CS Úřední věstník Evropské unie L 275/45

ROZHODNUTÍ KONTROLNÍHO ÚŘADU ESVO

č. 318/05/KOL

ze dne 14. prosince 2005

o ukončení formálního vyšetřovacího řízení stanoveného v čl. 1 odst. 2 v části I protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru ohledně osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků v souvislosti se založením společnosti Entra Eiendom AS (Norsko)

KONTROLNÍ ÚŘAD ESVO,

s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru (1), a zejména na článek 61 až 63 a protokol 26 této dohody,

s ohledem na Dohodu mezi státy ESVO o zřízení Kontrolního úřadu a Soudního dvora (2), a zejména na článek 24 a článek 1 v části I protokolu 3 této dohody,

s ohledem na Pokyny Kontrolního úřadu (3) pro použití a výklad článků 61 a 62 Dohody o EHP,

vyzývajíce zúčastněné strany, aby předložily své připomínky podle výše uvedených ustanovení (4), a s ohledem na jejich připomínky,

VZHLEDEM K TĚMTO DŮVODŮM:

I. SKUTEČNOSTI

1. Postup a korespondence

Dopisem ze dne 22. května 2002 (dok. č. 02-3856 D) požádal Kontrolní úřad norskou vládu o předání příslušných informací týkajících se založení společnosti Entra Eiendom AS (dále jen „Entra“), aby mohl posoudit, zda bylo založení uvedeného podniku v souladu s pravidly státní podpory. Norské úřady odpověděly dopisem zaslaným prostřednictvím Zastoupení Norska při Evropské unii ze dne 25. června 2002, kterým byl předán dopis Ministerstva práce a státní správy ze dne 20. června 2002. Oba dopisy Kontrolní úřad obdržel a zaevidoval dne 26. června 2002 (dok. č. 02-4850 A).

Dopisem ze dne 10. října 2002 (dok. č. 02-7036 D) si Kontrolní úřad vyžádal další informace. Dopis se zabýval v bodě 1 osvobozením od poplatků za dokumenty a registračních poplatků v souvislosti se změnou vlastnictví nemovitosti a v bodě 2 srážkou odhadní hodnoty na základě zvláštních podmínek ukončení pronájmu. Norské úřady předložily dodatečné informace dopisem zaslaným prostřednictvím Zastoupení Norska při Evropské unii ze dne 14. listopadu 2002, kterým byl předán dopis Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 7. listopadu 2002. Oba dopisy Kontrolní úřad obdržel a zaevidoval dne 14. listopadu 2002 (dok. č. 02-8219 A).

Faxem Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 9. prosince 2002, který Kontrolní úřad přijal a zaevidoval tentýž den (dok. č. 02-8912 A) požádala norská vláda Kontrolní úřad, aby předložil svůj závěr ve věci založení společnosti Entra. Dopisem ze dne 17. prosince 2002 (dok. č. 02-9062 D) adresovaným Zastoupení Norska při Evropské unii informoval Kontrolní úřad norské úřady, že by mohl uzavřít část případu týkající se srážky odhadní hodnoty na základě zvláštních podmínek ukončení pronájmu, v závislosti na předložení dodatečné specifikované a podrobné dokumentace týkající se této otázky.

Tato podrobná dokumentace byla předložena telefaxem Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 23. ledna 2003, který Kontrolní úřad obdržel a zaevidoval dne 23. ledna 2003 (dok. č. 03-424 A). Dopisem norské misi v Evropské unii ze dne 31. ledna 2003 (dok. č. 03-588 D) informoval Kontrolní úřad norské úřady, že vzhledem k tomu, že zřejmě nešlo o žádnou podporu, „nebude mít žádné námitky proti stanovení hodnoty nemovitostí převedených z norského státu na společnost Entra Eiendom AS v počáteční rozvaze.“ Kontrolní úřad však zdůraznil, že tímto prohlášením není dotčena otázka poplatků za dokumenty a registračních poplatků.

V dopise ze dne 2. dubna 2003 (dok. č. 03-1827 D) se Kontrolní úřad ještě jednou vrátil k otázce osvobození od registračních poplatků a spotřební daně a požádal norské úřady, aby poskytly dodatečné a vysvětlující informace. Dodatečné informace poskytlo Zastoupení Norska při Evropské unii dopisem ze dne 5. června 2003, kterým byl předán dopis Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 4. června 2003. Oba dopisy Kontrolní úřad obdržel a zaevidoval dne 10. června 2003 (dok. č. 03-3631 A).

Dne 16. června 2004 rozhodl Kontrolní úřad zahájit formální vyšetřovací řízení (rozhodnutí č. 132/04/KOL). Rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo zveřejněno dne 23. prosince 2004.

Faxem ze dne 13. srpna 2004 (ref. 290206) a dopisem Zastoupení Norska při Evropské unii ze dne 17. srpna 2004, které Kontrolní úřad přijal a zaevidoval dne 18. srpna 2004 (ref. 290456), požádaly norské úřady o prodloužení lhůty pro předložení připomínek o jeden měsíc.

Dopisem ze dne 17. srpna 2004 (ref. 290305) schválil Kontrolní úřad prodloužení uvedené lhůty o jeden měsíc.

Faxem ze dne 16. září 2004 (ref. 292867) a dopisem Zastoupení Norska při Evropské unii ze dne 20. září 2004, kterým byl předán dopis Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 16. září 2004, které Kontrolní úřad přijal a zaevidoval dne 21. září 2004 (ref. 293392), předložily norské úřady připomínky k rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení. Norské úřady dospěly k závěru, že osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků v případě založení společnosti Entra nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP.

V rámci jednoměsíční lhůty po zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie neobdržel Kontrolní úřad od ostatních zúčastněných stran žádné připomínky.

Dopisem ze dne 4. května 2005, který Kontrolní úřad přijal a zaevidoval dne 9. května 2005 (ref. 318691), předložila právnická společnost Selmer zastupující společnost Entra připomínky k rozhodnutí Kontrolního úřadu zahájit formální vyšetřovací řízení (viz bod 3.4 dále).

Uvedená věc byla projednána na schůzce v Oslu dne 19. května 2005 za účasti zástupců různých norských ministerstev a Kontrolního úřadu.

Faxem Ministerstva pro modernizaci ze dne 26. července 2005 (ref. 327938) a dopisem Zastoupení Norska při Evropské unii ze dne 1. srpna 2005, který byl přijat a zaevidován dne 3. srpna 2005 (ref. 329110), kterým byl předán dopis Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 30. června 2005, předložily norské úřady další informace týkající se toho, zda osvobození od uvedených poplatků představuje ekonomickou výhodu pro společnost Entra. Ministerstvo obchodu a průmyslu dospělo k závěru, že toto osvobození pro společnost Entra žádnou výhodu nepředstavuje.

2. Založení společnosti Entra

2.1 Návrh na založení nové společnosti s ručením omezeným

Dne 4. června 1999 předložila norská vláda reorganizaci veřejného orgánu Ředitelství pro veřejné stavby a nemovitosti („Statsbygg“) a založení společnosti Entra (5). Tentýž den vláda předložila zvláštní zákon o převodu části činností Statsbygg v oblasti nemovitostí na společnost s ručením omezeným pro účely vyřešení určitých přechodných otázek týkajících se transformace a založení společnosti Entra (6). Odstavec 3 tohoto zákona (dále jen „sporný zákon“) stanoví, že změna zápisu v katastru nemovitostí a v dalších veřejných registrech má být provedena změnou názvu. V důsledku toho nebyla společnost Entra povinna platit poplatky za dokumenty a registrační poplatky, přestože byla zapsána jako držitel vlastnických práv v katastru nemovitostí.

Statsbygg je správní orgán „(Forvaltningsbedrift)“ podřízený Ministerstvu pro modernizaci. Statsbygg jedná jménem norské vlády jako řídící a poradní orgán v oblasti výstavby a majetkových záležitostí a nabízí prostory vládním organizacím. Statsbygg nadále provozuje a spravuje nemovitosti, které nebyly převedeny na společnost Entra. Statsbygg v současné době spravuje přibližně 2,2 mil. m2 plochy v Norsku i v zahraničí. Portfolio majetku tvoří úřední budovy, školy, obytné a účelové budovy po celé zemi, velvyslanectví a rezidence mimo území Norska. Roční rozpočet na budovy je přibližně 2,3 miliard NOK (přibližně 288 milionů EUR). Statsbygg má 669 zaměstnanců (údaj z října 2005) (7).

V dokumentu St. prp. nr. 84 (1998–1999) se mimo jiné stanoví, že účelem reorganizace je vyjasnění různých úloh Statsbygg a zajištění účinnějšího využití budov ve vlastnictví státu. Pro zajištění lepších rámcových podmínek té části orgánu Statsbygg, jíž konkurují jiné soukromé podniky, mají být budovy provozované na konkurenčním trhu („konkuranseutsatte bygg“) odděleny od budov pro zvláštní účely a mají se stát součástí nového portfolia nemovitostí ve vlastnictví společnosti Entra. Vláda naznačila, že v pozdějším stádiu existuje další možnost, a to prodat část společnosti do soukromého vlastnictví.

Entra má ve svých stanovách toto ustanovení o předmětu a účelu činnosti společnosti: „Hlavním účelem společnosti je poskytnout prostory státním orgánům. Společnost může vlastnit, nakupovat, prodávat, provozovat a spravovat nemovitosti a provádět další obchodní činnost s tím spojenou. Společnost může též vlastnit akcie nebo podíly v jiných společnostech, které provádějí činnosti uvedené v předchozí větě“ (neoficiální překlad Kontrolního úřadu).

2.2 Počáteční rozvaha společnosti Entra

V návrhu předloženém parlamentu vypracovala norská vláda základní zásady pro převod aktiv do nového podniku. Nebyly učiněny žádné závěry ohledně skutečné hodnoty aktiv, která mají být převedena. Pouze se konstatuje, že tato otázka bude řešena v pozdějším stádiu, neboť jak je zde uvedeno: „konečná verze počáteční rozvahy společnosti bude začleněna do rozpočtu pro rok 2000“ (8). Nebyla stanovena ani žádná konkrétní metodika pro stanovení této hodnoty.

V období ode dne 4. června 1999 do 22. června 2000, kdy bylo na základě královského výnosu stanoveno konečné ocenění, byla provedena rozsáhlá kontrola hodnoty aktiv, která měla být převedena. Cílem bylo stanovit správnou hodnotu transakce v souladu se zásadami uvedenými v návrhu č. 84 (1998–99) pro převod aktiv. Bylo zváženo několik metod a předpokladů pro stanovení této ceny.

Za prvé, Statsbygg zadal nezávislé poradenské společnosti Catella Eiendom Consult AS (CEC), aby provedla ocenění nemovitostí určených k převodu. Toto ocenění bylo provedeno v souladu s rámcem oceňování Norské asociace oceňovatelů a odhadců tak, že byla každá nemovitost oceněna, poté byly jednotlivé hodnoty sečteny a byla získána celková hodnota portfolia. Výsledná hodnota činila 3 852 110 000 NOK. Toto ocenění později zkontrolovala Norská asociace oceňovatelů a odhadců, která dospěla k závěru, že výsledná hodnota je přijatelná, avšak obezřetně stanovená.

Za druhé, Statsbygg provedl své vlastní ocenění uvedených aktiv podle odlišné metodiky. Za základ pro své výpočty použil metodu diskontovaného peněžního toku pro celé portfolio namísto samostatného výpočtu hodnoty každé nemovitosti a jejich součtu. Výsledná hodnota byla 3 137 500 000 NOK.

Za třetí, Ministerstvo správy též provedlo ocenění na základě stejných zásad, které použil Statsbygg, ale s odlišnými předpoklady. Výsledná hodnota byla 3 337 500 000 NOK.

Pásmo mezi nejvyšším a nejnižším hodnocením v tomto bodě bylo 714 610 000 NOK neboli rozdíl ve výši 22 % vzhledem k nejnižší přepokládané ceně. Bez zacházení do podrobností je třeba poznamenat, že se použité metody významně liší. Tento poznatek vyplynul i z nezávislého auditu, který provedla společnost PricewaterhouseCoopers (PWC), kde byly tři výše uvedené hodnoty posuzovány.

Ve svém posouzení dospěla společnost PWC k závěru, že vzhledem k velkým rozdílům v metodice by bylo podrobné srovnání mezi třemi uvedenými posouzeními složité a hlavně by nemělo velký význam. Závěr společnosti zněl: „Podle našeho názoru jsou všechny tři uvedené hodnoty v rámci přijatelného pásma“. Dále společnost PWC zdůraznila, že nebylo možno dospět k nějakému konkrétnímu číslu, které by bylo považováno za „správnou“ hodnotu. Tato cena je spíše předmětem jednání mezi příslušnými stranami, a může tedy kolísat v závislosti na použitých předpokladech.

Za čtvrté, ministerstvo se rozhodlo ještě jednou posoudit uvedenou hodnotu. Po rozsáhlých diskuzích ohledně toho, zda by na tržní hodnotu nemovitostí měla mít dopad skutečnost, že vládní agentury byly schopny ukončit svůj pronájem s dvanáctiměsíční výpovědí, byla nyní hodnota nemovitostí stanovena ve výši 2 837 550 000 NOK. Tato hodnota byla předložena Stortinget (9) v souvislosti se státním rozpočtem na období 1999–2000. V tomto návrhu však bylo vyhrazeno právo vlády na konečné úpravy.

Za páté, tohoto práva na úpravu konečné verze rozvahy ministerstvo využilo a mimo jiné po úpravě smluv společnosti Entra o pronájmu a z toho vyplývajících dalších změn předpokladů uvedeného modelu dospělo k vyšší hodnotě. Královským výnosem byla hodnota v konečné verzi počáteční rozvahy stanovena ve výši 3 222 871 000 NOK.

Uvedený proces je shrnut níže. Jak je vidět, navržené pásmo hodnot se pohybuje v rozsahu od 3 852 110 000 NOK do 2 837 550 000 NOK. Tento rozdíl ve výši 1 014 560 000 NOK neboli 35,8 % vzhledem k nejnižší ceně lze vysvětlit rozdíly v použité metodice i v předpokladech použitých v jednotlivých modelech.

Ocenění provedené společností Catella Eiendoms Consult (CEC) (10) 3 852 110 000 NOK Doporučení orgánu Statsbygg 3 137 500 000 NOK Ocenění ministerstva 3 337 500 000 NOK Hodnota přehodnocená ministerstvem z hlediska podmínek ukončení pronájmů (11) 2 837 550 000 NOK Konečná verze počáteční rozvahy (12) 3 222 871 000 NOK

Konečná verze počáteční rozvahy vycházela z diskontovaného peněžního toku celkového portfolia tak, jak byl použit v původním doporučení Statsbygg, avšak s určitými změnami v předpokladech.

Entra byla původně zřízena jako „minimální“ společnost založená na vkladech v hotovosti. Následně stát převedl majetek, kapitál a zaměstnance (aktiva a pasiva) s účinností ode dne 1. července 2000 na společnost Entra výměnou za vydání akcií. Vlastnictví a vlastnická práva k předmětným majetkům byla převedena z norského státu na společnost Entra a zapsána pod názvem společnosti Entra. Na základě zákona zřizujícího společnost Entra nebyly placeny žádné poplatky za dokumenty a registrační poplatky. Jde o společnost s ručením omezeným, jejímž výlučným vlastníkem je norský stát.

V roce 2004 dosáhla společnost (skupina (13)) zisku z běžné činnosti ve výši 1 072 milionů NOK (zhruba 128 milionů EUR (14)) a zisku před zdaněním ve výši 134 milionů NOK (zhruba 16 milionů EUR). Konsolidované vlastní jmění (účetní hodnota) skupiny ke dni 31. prosince 2004 činilo 1 288 milionů NOK (zhruba 154 milionů EUR). Na konci roku dosáhlo portfolio majetku skupiny hodnoty (účetní hodnota) 8 768 milionů NOK (zhruba 1 047 milionů EUR). Ke dni 31. prosince 2004 měla společnost Entra 133 zaměstnanců. Celkové portfolio majetku tvořilo přibližně 110 nemovitostí na celkové ploše o rozloze přibližně 900 000 m2 (15).

Podle norských úřadů se simulovaný akumulovaný poplatek za dokumenty odhaduje na 80 571 775 NOK a nárůst registračního poplatku je odhadován ve výši 147 300 NOK (150 nemovitostí * 982 NOK), celkově 80 719 075 NOK (zhruba 9,87 milionů EUR) (16).

3. Posouzení norské vlády ohledně toho, zda je osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků v souladu s ustanoveními o státní podpoře obsaženými v Dohodě o EHP

3.1 Posouzení vlády předložené v souvislosti se založením společnosti Entra

Posouzení norské vlády ohledně toho, zda je osvobození od kolkovného a registračních poplatků v souladu s ustanoveními o státní podpoře obsaženými v Dohodě o EHP, je uvedeno v návrhu č. 84 (1998–99), kapitola 7.6.1 v tomto znění (neoficiální překlad Kontrolního úřadu):

„Další vznesená otázka se týká toho, zda lze uvedenou společnost osvobodit od povinnosti zápisu převodu vlastnického práva ze Statsbygg na Statens utleiebygg AS, a tedy od povinnosti uhradit registrační poplatek a spotřební daň. Podle kapitoly 6 zákona o soudních poplatcích a článku 7 zákona o poplatcích za dokumenty musí být poplatky související s registrací dokumentů převádějících vlastnická práva zaplaceny Ministerstvu financí. Povinnost uhradit uvedené poplatky proto vzniká pouze tehdy, je-li převod vlastnického práva zapsán do katastru nemovitostí. Uhrazení spotřební daně se nepožaduje v případě změny názvu v katastru. Podle názoru ministerstva není zdaleka jisté, že by rozdělení majetku mezi stát a Statens utleiebygg AS znamenalo převod vlastnického práva, který by měl být zapsán do katastru nemovitostí. Zdá se přirozenější považovat uvedenou situaci za organizační změnu v portfoliu majetku státu, při níž si stát zachová zapsaná vlastnická práva. Není to otázka převodu vlastnického práva, ale pouze změna názvu v rejstříku. V důsledku toho tato situace nevyžaduje placení spotřební daně. Proto se od společnosti nepožaduje, aby uhradila registrační poplatky a spotřební daň. Ministerstvo však dále v samostatném návrhu předloženém Odelsting navrhuje, aby byla přeregistrace v souvislosti s organizačními změnami provedena jen jako změna názvu. Z hlediska katastru nemovitostí to znamená, že nebude nutný převod vlastnického práva. Z uvedeného ustanovení vyplývá, že s určitostí nebude nutný převod vlastnického práva. Návrh odpovídá pravidlům stanoveným v souvislosti s jinými transformacemi na státní podniky, srov. například zákon č. 45 ze dne 24. června 1994 o zřízení Televerket jako společnosti s ručením omezeným a článek 73 zákona č. 65 ze dne 22. listopadu 1996 o zřízení společnosti Státní pošty. Otázkou zůstává, zda tato praxe vede k odlišným podmínkám hospodářské soutěže u státních společností s ručením omezeným ve srovnání se soukromými subjekty, které vyčleňují část svých činností v oblasti nemovitostí do společnosti s ručením omezeným, kde jsou výlučným vlastníkem. Kontrolní úřad ESVO zveřejnil pokyny pro použití pravidel poskytování státní podpory v článku 61 Dohody o EHP v souvislosti s finančními transakcemi mezi veřejnými podniky a úřady, srov. kapitoly 19–20 Pokynů ke státní podpoře. Ústředním kritériem posouzení, zda jde o státní podporu, či nikoli, je podle těchto pokynů takzvaná „zásada tržního investora“. To znamená, že se od státu požaduje, aby při svých ekonomických transakcích jednal tak, jako by jednal soukromý investor ve stejné situaci vůči podobné nebo srovnatelné soukromé společnosti. Norská legislativa vychází z toho, že převod majetkových práv z jednoho právního subjektu na jiný musí být zapsán, tak aby byl platný vzhledem ke třetímu subjektu. Proto budou soukromí investoři povinni na začátku zapsat převod vlastnického práva a zaplatit kolkovné. Z toho analogicky vyplývá, že společnost s ručením omezeným vlastněná státem má podobnou povinnost zapsat převod vlastnického práva od státu. Na druhé straně je nepravděpodobné, že by racionálně uvažující investor zvolil řešení, kdy by musel v souvislosti s oddělením části podnikání zabývající se nemovitostmi zapsat převod vlastnického práva a zaplatit uloženou spotřební daň. Vzhledem k tomu, že takovýto převod vlastnického práva by přišel společnost draho, lze si jen těžko představit, že by racionálně uvažující investor toto řešení zvolil. Daleko pravděpodobnější je, že bude zvoleno řešení umožňující vyhnout se placení poplatků, například tak, že se zachová vlastnické právo u mateřské společnosti nebo se vytvoří holdingová společnost. Tyto volby stát k dispozici nemá. Pokud se stát rozhodne stát se jedním z aktérů na trhu, je pohodlnější vyčlenit tuto část podnikatelské činnosti a provádět ji v samostatné společnosti. Proto je stát v situaci, kdy musí převést své nemovitosti na jiný právní subjekt, což je přesvědčivým důvodem pro zápis převodu vlastnických práv, aby nedošlo k rozporu s pravidly pro státní podporu. Proto musí ministerstvo předpokládat, že se v důsledku výjimky z požadavku zapsat převod práv nedostane Statens utleiebygg AS z hlediska hospodářské soutěže na trhu do odlišné situace, než je situace soukromého investora. Výjimka není považována za rozpor s Dohodou o EHP. Kromě toho se všeobecně předpokládá, že stanovení hodnoty nemovitostí určených k převodu do Statens utleiebygg AS je vyjádřeno jako tržní hodnota a že jakýkoli pozdější převod kapitálu od státu probíhá stejným způsobem, jako když soukromý investor investuje do daného podniku.“

3.2 Argumenty předložené norskými úřady před rozhodnutím Kontrolního úřadu zahájit formální vyšetřovací řízení

Dopisem ze dne 20. června 2002 poskytlo Ministerstvo práce a vláda informace týkající se rámcových podmínek pro společnost Entra a její počáteční rozvahu. Ministerstvo popsalo metodu peněžního toku použitou pro stanovení celkové hodnoty majetkového portfolia a uvedlo, že tato metoda byla použita, „protože lépe splňuje požadavky návrhu č. 84 pro Storting (1998–99) poskytnout uvedené společnosti stejné rámcové podmínky jako ostatním aktérům ve stejném odvětví“. Dopis neuvádí, zda má neplacení spotřební daně dopad na počáteční rozvahu a, pokud tomu tak je, v jaké míře. Nebylo zde ani řešeno, zda odstavec 3 sporného zákona požaduje, aby byla výjimka ze spotřební daně kompenzována nárůstem hodnocení uvedeného portfolia odpovídajícím částce, která by byla zaplacena, pokud by byl zápis do katastru nemovitostí proveden jako změna vlastnického práva, a nikoli jako změna názvu.

Dopisem ze dne 7. listopadu 2002 Ministerstvo obchodu a průmyslu rozvinulo podrobněji svůj argument, který byl předložen již v rámci přípravných prací, že by si soukromí investoři mohli zvolit řešení umožňující vyhnout se formálnímu převodu nemovitosti, a tedy placení poplatků za dokumenty a registračních poplatků. Vzhledem k tomu, že zápis převodu vlastnického práva nebyl povinný, mohly se podniky bez ohledu na to, zda jsou soukromé nebo veřejné, legálně vyhnout poplatkům za dokumenty a registračním poplatkům jednoduše tak, že nenechaly žádný převod vlastnictví zapsat. Ponechání vlastnického práva u původního vlastníka představovalo riziko pro nového vlastníka jako „majitele v dobré víře“ vůči třetí straně. Riziko však bylo možno vyloučit zápisem „omezení vlastnického práva“. Zápis prohlášení o omezení vlastnického práva nevylučoval riziko exekučního řízení / zániku práv věřitele nebo práv souvisejících s konkurzní podstatou pro právního nabyvatele majetku dlužníka. Podle norských úřadů byla tato metoda široce využívána soukromými podniky, zejména mezi spřízněnými stranami.

Podle názoru ministerstva by se soukromý vlastník společnosti Statsbygg bez osvobození od povinnosti uhradit registrační poplatek nebo spotřební daň velmi pravděpodobně od této společnosti oddělil. Tato metoda nebyla zvolena v případě zřízení společnosti Entra, mimo jiné kvůli překážkám vyplývajícím ze skutečnosti, že Statsbygg podléhá veřejné a politické kontrole. Metody jako ponechání vlastnického práva k nemovitostem pro společnost Statsbygg by měly za následek, že by společnost Entra byla při transakcích s nemovitostmi závislá na schválení některým veřejným orgánem. Pokud by vlastnické právo k nemovitostem zůstalo u společnosti Statsbygg, znamenalo by to, že stát je nájemce i formální vlastník uvedených nemovitostí. Použití těchto metod v případě Statsbygg/Entra by setřelo rozdíl mezi odlišnými úlohami těchto dvou subjektů. Statsbygg je pověřen úkolem vlastnit a provozovat nekomerční veřejné budovy, zatímco společnost Entra působí na komerčním základě.

V dopise ze dne 7. listopadu 2002 ministerstvo též vzneslo argument proti použití článku 61 Dohody o EHP, který nebyl zmíněn při výše uvedených přípravných pracích. Ministerstvo zdůraznilo, že hodnota portfolia nemovitostí vycházela z metody „čisté kapitalizace“. Stručně řečeno, tato metoda spočívala v tom, že byl budoucí peněžní tok plynoucí z nemovitostí (čisté nájemné ze stávajících smluv plus určení budoucího čistého nájemného po vypršení stávajících smluv) snížen na současnou hodnotu faktorem zohledňujícím požadavek příslušné návratnosti. Tato návratnost byla stanovena ve výši 9,5 %, neboť odrážela srovnání s podobnými soukromými provozovateli v dané oblasti. Ministerstvo tvrdí, že pokud by byly poplatky za dokumenty a registrační poplatky splatné, byly by náklady vedeny jako aktivum, zatímco hodnota nemovitostí by byla odpovídajícím způsobem snížena. Nesnížila by se tedy celková účetní rozvaha nebo ocenění celkových aktiv společnosti Entra. Naopak, zavedení spotřební daně bez úpravy hodnoty nemovitostí by mělo za následek „vyšší hodnotu celkových aktiv a snížení návratnosti na pouhých 9,1 %, což je pod požadovanou úrovní společnosti Entra Eiendom AS. To by společnost Entra Eiendom AS značně znevýhodnilo ve srovnání se soukromými provozovateli“.

V dopise ze dne 4. června 2003 poskytlo Ministerstvo obchodu a průmyslu další informace a argumenty týkající se mimo jiné opatření, která používají soukromé podniky. Kromě toho ministerstvo v dopise ze dne 7. listopadu 2002 znovu zdůraznilo své argumenty ohledně toho, proč je přesvědčeno, že neuhrazení uvedeného poplatku nemělo dopad na kapitálovou strukturu, likviditu a celkovou hodnotu dané společnosti.

Jako další, třetí argument, proč nepovažuje osvobození od placení spotřební daně za podporu, odkazuje ministerstvo na takzvanou „zásadu kontinuity“ obsaženou v norské legislativě. Uvedlo, že tato zásada je zastřešujícím pojmem pro řadu pravidel, která předpokládají, že nabývající podnik přebírá právní postavení převádějící společnosti. Účelem zásady kontinuity je usnadnit fúze a zpětné rozdělení společností. Při použití této zásady se předpokládá, že právní postavení převádějícího podniku pokračuje v nabývající společnosti. Podle ministerstva byla kontinuita vzhledem k placení daně a poplatků důležitým aspektem uvedené zásady. Zákon o registraci vykládaný z hlediska práva obchodních společností vlastně předpokládal, že reorganizace soukromých činností by nemusela v četných případech vyžadovat placení registračních poplatků a poplatků za dokumenty. Na tomto základě ministerstvo argumentovalo, že osvobození od těchto poplatků bylo obecným opatřením, které nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP. V bodě 9 v závěru dopisu ze dne 4. června 2003 se uvádí:

„Běžný systém týkající se registračního poplatku a poplatku za dokumenty spočívá v tom, že zásada kontinuity stanoví, jestli lze provádět procesy převodu (státních i soukromých podniků) jako změnu názvu kromě jiného ve vztahu k pravidlům o registračním poplatku a poplatku za dokumenty. Účelem zásady kontinuity je usnadnit provádění fúzí, rozdělování podniků a jejich restrukturalizace, které je považováno za sociálně a ekonomicky žádoucí. Uvedený zvláštní právní předpis a náhrada vzniklých poplatků za dokumenty vyplývající z reorganizace hydroenergetických společností je výsledkem stejných úvah. V praxi tedy jde o obecné opatření, které podle zavedené judikatury nepředstavuje státní podporu ve smyslu článku 61 Dohody o EHP.“

3.3 Argumenty předložené norskými úřady poté, co Kontrolní úřad zahájil formální vyšetřovací řízení

V dopise Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 16. září 2004 předložily norské úřady připomínky k rozhodnutí Kontrolního úřadu zahájit formální vyšetřovací řízení. Podle názoru norské vlády nebyla splněna žádná podmínka podle čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP. Proto neplacení spotřební daně společností Entra nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP.

Ministerstvo znovu zdůraznilo zaprvé svůj dřívější argument, že uvedené opatření neposkytuje společnosti Entra žádnou výhodu. Nezměnila se kapitálová struktura, likvidita ani celková hodnota uvedené společnosti. Pokud by byly poplatky za dokumenty a registrační poplatky obsaženy v počáteční rozvaze, šlo by o alternativní počáteční rozvahu. Uvedlo, že podle názoru norské vlády by předmětné daňové opatření nemělo být striktně oddělováno od počáteční rozvahy společnosti. Kromě toho je účelem hlavního pravidla pro poplatky za dokumenty a registrační poplatky uložit daň na skutečné převody mezi různými ekonomickými subjekty. V případě, kdy jde pouze o zdánlivý převod a převádějící subjekt a nabývající subjekt jsou v podstatě stejné, by v norském právu podle ministerstva bylo hlavní zásadou nechat nabývající podnik, aby převzal právní postavení převádějícího podniku (zásada kontinuity). Ministerstvo je toho názoru, že zásada kontinuity není omezena na konkrétní převody, ale je považována za hlavní pravidlo v případě, že převádějící subjekt a nabývající subjekt jsou stejné. Proto podle norských úřadů nebyla Entra osvobozena od poplatku běžně hrazeného z jejich rozpočtu.

Za druhé, ministerstvo odkázalo na skutečnost, že převod vlastnického práva byl v předmětném případě podle odstavce 3 sporného zákona proveden ve formě změny názvu, a nikoli ve formě převodu vlastnického práva. Společnost Entra tedy nebyla povinna zaplatit poplatek za dokumenty a podle norských úřadů nedošlo k žádné ztrátě daňových příjmů, a tedy k žádné spotřebě státních zdrojů.

Za třetí, norské úřady argumentovaly, že předmětné opatření nemá dopad na obchod mezi smluvními stranami. Ministerstvo bylo toho názoru, že průzkum trhu může ukázat, zda trh s nemovitostmi v oblasti městských komerčních prostor v Norsku je čistě vnitrostátní povahy a není vystaven přeshraniční hospodářské soutěži. Ministerstvo mělo za to, že kromě zahraničních investic do finančních institucí nepůsobí na norském trhu s nemovitostmi žádní zahraniční investoři.

Za čtvrté, ministerstvo argumentovalo, že osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků nebylo selektivním opatřením. Ministerstvo odkázalo na skutečnost, že hlavním kritériem při použití čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP na určité daňové opatření je to, že dané opatření poskytuje výjimku z uplatnění daňového systému ve prospěch určitého podniku v daném státě ESVO. Měl by tedy být nejprve určen společný použitelný systém. Pokud se nějaké daňové opatření odchyluje od společného systému, je třeba prozkoumat, zda je odchylka oprávněná z hlediska povahy nebo obecného rámce daňového systému. Ministerstvo mělo za to, že praxe změn názvu jako postupu pro převádění vlastnického práva není odchylkou od daňového systému. V případě, že by Kontrolní úřad shledal, že tato praxe byla odchylkou od daňového systému, považovalo by ministerstvo odchylku za oprávněnou z hlediska povahy nebo obecného rámce daňového systému.

Nakonec ministerstvo odkázalo na rozhodnutí Komise C 27/99 ze dne 5. června 2002 (17) týkající se osvobození od daní z převodu nemovitostí v případě restrukturalizace určitých státních podniků na akciové společnosti v Itálii. Podle názoru ministerstva byla faktická situace v italském případě podobná projednávanému případu a bylo by možno tento případ posuzovat stejně. Ministerstvo dospělo k závěru, že výjimka byla oprávněná povahou nebo obecným rámcem uvedeného systému a nepředstavovala státní podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP.

V dopise ze dne 30. června 2005 Ministerstvo obchodu a průmyslu předložilo další argumenty ohledně toho, proč osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků neposkytuje společnosti Entra žádnou ekonomickou výhodu. Ministerstvo odkázalo na skutečnost, že počáteční rozvaha společnosti Entra byla zpracována s použitím metody čisté současné hodnoty. Budoucí očekávaný peněžní tok z každé budovy byl odhadnut a snížen o požadovanou návratnost. Návratnost byla stanovena na základě použití modelu oceňování kapitálových aktiv po srovnání jiných konkurenčních realitních společností. Vlastní jmění bylo stanoveno přibližně ve výši 40 %, což bylo srovnatelné s ostatními podobnými společnostmi.

Ministerstvo považovalo vypočtenou hodnotu nemovitostí za nejlepší odhad toho, co by byl určitý investor, „který nemusel platit poplatky za dokumenty a registrační poplatky“, ochoten zaplatit za dané portfolio. Pokud by musel kupující portfolia (v tomto případě společnost Entra) zaplatit poplatky za dokumenty a registrační poplatky, byla by cena, již by daný investor byl ochoten zaplatit, snížena o částku rovnající se poplatkům za dokumenty a registračním poplatkům. Hodnota fixních aktiv nemovitostí v rozvaze by byla snížena o stejnou částku, zatímco finanční fixní aktiva by byla o stejnou částku zvýšena, takže celková hodnota majetku by byla stejná. Na straně pasív by se vlastní jmění a celkový dluh nezměnily, ačkoli by se krátkodobý dluh zvýšil o částku odpovídající hodnotě poplatků za dokumenty a registračních poplatků. Ministerstvo dospělo k závěru, že finanční postavení společnosti Entra se v důsledku osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků nezměnilo.

Ministerstvo uznalo, že nelze učinit obecný závěr, že to bude vždy prodávající nemovitosti, kdo de facto ponese břemeno spotřební daně, neboť to závisí na konkrétních okolnostech. Avšak v projednávaném případě by toto břemeno nesl prodávající, neboť metoda určení hodnoty nemovitostí použitá pro počáteční rozvahu společnosti předpokládala, že „v takovém případě a při použití metody čisté současné hodnoty budou všechny typy nákladů souvisejících s nákupem odečteny od kupní ceny, neboť všechny složky jsou součástí samotné metody určení hodnoty, protože kupující jinak nezíská požadovanou návratnost …“ (neoficiální překlad Kontrolního úřadu)

3.4 Připomínky zúčastněných stran

V dopise ze dne 4. května 2005 předložila právní společnost Selmer zastupující společnost Entra připomínky k rozhodnutí Kontrolního úřadu zahájit formální vyšetřovací řízení. Selmer argumentovala, že osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků neposkytuje společnosti Entra výhodu a že tato výjimka nepřekročila rámec povahy a všeobecné logiky norského systému.

Selmer odkazovala za prvé na skutečnost, že bylo rozhodnuto založit společnost s vlastním jměním ve výši 40 % celkového kapitálu. V důsledku toho, kdyby Entra musela zaplatit poplatky za dokumenty a registrační poplatky, byla by hodnota nemovitostí snížena o částku rovnající se výši poplatků za dokumenty a registrační poplatky a norský stát by do uvedené společnosti musel vložit stejnou částku, aby se vlastní jmění udrželo ve výši 40 %. Selmer je toho názoru, že toto nezměnilo ekonomickou situaci společnosti a že společnosti Entra nebyla poskytnuta žádná ekonomická výhoda.

Za druhé Selmer uvedla, že všechny reorganizace státních podniků proběhly důsledně na základě zásady kontinuity, a uvedla odkaz na reorganizace Norského státního rozhlasu (NRK), Telenor, Norských státních železnic (NSB), společností Posten Norge, Avinor, Mesta a Statkraft. Firma Selmer je proto toho názoru, že osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků nepřekročilo rámec povahy a obecné logiky norského systému.

4. Norská legislativa týkající se poplatků za dokumenty a registračních poplatků za zápis převodu nemovitosti

4.1 Z čeho vyplývá povinnost zaplatit poplatek za dokumenty a registrační poplatek?

Všechny nemovitosti v Norsku jsou zapsány v katastru nemovitostí („Eiendomsregisteret“), který od roku 1995 obsahuje informace z „Tinglysingsregisteret/Grunnboken“ a „GAB-registeret (Grunneiendommer, Adresser og Bygninger)“ (18).

Tinglysingsregisteret byl založen podle Zákona o registraci č. 2 z roku 1935 („Lov om tinglysing“). Každá nemovitost má v evidenci svou složku, do níž lze vkládat informace o vlastnictví, právním titulu a břemenech atd. Tato evidence obsahuje mimo jiné informace o různých právech a povinnostech týkajících se předmětné nemovitosti. Zúčastněné strany jednající v dobré víře mají právo dané informace obsažené v katastru nemovitostí použít.

Podle čl. 7 odst. 1 zákona č. 59 o poplatcích za dokumenty z roku 1975 („Lov om dokumentavgift“) je zápis převodu vlastnického práva („hjemmelsoverføring“) k nemovitosti spojen s povinností platit poplatky za dokumenty („dokumentavgift“). Daňová sazba je stanovena ve výši 2,5 % prodejní hodnoty dané nemovitosti. Nový držitel vlastnických práv je odpovědný za zaplacení poplatku, viz čl. 2–6 Nařízení Ministerstva financí o poplatcích za dokumenty ze dne 16. září 1975 ve znění pozdějších předpisů.

Kromě toho zápis převodu vlastnického práva do katastru nemovitostí podléhá registračnímu poplatku („tinglysingsgebyr“) podle zákona o soudních poplatcích z roku 1982 č. 86 („Rettsgebyrloven“). V době, kdy byla založena společnost Entra, byl tento poplatek stanoven ve výši 982 NOK (přibližně 123 EUR) za každý zapsaný dokument. Ustanovení týkající se podmínek uložení poplatku za dokumenty a registračního poplatku jsou stejná.

Jak bylo zmíněno výše, zápis převodu vlastnického práva na jiný právní subjekt je spojen s úhradou spotřební daně („hjemmelsoverføring“). Proto pokud nejde o převod vlastnického práva, ale pouze o změnu názvu téhož právního subjektu v katastru („grunnboken“), spotřební daň se neplatí.

Neexistuje žádný právní závazek zápisu („tinglyse“) práv vztahujících se na nemovitost (vlastnictví atd.) do katastru. Není nutné zapsat převod vlastnického práva pro provedení jeho převodu. Vlastník práv se však může rozhodnout pro zápis svých práv, aby tato práva chránil proti třetím osobám.

4.2 Kdy lze označení držitele vlastnických práv změnit bez povinnosti úhrady spotřební daně?

Postup týkající se placení spotřebních daní od roku 1990 do 1. července 2005 – tedy v době, kdy byla založena společnost Entra – je popsán ve dvou souborech oběžníků, a to v oběžníku G-37/90 norského Ministerstva spravedlnosti ze dne 25. května 1990 a ročních oběžnících Ředitelství cel a spotřebních daní („Toll- og Avgiftsdirektoratet“) (19). Podle bodu 1.1 ročních oběžníků nebude udělena výjimka z kolkovného, pokud neexistuje přímý právní základ v zákoně o poplatcích za dokumenty nebo v rozhodnutích parlamentu (20).

(i) Fúze

V případě fúzí nejde podle norského Ministerstva spravedlnosti o převod vlastnického práva pro účely zákona o poplatcích za dokumenty. Proto stačí fúzi zapsat do katastru nemovitostí na základě potvrzení, že se uvedená společnost spojila s jinou společností. Toto potvrzení může vydat Obchodní rejstřík a nevyplývá z něj povinnost uhradit registrační poplatek ani spotřební daň. To se vztahuje na fúze mezi společnostmi s ručením omezeným ve smyslu čl. 14 odst. 7 zákona č. 59 ze dne 4. června 1976 („Zákon o společnostech s ručením omezeným“) (21) a také na další fúze uskutečněné na základě kapitoly 14 téhož zákona a fúze mezi spořitelnami (kapitola 8 zákona č. 1 ze dne 24. května 1961; „Zákon o spořitelnách“) (22).

(ii) Rozdělení společností podle zákona o společnostech s ručením omezením z roku 1976

Pro případ, kdy bylo v rámci rozdělení společností převedeno vlastnictví nemovitosti z původní společnosti („A“) na společnost, která byla vyčleněna („B“), oběžník G-37/90 i bod 1.4 v ročních oběžnících norského Ředitelství cel a spotřebních daní stanovily, že musí být zaplacen registrační poplatek i poplatek za dokumenty (23).

Naopak v případě, kdy zůstala nemovitost v původní společnosti (A), z níž byla určitá část (B) vyčleněna, nevznikl žádný závazek uhrazení registračního poplatku a poplatku za dokumenty (24). Důvodem je, že v tomto případě nebyla uvedená nemovitost převedena na nový právní subjekt (což by byl případ, kdyby byla nemovitost převedena na společnost, která byla vyčleněna).

(iii) Převod vlastnictví ze společného vlastnictví do formy obchodní společnosti

V příslušné době znamenal převod vlastnictví nemovitosti ze společného vlastnictví na veřejnou obchodní společnost nebo na obchodní společnost s omezeným ručením (či naopak) převod z jednoho právního subjektu na jiný právní subjekt. Proto oběžník G-37/90 i bod 1.5 v ročních oběžnících norského Ředitelství cel a spotřebních daní uvedly, že tímto vznikne povinnost uhradit spotřební daň.

(iv) Přeměna jedné formy obchodní společnosti v jinou

Uvedený oběžník nezmiňuje situaci, kdy určitý podnik změní formu obchodní společnosti. V dopise norské vlády ze dne 4. června 2002 se uvádí, že v těchto situacích platilo hlavní pravidlo, že „musí dojít k převodu vlastnického práva. Proto je splatný registrační poplatek a poplatek za dokumenty. Takto je zákon prováděn v praxi.“ Norská vláda však argumentuje, že by bylo možné zvážit výjimky z tohoto pravidla s ohledem na zásadu kontinuity (25).

K tomu Kontrolní úřad poznamenává, že odvolací soud (Frostating Lagmannsrett) v rozhodnutí ze dne 9. října 1997 zveřejněném v LF-1997-671 uvedl, že změna formy z „kommandittselskap“ na „aksjeselskap“ („North West Terminalen AS)“ vyžaduje zaplacení spotřební daně. V této souvislosti odkázal Lagmannsrett na výše zmíněné oběžníky Ministerstva spravedlnosti a Ředitelství cel a spotřebních daní a uvedl, že ze zákona o poplatcích za dokumenty vyplývá, že poplatek by měl být zaplacen, pokud není v samotném zákoně nebo příslušných souvisejících ustanoveních uvedeno jinak. Vzhledem k tomu, že nová společnost byla odlišným právním subjektem, nebylo důležité, že v nové společnosti pokračovali stejní vlastníci, a že se tedy jediná skutečná změna týkala formy, v níž byla společnost provozována.

Kromě toho lze odkázat na případ zmíněný v příloze 1 k dopisu norské vlády ze dne 4. června 2002, kde norské úřady odmítly osvobodit od poplatků změnu z „selveiende institusjon“ na „allmenaksjeselskap“.

(v) Převod vlastnictví z obce na samostatný právní subjekt, jehož výlučným vlastníkem je obec

Na jednání norských úřadů s Kontrolním úřadem dne 19. května 2005 naznačily norské úřady, že je vysoce pravděpodobné, že podle oběžníků platných v době založení společnosti Entra vznikne povinnost zaplatit kolkovné v souvislosti s reorganizací, v jejímž rámci bylo vlastnictví určité budovy převedeno z obce na společnost s ručením omezeným vlastněnou touto obcí. Naopak byl po určitou dobu používán postup, kdy nebyla ukládána povinnost zaplatit kolkovné při převodu vlastnických práv v souvislosti s reorganizacemi podle norského zákona ze dne 29. ledna 1999 o společnostech ve vlastnictví více obcí (26).

(vi) Postup uplatňovaný po 1. červenci 2005

Vzhledem k tomu, že v souvislosti se založením společnosti Entra byla zapsána změna názvu v katastru nemovitostí, umožňují výše popsaná pravidla příslušné srovnání s ustanovením v odstavci 3 sporného zákona. Je však třeba poznamenat, že dne 21. června 2005 přijalo Ministerstvo spravedlnosti nový oběžník (G-6/05) o postupu při převodu nemovitosti v souvislosti s fúzemi, rozdělením a transformací společností (27). S účinností od 1. července 2005 zavedl nový oběžník nový postup týkající se situací, kdy lze označení držitele vlastnických práv změnit, aniž by to bylo považováno za převod vlastnického práva. Podle tohoto nového oběžníku se bude z hlediska pravidel o spotřební dani se zápisem rozdělení určité společnosti nakládat na základě zásady kontinuity stejně jako s fúzemi a nebude tedy již podléhat úhradě kolkovného. Totéž platí pro převody provedené na základě předpisů obsažených v kapitole 13, 14 a 15 zákona o společnostech s ručením omezeným a v zákoně o veřejných společnostech s ručením omezeným.

Naopak podle nového oběžníku bude spotřební daň i nadále splatná, je-li nemovitost převáděna podle souboru pravidel, které nevycházejí z kontinuity (například fúze veřejných společností („ansvarlige selskaper“)). Převod z jedné formy společnosti do jiné, například z veřejné obchodní společnosti do společnosti s ručením omezeným, bude též nadále podléhat spotřební dani.

5. Ostatní reorganizace veřejných podniků

Jak bylo uvedeno v dopise norských úřadů ze dne 4. června 2003, obsahují ostatní reorganizace ustanovení podobná uvedenému spornému zákonu (Posten AS, NSB AS, Mesta AS, Avinor AS, Telenor AS a zdravotnická zařízení) (28).

Kontrolní úřad poznamenává, že proběhly i jiné reorganizace, kdy ustanovení podobné ustanovení obsaženému v uvedeném sporném zákonu přijato nebylo. Reorganizace, o nichž byl Kontrolní úřad informován a kdy nebylo přijato takovéto ustanovení, se týkaly založení společností BaneTele AS, Secora AS a Statkraft AS.

BaneTele AS je poskytovatel celostátní širokopásmové sítě. Uvedená společnost s ručením omezeným byla založena dne 1. července 2001. Před tímto datem byly uvedené činnosti prováděny jako součást Státní správy železnic („Jernbaneverket“). BaneTele je společnost s ručením omezeným, jejímž výlučným vlastníkem je norský stát zastoupený Ministerstvem obchodu a průmyslu. Státní správa železnic je odpovědná za řízení státní sítě železnic jménem Ministerstva dopravy a komunikací. Návrh na založení společnosti s ručením omezeným BaneTele byl předložen parlamentu v St. prp. č. 80 (2000–2001) Omdanning av BaneTele til aksjeselskap (29) a Ot. prp. nr. 93 (2000–2001) Om lov om omdanning av Jernbaneverkets kommersielle televirksomhet til aksjeselskap (30). Ot. prp. nr. 93 (2000–2001) a následný zákon (zákon ze dne 15. června 2001) neobsahují žádné ustanovení podobné odstavci 3 v daném sporném zákonu.

Secora AS je specializovaný smluvní dodavatel v oblasti vývoje zabezpečení a zvýšení účinnosti přístavů a pobřežních vod. Tato společnost s ručením omezeným byla založena dne 1. ledna 2005. Uvedené činnosti byly do té doby prováděny výrobní jednotkou Norské pobřežní správy („Kystverket“). Výlučným vlastníkem společnosti Secora AS je norský stát zastoupený Ministerstvem pro rybolov a záležitosti pobřežních vod. Norská pobřežní správa je norským státním úřadem pro správu pobřeží, námořní bezpečnost a komunikaci. Návrh na zřízení společnosti Secora AS byl předložen v St. prp. č. 1 (2004–2005) Om omdanning av Kystverkets produksjonsvirksomhet til statlig aksjeselskap m. m. (31) a v Ot. prp. nr. 20 (2004–2005) Om lov om omdanning av Kystverkets produksjonsvirksomhet til statsaksjeselskap (32). Ot. prp. nr. 20 (2004–2005) a následný zákon (zákon ze dne 17. prosince 2004) neobsahují žádné ustanovení podobné odstavci 3 daného sporného zákona.

Statkraft AS je největším výrobcem elektrické energie v Norsku. Uvedená společnost s ručením omezeným byla založena dne 1. října 2004. Do té doby byla společnost státním podnikem („Statsforetak (SF)“) a státní podnik Statkraft SF stále existuje jako oficiální vlastník společnosti Statkraft AS. První návrh na založení společnosti s ručením omezeným byl předložen parlamentu v St. meld. nr. 22 (2001–2002) Et mindre og bedre statlig eierskap (33) a poté v St. prp. nr. 53 (2003–2004) Statens eierskap i Statkraft SF (34) a v Ot. prp. nr. 63 (2003–2004) Om lov om omorganisering av Statkraft SF (35). V St. prp. nr. 53 (2003–2004) vláda uvedla, že na základě dané reorganizace by musela společnost Statkraft AS zaplatit spotřební daň (neoficiální překlad Kontrolního úřadu) „v souladu s běžnými zákonnými předpisy“ o spotřební dani a že náklady by snížily zisk podniku a tím základ pro dividendy. Spotřební daň byla odhadnuta ve výši 1 500 milionů NOK (přibližně 188 milionů EUR) (36).

II. POSOUZENÍ

1. Existence státní podpory

V čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP se uvádí:

„Nestanoví-li tato dohoda jinak, jsou podpory poskytované v jakékoli formě členskými státy ES, státy ESVO nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, pokud ovlivňují obchod mezi smluvními stranami, neslučitelné s fungováním této dohody.“

Za státní podporu podle čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP se považuje opatření, které musí splňovat všechna čtyři dále uvedená kritéria:

1) podpora musí být poskytnuta státem nebo ze státních prostředků;

2) podpora musí příjemcům poskytovat výhodu snižující náklady, které jinak v běžné obchodní činnosti nesou;

3) výhoda musí být konkrétní nebo selektivní v tom smyslu, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví;

4) podpora musí narušovat nebo hrozit narušením hospodářské soutěže a ovlivňovat obchod mezi smluvními stranami.

Zatímco Kontrolní úřad ve svém rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení učinil předběžný závěr, že všechny uvedené podmínky byly splněny, argumentovala norská vláda, že žádná z podmínek splněna nebyla (37). Proto musí Kontrolní úřad prošetřit osvobození od spotřební daně z hlediska judikatury, aby bylo zjištěno, zda jde o státní podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP.

1.1 Podpora musí být poskytnuta státem nebo ze státních prostředků

S ohledem na první výše uvedenou podmínku z judikatury vyplývá (38), že tato podmínka je splněna, pokud má určité opatření za následek nějakou formu finančního břemene zatěžujícího veřejné finance.

Ve svém rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení učinil Kontrolní úřad předběžné rozhodnutí, že na základě ustanovení odstavce 3 uvedeného sporného zákona, nebyla zaplacena jinak splatná spotřební daň. Toto osvobození od spotřební daně mělo za následek přímou ztrátu příjmů z daní ve státním rozpočtu Norska, která se rovná spotřebě státních prostředků. Proto Kontrolní úřad došel k předběžnému závěru, že první podmínka byla splněna.

Norské úřady však ve svých připomínkách k rozhodnutí o zahájení řízení argumentovaly (37), že vzhledem k tomu, že společnost Entra nebyla povinna zaplatit poplatky za dokumenty (neboť „převod vlastnického práva v předmětném případě byl proveden změnou názvu, a nikoli převodem vlastnického práva“), nedošlo k žádné ztrátě příjmů z daní, a tedy k žádné spotřebě státních prostředků.

Kontrolní úřad nemůže s tímto argumentem souhlasit. Výhoda ve formě osvobození od daně uvedená v čl. 61 odst. 1 se zpravidla uplatňuje ve formě výslovné výjimky. Avšak vzhledem k tomu, že čl. 61 odst. 1 je zaměřen na účinek, a nikoli na formální stránky vnitrostátního právního systému, pokrývá též situace, kdy je daňová úleva poskytnuta nepřímo odkazem na konkrétní právní pojem (in casu„změna názvu“) s tím, že by neměla být placena žádná daň. V obou situacích a s odkazem na předmětný případ to znamená, že zápis do katastru nemovitostí mohl být proveden bez povinnosti uhradit spotřební daň jen díky danému konkrétnímu právnímu ustanovení. Žádný takovýto zápis bez povinnosti platit daň by nemohl být proveden, kdyby nebylo uvedeného zvláštního ustanovení.

Ve svém návrhu parlamentu (39) uvedla norská vláda, že je velmi nejisté, zda by převod nemovitostí ze Statsbygg na společnost Entra měl za následek placení spotřební daně. Avšak, jak je ukázáno dále v bodě 1.2, neprokázala norská vláda přesvědčivě, že by zápis převodu nemovitostí ze státu na společnost Entra mohl být osvobozen od spotřební daně, pokud by neexistovalo konkrétní ustanovení v odstavci 3 zákona ze dne 18. února 2000. Žádné jiné norské zákonné ustanovení výslovně nestanoví, že se na takovou transakci nevztahuje obecné pravidlo, podle nějž musí být spotřební daň při zápisu změny vlastnictví uhrazena. Kromě toho si Kontrolní úřad neumí představit, jak by mohla být reorganizace Statsbygg osvobozena od daně podle zákona o registraci tak, jak byl v té době vykládán, kdyby neexistoval odstavec 3 v zákoně ze dne 18. února 2000.

Proto Kontrolní úřad trvá na tom, že první podmínka je splněna.

1.2 Opatření musí být konkrétní nebo selektivní v tom smyslu, že zvýhodňuje „určité podniky nebo určitá odvětví“

1.2.1 Podstatná selektivita

Ve svém rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení dospěl Kontrolní úřad k předběžnému závěru, že přijetí zvláštního ustanovení o osvobození od placení spotřební daně (pouze pro jednu společnost (Entra)), by mělo být hodnoceno jako selektivní opatření.

Naopak s odkazem na výše uvedené argumenty Kontrolního úřadu týkající se zásady kontinuity norské úřady argumentovaly, že praxe změn názvu jako postup pro převod vlastnického práva nepředstavuje de facto odchylku od běžného daňového systému. Proto šlo o obecné opatření.

Kontrolní úřad odkazuje na kapitolu 17B.3.1 pokynů Kontrolního úřadu ke státní podpoře v oblasti přímého zdanění podnikatelské činnosti týkající se konkrétnosti nebo selektivity daňových opatření, kde se uvádí:

„Daňová opatření, která jsou otevřená všem hospodářským subjektům působícím v rámci určitého státu ESVO, jsou v zásadě obecnými opatřeními. Musí být účinně otevřená všem společnostem na základě rovného přístupu a jejich působnost nesmí být de facto omezena například prostřednictvím pravomoci státu, který je zavádí, nebo na základě jiných faktorů omezujících jejich praktický účinek.“

Uvedený sporný zákon se vztahuje pouze na konkrétní transakci mezi Statsbygg a společností Entra. Je pravda, že byly přijaty podobné zákony, když byly zřízeny státní společnosti s ručením omezeným (viz část I výše). Avšak skutečnost, že podobná pravidla byla zavedena vzhledem k celé škále privatizace jiných státních podniků, neznamená, že se předmětné lex specialis stane neselektivním.

Za prvé by se neměla přehlížet skutečnost, že při reorganizaci jiných státních podniků nebyla podobná ustanovení sporného zákona přijata. Například když byla založena společnost BaneTele AS (40), nová společnost s ručením omezeným nebyla od placení spotřební daně osvobozena. Totéž platí v případě, kdy byla založena společnost Secora AS (41). V případě reorganizace Statkraft uvedla norská vláda, že společnost by měla platit spotřební daň v souladu s běžnými předpisy (42).

Za druhé, v každém případě by šlo o to, že daňové zákony, které zvýhodňují reorganizace státních podniků ve srovnání s restrukturalizací soukromých podniků by ve smyslu čl. 61 odst. 1 byly selektivní. Podle zákona o poplatcích za dokumenty však byla východiskem skutečnost, že veškerý převod vlastnických práv mezi různými subjekty je spojen s úhradou spotřební daně bez ohledu na to, zda nový vlastník pokračuje ve stejné činnosti jako vlastník předchozí, či nikoli. Jak je ukázáno výše, oběžník Ministerstva spravedlnosti z roku 1990 a řada následných oběžníků Ředitelství cel a spotřebních daní obsahoval do července 2005 pouze jednu příslušnou výjimku z tohoto pravidla. Oba soubory oběžníků jednoznačně uvádějí, že pouze v případě, kdy bylo vlastnictví převáděno v souvislosti s fúzemi mezi společnostmi s ručením omezeným, mohl být podle zásady kontinuity proveden zápis nového držitele vlastnických práv ve formě změny názvu, a nikoli ve formě změny vlastnických práv, z níž vyplývá povinnost úhrady spotřební daně. Povinnost zaplatit spotřební daň byla naopak spojena se zápisem nebo převodem vlastnického práva v katastru nemovitostí u rozdělení společností, přeměny jedné formy obchodní společnosti na jinou, převodu vlastnictví ze společného vlastnictví do formy obchodní společnosti a převodu vlastnictví z obce na samostatný právní subjekt, jehož výlučným vlastníkem je obec (43). To bylo též jasně uvedeno ve výše zmíněném rozhodnutí Frostating lagmannsrett, kde se uvádí, že spotřební daň by měla být placena v případě, že určitý typ společnosti bez omezeného ručení („kommandittselskap“) byl přeměněn na společnost s ručením omezeným, i když ve společnosti zůstali stejní vlastníci a jedinou skutečnou změnou byla forma, v níž byla daná společnost provozována.

Kontrolní úřad konstatuje, že založení společnosti Entra nelze označit za analogické s fúzí. Daleko více se podobá buď rozdělení určité společnosti, přeměně jednoho právního subjektu v jiný nebo případu, kdy obec vyčlení danou činnost do samostatného právního subjektu. Osvobození od placení spotřební daně, které je podobné výjimce obsažené v odstavci 3 uvedeného sporného zákona nebylo tedy v době založení společnosti Entra otevřené velmi podobným transakcím.

Ustanovení odstavce 3 uvedeného sporného zákona proto nelze považovat za rozšíření již obecného (neselektivního) pravidla týkajícího se neplacení ve vztahu k určitým typům převodu vlastnického práva v katastru nemovitostí. Opatření bylo tedy značně selektivní.

1.2.2 Je osvobození od placení spotřební daně odůvodněno povahou nebo obecným rámcem daňového systému?

Podle judikatury Evropského soudního dvora (44) lze rozlišovat mezi:

— diferencovaným přístupem, který vyplývá z použití stejných zásad, jako jsou zásady související s běžnými pravidly (žádná podpora), na specifické situace;

— diferencovaným přístupem, který se při zvýhodňování určitých podniků odchyluje od vnitřní logiky běžných pravidel (podpora) (45).

Tento rozdíl je též popsán v kapitole 17B.3.4(1) pokynů Kontrolního úřadu ke státní podpoře v oblasti přímého zdanění podnikatelské činnosti týkající se oprávněnosti odchylky z hlediska „povahy nebo obecného rámce uvedeného systému“: „Rozdílnost některých opatření nutně neznamená, že musí být považovány za státní podporu. To se týká opatření, která jsou na základě hospodářských důvodů nezbytná pro bezproblémové fungování a efektivitu daňového systému. Je však na daném státu ESVO, aby toto zdůvodnění poskytl.“ Toto druhé pravidlo důkazu bylo potvrzeno Evropským soudním dvorem (46).

Norské úřady argumentovaly, že „i když Kontrolní úřad považuje uvedenou praxi (se změnami názvu jako postupem pro převod vlastnického práva bez povinnosti platit spotřební daň) za výjimku z hlavního pravidla, je tato praxe oprávněna povahou nebo obecným rámcem daňového systému“. Na podporu tohoto stanoviska norské úřady tvrdily, že ze zásady kontinuity a úvah o používání této zásady mimo jiné s dopadem na spotřební daň v předmětném případě vyplývá, že osvobození od placení spotřební daně spadá do logiky a povahy příslušné norské legislativy. Podle jejich názoru uvedený sporný zákon odrážel zásadu kontinuity a byl v souladu s obecnými pravidly pro restrukturalizaci.

K tomuto argumentu Kontrolní úřad poznamenává, že v předmětném případě je otázkou rozsah zásady kontinuity ve vztahu k povinnosti zaplatit poplatky za dokumenty, a nikoli rozsah zásady kontinuity jako takové, a za těchto podmínek její použití na právo obchodních společností.

Na základě posouzení pravidel vztahujících se k placení spotřební daně uvedených výše v bodě I.4 zastává Kontrolní úřad názor, že ačkoli mohla zásada kontinuity v době založení společnosti Entra zaujímat podstatné místo v norském právu, nebyla v té době podstatnou a obecnou součástí pravidel o spotřební dani v souvislosti s ostatními typy reorganizací společností.

Jak již bylo uvedeno, do července 2005, pouze v případě, kdy bylo vlastnictví převáděno v souvislosti s fúzemi mezi společnostmi s ručením omezeným, mohl být podle zásady kontinuity proveden zápis nového držitele vlastnických práv ve formě změny názvu, a nikoli ve formě změny vlastnických práv, z níž vyplývá povinnost úhrady spotřební daně. Povinnost zaplatit spotřební daň byla naopak spojena se zápisem nebo převodem vlastnického práva v katastru nemovitostí u rozdělení společností, přeměny jedné formy obchodní společnosti v jinou, převodu vlastnictví ze společného vlastnictví do formy obchodní společnosti a převodu vlastnictví z obce na samostatný právní subjekt, jehož výlučným vlastníkem je obec (47).

Norské úřady vysvětlily, že logický princip uvedených výjimek z obecného pravidla o spotřební dani lze nalézt v zásadě kontinuity. Úřady však nevysvětlily logiku odlišného přístupu k výše uvedeným typům převodů. Norská vláda naopak pouze uvedla, že by vlastně bylo logičtější řešit fúze a určité jiné reorganizace stejně. A přesto až s účinností od července 2005, přibližně pět let po založení společnosti Entra, byl výklad zákona o poplatcích za dokumenty změněn tak, že bylo řešení určitých odlišných situací sjednoceno. Na tomto základě shledává Kontrolní úřad obtížným zjistit jinou logiku výkladu zákona o poplatcích za dokumenty, která převládala v době založení společnosti Entra, než logiku vyplývající z citovaných oběžníků, a to, že spotřební dani, kterou je jinak nutno zaplatit, uniknou pouze fúze mezi společnostmi s ručením omezeným. Použití zásady kontinuity ve vztahu k zákonu o poplatcích za dokumenty bylo omezeno na takovéto případy, a nikoli na jiné případy, jak bylo uvedeno výše.

Jak bylo uvedeno výše v bodě 1.2.1, Kontrolní úřad v každém případě považuje založení společnosti Entra za daleko podobnější těmto situacím, kdy by zápis do katastru nemovitostí v příslušné době měl za důsledek povinnost uhradit spotřební daň, než situacím, kdy by spotřební daň nemusela být placena. Proto Kontrolní úřad nechápe, že lze uvedenou výjimku obsaženou ve sporném zákoně odůvodnit povahou a logikou norských předpisů vztahujících se na spotřební daň v době, kdy byla výjimka uplatněna. Nemění to posouzení, že podobné reorganizace veřejných obchodních činností byly též osvobozeny od placení spotřební daně. Provádění souvisejících cílů zásady kontinuity nemůže odůvodnit použití výjimky z obecného pravidla o spotřební dani na specifické reorganizace, pokud nebudou podobné výjimky poskytnuty pro srovnatelné reorganizace soukromých podniků.

1.2.3 „Případ Itálie“

Norské úřady se odvolávají na rozhodnutí Evropské komise a argumentují, že faktická situace tohoto případu je stejná jako v případě společnosti Entra.

V rozhodnutí Komise ze dne 5. června 2002 (48) zkoumala Komise italský zákon stanovující zvláštní daňový režim pro akciové společnosti s většinovým veřejným vlastnictvím založené podle zvláštního zákona. V tomto ohledu italské právo výslovně stanoví osvobození od všech daní z převodu pro převod zvláštních a obecních podniků na akciové společnosti („osvobození od daně z převodu“). V italském právním systému se daně z převodu obyčejně vztahovaly na vytvoření nového ekonomického subjektu nebo na převod aktiv mezi různými ekonomickými subjekty. Italské úřady však vysvětlily, že v souvislosti se změnou právního postavení určité společnosti (tj. „když se změní právní postavení společnosti, ale z hlediska ekonomického zůstává podnik stejný“) italské právo obecně odráželo zásadu daňové neutrality (což znamená, že nebyla uplatněna žádná daň) (49).

Komise konstatovala, že ačkoli se zdá, že by likvidace obecního podniku a zřízení „nové“ akciové společnosti bylo ekvivalentní vytvoření nového ekonomického subjektu, bylo toto zdání způsobeno pouze formálními právními aspekty. Ve skutečnosti byla nová akciová společnost stejným ekonomickým subjektem jako obecní podnik působící v rámci jiného právního postavení. S ohledem na to Komise akceptovala, že obecná zásada daňové neutrality v italském právu byla podobně uplatněna u situací spadajících do zvláštního daňového režimu. Proto nemusela být placena žádná daň z převodu (50).

Kontrolní úřad chápe zdůvodnění Komise, že tam, kde vnitrostátní právo týkající se kolkovného v souvislosti se změnami provedenými soukromými podniky vychází z obecné zásady daňové neutrality, tj. že důraz je kladen na pokračování stejného ekonomického subjektu, a nikoli na to, zda jde o stejný právní subjekt, bude logické v rámci takového daňového režimu rozšířit tuto zásadu i na situace, kdy stát nebo obec vyčlení určitý ekonomický subjekt, který byl až dosud součástí vlastnictví státu nebo obce, do samostatného právního subjektu.

Kontrolní úřad s tímto přístupem plně souhlasí. Avšak logika každého daňového systému musí být posuzována podle skutkové podstaty. Rozhodnutí Komise vycházelo ze skutečnosti, že italský právní systém stanoví možnost osvobození od daně z převodu v souvislosti s přeměnou jedné formy obchodní společnosti v jinou. Naopak, norská legislativa tak, jak ji vykládají a uplatňují finanční úřady, tuto možnost neposkytovala. Ve skutečnosti, jak již bylo uvedeno, případy srovnatelné se společností Entra týkající se reorganizace soukromých podniků (rozdělení společností nebo přeměny jedné formy obchodní společnosti v jinou) nebyly osvobozeny od úhrady spotřební daně. Podle názoru Kontrolního úřadu se tedy konkrétní situace těchto dvou případů liší. Při posuzování podobnosti mezi italskou a norskou situací nelze přikládat váhu skutečnosti, že zásada kontinuity mohla existovat v jiných oblastech norského práva, včetně zejména práva obchodních společností a legislativy týkající se přímého zdanění dotčeného subjektu.

1.2.4 Závěr týkající se selektivity

Závěrem lze konstatovat, že opatření musí být považováno za selektivní ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP a nemůže se vyhnout tomuto hodnocení odkazem na povahu a logiku norských pravidel týkajících se spotřební daně.

1.3 Uvedené opatření musí příjemcům poskytovat výhodu snižující náklady, které jinak v běžné obchodní činnosti nesou

Podle judikatury Evropského soudního dvora (51) a kapitoly 17B.3.1(2) Pokynů Kontrolního úřadu ke státní podpoře „musí dané opatření poskytovat příjemcům výhodu, která je osvobozuje od poplatků, které obyčejně hradí ze svých rozpočtů. Výhodu lze poskytnout prostřednictvím snížení daňového zatížení uvedené společnosti různým způsobem, včetně:“ (…) „celkového nebo částečného snížení daně (například osvobození od daně nebo daňový úvěr)“.

Přijetím zákonného ustanovení v odstavci 3 sporného zákona byla společnost Entra osvobozena od spotřební daně ve výši zhruba 81 milionů NOK (přibližně 10 milionů EUR). Jak bylo ukázáno výše v bodech 1.1 a 1.2, byla by jinak tato daň splatná z jejího rozpočtu. Na tomto základě dospěl Kontrolní úřad ve svém rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení k předběžnému závěru, že společnosti Entra byla poskytnuta výhoda ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP.

Norské úřady naopak tvrdily, že tato podmínka není splněna ze dvou důvodů: Za prvé, osvobozením od daně se společnost Entra nedostala do lepšího konkurenčního postavení ve srovnání se soukromým investorem. Za druhé, kapitálová struktura, likvidita a celková hodnota společnosti by se uhrazením spotřební daně nezměnila. Dále se Kontrolní úřad zabývá uvedenými argumenty jednotlivě.

1.3.1 Srovnání se soukromými společnostmi

Jak bylo zmíněno výše v bodě I.3.1, v návrhu předloženém parlamentu norská vláda uvedla, že při zakládání nové společnosti se soukromý vlastník může rozhodnout nepřevést vlastnické právo, ale například ponechat je v určité holdingové společnosti. Stát podle norských úřadů musí převést nemovitosti na nový právní subjekt. Proto podle norských úřadů osvobození společnosti Entra od poplatku za dokumenty nenaruší hospodářskou soutěž.

Podle Soudu prvního stupně nemusí nutně existovat výhoda ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES (odpovídajícího čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP) ve všech situacích, kdy je nějaké opatření zavedeno za účelem odstranit strukturální nevýhodu určité veřejné společnosti, kterou má vzhledem ke svým konkurentům ze soukromého sektoru (52). Čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP je zaměřen pouze na zákaz výhod pro určité podniky a pojem podpory se týká pouze výhod nebo osvobození od zatížení běžného pro rozpočet určitého podniku, které musí být považovány za ekonomickou výhodu, již by daný přijímající podnik za normálních tržních podmínek nezískal. Kontrolní úřad však nesouhlasí s norskými úřady v tom, že argumenty předkládané Norskem mohou vést k závěru, že ze srovnání se soukromými provozovateli vyplývá, že společnost Entra nezískala osvobozením od spotřební daně žádnou výhodu.

Metody, které může určitý soukromý vlastník použít, aby se vyhnul placení spotřební daně, jsou stejně otevřené pro podniky založené v souvislosti s privatizací státních podniků. Strukturální nevýhoda, které musely norské úřady údajně čelit, nebyla právního charakteru. Norské právo by nezamezilo založení společnosti Entra a převedení nemovitostí na ni bez provedení příslušného zápisu v katastru nemovitostí. Kromě toho mohla společnost Entra a norské úřady přijmout stejná předběžná opatření jako některý soukromý provozovatel. Důvodem, proč nebyly tyto metody použity vůči Statsbygg a společnosti Entra, byla pouze skutečnost, že norské úřady zjistily, že politické, manažerské a praktické obtíže spojené s těmito metodami byly tak negativní, že by se společnost Entra měla stát novým držitelem vlastnických práv.

Podle názoru Kontrolního úřadu nemohou tyto úvahy vést k závěru, že společnosti Entra nebyla poskytnuta výhoda v důsledku osvobození od placení spotřební daně. To již vyplývá ze skutečnosti, že metody, kterých lze použít pro vyhnutí se spotřební dani, jsou všechny založeny na neprovedení zápisu převodu vlastnického práva (podržení si vlastnického práva). Není-li vlastnické právo („grunnbokshjemmel“) převedeno, není spotřební daň splatná. Avšak ochrana, kterou nabízí zápis, není poskytována soukromým provozovatelům nepřevádějícím vlastnické právo, zatímco společnosti Entra tato ochrana poskytnuta byla. Proto nejsou tyto metody ekvivalentní postupu použitému v tomto případě, kdy se společnost Entra stala novým držitelem vlastnických práv.

Kromě toho i kdyby tomu tak bylo, nechápe Kontrolní úřad, proč by údajný strukturální problém byl pro norský stát zásadně jiné povahy než problém, jemuž čelí soukromí provozovatelé. Možná je pravda, že nepřevedení vlastnického práva by mohlo v určitých ohledech v praxi přinášet větší obtíže veřejnému subjektu než soukromé společnosti. Avšak podle názoru Kontrolního úřadu by měly být otázky týkající se vztahu inter partes mezi předchozím a současným vlastníkem posuzovány odděleně od diskuzí ohledně zápisu do katastru nemovitostí. Tento zápis zpravidla nemá dopad na vztah inter partes dvou právních subjektů a má význam pouze vzhledem k třetím stranám. Proto by mohl být zápis důležitý pro to, aby se kupující vyhnul tomu, že by určitá třetí strana, která v dobré víře později koupí daný majetek od předchozího vlastníka, měla silnější vlastnické právo k uvedené nemovitosti. Je to též důležité z hlediska ochrany před věřiteli předchozího vlastníka, neboť to může ovlivnit schopnost kupujícího získat hypotéku nebo jiné úvěry. Ve všech těchto situacích je nevýhoda vyplývající z neprovedení zápisu v katastru nemovitostí v zásadě stejná pro soukromé i státní podniky. Ve skutečnosti mohou být v některých ohledech popisované metody méně příznivé pro soukromé podniky ve srovnání se státními, neboť zápis prohlášení o omezení vlastnického práva nevylučuje riziko exekučního řízení / zániku práv věřitele nebo práv souvisejících s konkurzní podstatou pro právního nabyvatele majetku dlužníka.

A nakonec Kontrolní úřad zdůrazňuje, že norské úřady neprokázaly, že by se soukromá strana s určitostí rozhodla vlastnické právo nepřevést. Norsko pouze argumentovalo, že je větší pravděpodobnost, že by se soukromý provozovatel za podobných okolností mohl rozhodnout nepřevést vlastnické právo v katastru.

1.3.2 Argument týkající se počáteční rozvahy

Jak již bylo zmíněno, norské úřady tvrdí (53), že osvobození od spotřební daně by nemělo být posuzováno odděleně od počáteční rozvahy dané společnosti. Tvrdí, že předmětné opatření nezměnilo kapitálovou strukturu, likviditu a celkovou hodnotu společnosti. Teoreticky, pokud by musela být spotřební daň obsažena v počáteční rozvaze, existovala by alternativní počáteční rozvaha, kde by byla hodnota nemovitostí snížena o výši spotřební daně.

Jak bylo ukázáno výše v bodě 1.2, podle běžných pravidel norského daňového systému byla společnost Entra povinna spotřební daň zaplatit. Proto bez ohledu na to, jak byla počáteční rozvaha sestavena, tvoří hodnota transakce mezi prodávajícím a kupujícím daňový základ pro spotřební daň. Bez ohledu na případné úvahy kupujícího (společnost Entra) nebo prodávajícího (stát) týkající se dohodnuté ceny, je to tato cena a nic jiného, kterou finanční úřady použijí pro výpočet spotřební daně, která má být zaplacena.

Kontrolní úřad zásadně nesouhlasí s norskými úřady, že by existence této daňové úlevy nepředstavovala výhodu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP, pokud osvobození od spotřební daně ovlivnilo sestavení počáteční rozvahy společnosti Entra způsobem, který údajně kompenzuje výhodu vyplývající z osvobození od daně. Podle norské legislativy by společnost Entra při neexistenci odstavce 3 sporného zákona byla povinna zaplatit finančnímu úřadu spotřební daň z dohodnuté ceny transakce za provedený zápis bez ohledu na to, zda by cena transakce vypadala jinak. Daň nebyla zaplacena a právě tato chybějící platba daně je v tomto případě posuzována. Podoba počáteční rozvahy společnosti Entra ovlivněná dalšími okolnostmi, zejména tím, zda by prodávající souhlasil s nižší hodnotou budov, pokud by společnost Entra zaplatila spotřební daň, jsou faktory, které nelze brát v úvahu při stanovení, zda uvedená společnost získala výhodu, či nikoli.

Argument norských úřadů, že osvobození od daně je třeba posuzovat ve spojení s jinak odlišnou cenou nemovitostí, vychází z argumentace, že v důsledku podpory vyplývající z osvobození od daně vykázala společnost Entra čistou ztrátu ve formě stanovení vyšší ceny převedených nemovitostí. Avšak zohlednění všech vyplývajících více méně přímých možných ekonomických důsledků opatření podpory u konkrétního příjemce by podle názoru Kontrolního úřadu bylo v rozporu s přístupem běžně používaným v případech státní podpory. Ve stejném duchu nelze běžně připustit, aby byl brán v úvahu ekonomický dopad opatření podpory na smluvní vztahy mezi příjemcem podpory a jiným právním subjektem při posuzování toho, zda a do jaké míry se opatření podpory posuzuje jako výhoda ve smyslu č. 61 odst. 1 Dohody o EHP. V tomto ohledu Kontrolní úřad zdůrazňuje, že norský stát jako výběrčí daní a jako prodávající nemovitostí by měl být pro účely režimu poskytování státní podpory posuzován jako dva odlišné subjekty.

Proto nemůže Kontrolní úřad souhlasit s norskou vládou, že společnost Entra nezískala výhodu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP tím, že byla osvobozena od spotřební daně, a přesto jí byla poskytnuta ochrana vyplývající ze zápisu v katastru.

V dopise Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 4. června 2003 ministerstvo uvádí: „Teoreticky, pokud by musely být poplatky za dokumenty a registrační poplatek obsaženy v počáteční rozvaze, byla by upravená a alternativní počáteční rozvaha taková, jak je popsáno v příloze 2“. Příloha 2 uvádí alternativní počáteční rozvahu, kde jsou celková aktiva a pasiva / vlastní jmění stejná, avšak kde je mimo jiné hodnota nemovitostí snížena o výši spotřební daně. Ministerstvo uzavírá, že společnost Entra nezískala v důsledku osvobození od spotřební daně žádné ekonomické výhody.

Hypotetická počáteční rozvaha popsaná norskými úřady vychází z předpokladů, že kupující (společnost Entra) by nesnížila svoji požadovanou návratnost (9,5 %) a poměr aktiv k vlastnímu kapitálu (40 %), kdyby musela uhradit spotřební daň. To znamená, že uvedená hypotetická počáteční rozvaha vychází z předpokladu, že 100 % spotřební daně uhradí vždy prodávající a že hodnota budov v alternativní počáteční rozvaze bude snížena přesně o výši spotřební daně.

Kontrolní úřad nemá důvod zpochybňovat legitimnost metody čisté současné hodnoty použité při sestavování počáteční rozvahy společnosti Entra. Avšak, jak ukazují vlastní pokusy norské vlády zjistit správnou hodnotu nemovitostí (viz bod I.2.2 výše a značné rozdíly mezi jednotlivými hodnotami), mohly být použity jiné metody. Mohly být použity i jiné předpoklady a tyto jiné metody a předpoklady mohly klidně mít za následek situaci, kdy by prodávající nenesl 100 % daňové zatížení. Za běžné tržní situace při několika zájemcích je pravděpodobnější, že by mimořádné zatížení spotřební daní na základě dohodnuté ceny transakce bylo rozděleno mezi prodávajícího a kupujícího.

Podle názoru Kontrolního úřadu nelze zavést obecné pravidlo, podle něhož se tržní cena určité budovy vždy zvýší přesně o částku, kterou by kupující obvykle zaplatil v nepřímých daních za zápis této budovy, v situacích, kdy buď tyto daně byly již uhrazeny nebo nebudou placeny vzhledem k legislativní výjimce. Ve svém dopise ze dne 30. června 2005 vlastně Ministerstvo obchodu a průmyslu uznává, že nelze učinit takovýto povšechný závěr a že argument vlády o čistém účinku osvobození od placení spotřební daně se zakládá čistě na použití konkrétní metody pro stanovení hodnoty, kterou se vláda rozhodla použít v případě společnosti Entra.

V předmětném případě se Norsko rozhodlo, že neuloží společnosti Entra spotřební daň a upřesnilo, že pozdější stanovení hodnoty daných nemovitostí závisí na tomto předpokladu. Proto Norsko v podstatě tvrdí, že kdyby hypoteticky rozhodlo, že by společnost Entra měla podléhat běžné spotřební dani, stejně by zvolila metodu čisté současné hodnoty a použila by stejné předpoklady pro výpočet prodejní ceny. Připustit tento argument by znamenalo podmínit působnost čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP schopností určitého státu EHP přesvědčit Kontrolní úřad a soud ESVO, aby přijímaly v hypotetických situacích imaginární opatření.

Kontrolní úřad nakonec zdůrazňuje, že v těch několika málo případech, kdy Soudní dvůr v různých situacích přijal nějaký argument quid pro quo, šlo vždy o předběžnou podmínku s tím, že o vyrovnávacím mechanizmu bylo rozhodnuto předem (a nikoli ex post facto) jasně definovaným, objektivním a transparentním způsobem (54). V přípravných materiálech týkajících se příslušné legislativy však není nikde uvedeno, že šlo o předběžnou podmínku pro poskytnutí výhody vyplývající z osvobození od placení spotřební daně s tím, že by měla být tato výhoda spojena s vyšším oceněním hodnoty příslušných nemovitostí, než jakou by určitá soukromá strana zaplatila za určitou budovu v otevřeném prodeji. Naopak se zdá, že argument norských úřadů, že společnost Entra nezískala žádnou výhodu ve srovnání se situací, kdy by zaplatila spotřební daň, jednoznačně odporuje uvedenému cíli v souvislosti s osvobozením společnosti Entra od zaplacení spotřební daně. Jak bylo uvedeno výše v bodě I.3.1, ve vládním návrhu předloženému Stortinget bylo vysvětleno, že účelem ustanovení o osvobození od spotřební daně bylo zajistit, aby společnost Entra nebyla ekonomicky zatížena spotřební daní, neboť soukromé konkurenční podniky se mohly z velké části vyhnout této zátěži jinými prostředky. Jinými slovy je v návrhu parlamentu obsažen předpoklad, že zaplacení spotřební daně by skutečně uvedlo společnost Entra do ekonomicky nevýhodnějšího postavení, než kdyby společnost Entra uvedenou daň neplatila. Mimoto bylo záměrem parlamentu zabránit tomu, aby byla společnost Entra uvedena do tohoto nevýhodného postavení.

1.3.3 Závěr týkající se výhody

V závěru Kontrolní úřad trvá na tom, že odstavec 3 sporného zákona poskytuje společnosti výhodu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP.

1.4 Uvedené opatření musí narušovat nebo hrozit narušením hospodářské soutěže a ovlivňovat obchod mezi smluvními stranami

Ve svém počátečním rozhodnutí došel Kontrolní úřad k předběžnému závěru, že uvedené opatření skutečně narušovalo nebo hrozilo narušením hospodářské soutěže a ovlivňovalo obchod v rámci EHP ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP. Norské úřady naopak tvrdí, že předmětné opatření „nebude mít vliv na obchod mezi smluvními stranami“ a že Kontrolní úřad musí posoudit příslušný trh. Kromě toho norské úřady tvrdí, že „zahraniční investoři nepůsobí na norském trhu s nemovitostmi“ (55).

Evropský soudní dvůr je toho názoru (56), že hospodářská soutěž je narušena od okamžiku, kdy finanční podpora státu posílí postavení určitého podniku ve srovnání s ostatními konkurenčními podniky. Poskytnutí podpory snižuje náklady a tím zajišťuje příjemcům konkurenční výhodu nad těmi, kdo musí náklady nést sami. Na tomto základě Kontrolní úřad konstatuje, že podpora poskytnutá společnosti Entra ve formě osvobození od spotřební daně narušila hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP. Norské úřady vlastně netvrdily, že nebyla narušena hospodářská soutěž (pouze, že nebyl ovlivněn obchod).

Co se týče otázky dopadu na obchod, musí se prozkoumat, zda je předmětná podpora schopna posílit postavení určitého podniku ve srovnání s postavením konkurenčních podniků v rámci obchodu v EHP (57). Podle názoru Soudu ESVO se od Kontrolního úřadu nepožaduje, aby stanovil, zda měla určitá podpora zjevný dopad na obchod mezi smluvními stranami, ale má pouze prozkