut, men også i sunde institutter, fordi indskyderne vil miste tilliden til banksystemets soliditet;

medlemsstaternes opfølgning af Kommissionens henstilling 87/63/EØF af 22. december 1986 om indførelse af indskudsgarantiordninger i Fællesskabet ( 4 ) har ikke helt givet det ønskede resultat; denne situation kan vise sig at være til skade for det indre marked;

Rådets andet direktiv 89/646/EØF af 15. december 1989 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut og om ændring af direktiv 77/780/EØF ( 5 ) fastsætter regler om en enkelt tilladelse til kreditinstitutter samt tilsyn med disse foretaget af hjemlandets myndigheder; disse regler trådte i kraft den 1. januar 1993;

en filial behøver ikke længere tilladelse i et værtsland, fordi den enkelte tilladelse gælder i hele Fællesskabet, og det er de kompetente myndigheder i hjemlandet, der fører tilsyn med filialens solvens; dette forhold taler for, at alle et kreditinstituts filialer i Fællesskabet skal være omfattet af en enkelt garantiordning; en sådan ordning må nødvendigvis være den, der gælder for den pågældende kategori af kreditinstitutter i vedkommende kreditinstituts hjemland, på grund af den forbindelse, der er mellem tilsynet med en filials solvens og filialens medlemskab af en indskudsgarantiordning;

harmoniseringen bør begrænses til hovedelementerne i indskudsgarantiordningerne og bør sikre, at der inden for en meget kort frist kan ske udbetaling under garantien, beregnet efter et harmoniseret minimumsniveau;

indskudsgarantiordningerne bør træde i funktion, så snart indskuddene bliver indisponible;

det er hensigtsmæssigt at udelukke indskud, som kreditinstitutter foretager på egne vegne og for egen regning, fra dækning; dette bør ikke have nogen indflydelse på den ret, som garantiordningen har til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at redde et kreditinstitut, der er i vanskeligheder;

en harmonisering af indskudsgarantiordningerne i Fællesskabet anfægter ikke i sig selv eksistensen af allerede fungerende ordninger, som tager sigte på at beskytte kreditinstitutterne ved navnlig at garantere deres solvens og likviditet for at undgå, at indskud i de pågældende institutter, herunder i filialer, som de har etableret i en anden medlemsstat, bliver indisponible; disse alternative ordninger, som sigter mod en anden form for beskyttelse, kan, på visse betingelser, af de kompetente myndigheder anses for at opfylde dette direktivs mål; det vil være de kompetente myndigheders opgave at kontrollere, at disse betingelser overholdes;

i adskillige medlemsstater findes indskudsgarantiordninger, som henhører under brancheorganisationer, og i andre medlemsstater anvendes ordninger, som er indført og reguleret ved lov, og endelig er visse ordninger — skønt indført ved aftale — delvis lovreguleret; denne forskelligartethed i ordningernes status giver kun anledning til problemer med hensyn til obligatorisk medlemskab af ordningerne eller udelukkelse herfra; der bør derfor fastsættes regler, som begrænser ordningernes beføjelser på dette område;

opretholdelsen i Fællesskabet af ordninger, som tilbyder en indskudsgaranti, der overstiger det harmoniserede minimum, kan resultere i, at der inden for samme territorium anvendes forskellige garantisatser, og at der skabes ulige konkurrencevilkår for henholdsvis nationale kreditinstitutter og filialer af kreditinstitutter med hjemsted i andre medlemsstater; for at afhjælpe disse ulemper bør filialer have tilladelse til at tilslutte sig værtslandets garantiordninger, således at de kan tilbyde indskyderne samme grad af sikkerhed som garantiordningerne i de lande, hvor filialerne er beliggende; Kommissionen bør efter en årrække aflægge rapport om, hvor mange filialer der har benyttet sig af denne mulighed, og om eventuelle vanskeligheder, som de eller garantiordningerne måtte have haft med at gennemføre disse bestemmelser; det er ikke udelukket, at hjemlandsordninger selv kan yde denne supplerende dækning på de betingelser, som er fastsat i ordningerne;

der kan forekomme markedsforstyrrelser som følge af, at filialer af kreditinstitutter tilbyder højere dækning end kreditinstitutter, der har fået tilladelse i værtslandet; størrelsen og rækkevidden af den dækning, som garantiordningerne tilbyder, bør ikke bruges som konkurrencemiddel; det er derfor nødvendigt, i hvert fald i begyndelsen, at bestemme, at størrelsen og rækkevidden af den dækning, som en ordning i hjemlandet tilbyder indskydere i filialer i en anden medlemsstat, ikke må overstige størrelsen og rækkevidden af den dækning, som den tilsvarende ordning i værtslandet tilbyder; efter en årrække bør man se på eventuelle markedsforstyrrelser på grundlag af den indhøstede erfaring og udviklingen i banksektoren;

ifølge direktivet skal alle kreditinstitutter i princippet tilsluttes en indskudsgarantiordning; de direktiver, der gælder for adgang for kreditinstitutter med hjemsted i tredjelande, herunder især Rådets første direktiv (77/780/EØF) af 12. december 1977 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut ( 6 ), giver medlemsstaterne mulighed for at bestemme, om og i givet fald på hvilke betingelser filialer af sådanne kreditinstitutter skal have adgang til at drive virksomhed på deres område; disse filialer er ikke omfattet af den fri udveksling af tjenesteydelser efter traktatens artikel 59, stk. 2, og heller ikke af etableringsfriheden i andre medlemsstater end den, hvor de er etableret; en medlemsstat, der åbner adgang for sådanne filialer, bør følgelig kunne bestemme, hvorledes dette direktivs principper skal finde anvendelse på de pågældende filialer på en måde, der er i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, i direktiv 77/780/EØF, og med behovet for at beskytte indskyderne og bevare det finansielle systems integritet; det er af afgørende betydning, at indskydere i sådanne filialer har fuldt kendskab til de garantiordninger, der gælder for dem;

på den ene side bør den minimumsgaranti, der skal fastsættes i dette direktiv, ikke bevirke, at for stor en del af indskuddene er ubeskyttede af hensyn til både forbrugerbeskyttelsen og finanssystemets stabilitet; på den anden side ville det ikke være hensigtsmæssigt at fastsætte et beskyttelsesniveau i hele Fællesskabet, der i visse tilfælde kunne tilskynde til en uforsvarlig ledelse af kreditinstitutterne; der bør tages hensyn til omkostningerne ved finansiering af ordningerne; det forekommer rimeligt at fastsætte den harmoniserede minimumsgaranti til 20 000 ECU; begrænsede overgangsordninger kan blive nødvendige for at give ordningerne tid til at kunne opfylde dette krav;

nogle medlemsstater sikrer indskyderne en større dækning af deres indskud end det harmoniserede minimumsniveau i henhold til dette direktiv; det ville ikke være rimeligt at kræve, at disse ordninger, som i visse tilfælde er blevet indført for nylig i henhold til henstilling 87/63/EØF, ændres på dette punkt;

finder en medlemsstat, at visse kategorier af indskud eller af indskydere, der udtrykkeligt er nævnt på en liste, ikke har brug for særlig beskyttelse, bør den kunne udelukke dem fra indskudsgarantiordningerne;

for at tilskynde indskyderne til at se nøje på kreditinstitutternes kvalitet udbetales indisponible indskud i visse medlemsstater ikke fuldt ud; denne praksis bør begrænses for så vidt angår indskud, der ligger under det harmoniserede minimumsniveau;

princippet om en harmoniseret minimumsdækning pr. indskyder og ikke pr. indskud er lagt til grund; på denne baggrund bør der også tages hensyn til indskud foretaget af indskydere, der enten ikke er anført som kontoindehaver eller ikke er eneste indehaver; minimumsdækningen bør således komme hver enkelt identificerbar indskyder til gode; dette bør dog ikke gælde for institutter for kollektiv investering, som er undergivet særlige beskyttelsesregler, der ikke gælder for ovennævnte indskud;

oplysningspligt over for indskyderne er et væsentligt element i beskyttelsen af disse og bør derfor også reguleres af et minimum af bindende bestemmelser; dog vil ureguleret anvendelse i reklameøjemed af henvisninger til en indskudsgarantiordnings størrelse og rækkevidde kunne påvirke banksystemets stabilitet eller indskydernes tillid; medlemsstaterne bør derfor fastsætte regler om begrænsning af sådanne henvisninger;

i særlige tilfælde, hvor der i visse medlemsstater ikke findes nogen indskudsgarantiordning for visse kategorier af kreditinstitutter, som kun modtager indskud i ubetydeligt omfang, kan det undertiden vare længere at indføre en sådan ordning end den tid, der er fastsat til at omsætte direktivet til national lov; i disse tilfælde kan en midlertidig undtagelse fra kravet om at være tilsluttet en indskudsgarantiordning være berettiget; hvis de pågældende kreditinstitutter driver virksomhed i udlandet, vil medlemsstaterne dog have ret til at kræve, at de tilslutter sig en af medlemsstaterne indført garantiordning;

det er ikke absolut nødvendigt i dette direktiv at harmonisere metoderne for finansiering af de ordninger, der garanterer indskuddene eller kreditinstitutterne selv, dels fordi udgifterne til finansiering af sådanne ordninger i princippet skal afholdes af kreditinstitutterne selv, dels fordi ordningernes finansielle kapacitet skal stå i forhold til garantiforpligtelserne; dette må dog ikke bringe stabiliteten i den pågældende medlemsstats banksystem i fare;

dette direktiv kan ikke forpligte medlemsstaterne eller disses kompetente myndigheder i forhold til indskyderne, når de har sørget for, at en eller flere ordninger, der garanterer indskuddene eller kreditinstitutterne selv, og som sikrer skadeløsholdelse eller beskyttelse af indskyderne på de i dette direktiv fastlagte betingelser, er blevet indført eller officielt anerkendt;

indskudsgaranti er et vigtigt element i gennemførelsen af det indre marked og et nødvendigt supplement til tilsynet med kreditinstitutter som følge af den solidaritet, som den skaber mellem alle institutter på et givet finansielt marked, dersom et af institutterne ikke kan indfri sine forpligtelser —

UDSTEDT FØLGENDE DIREKTIV: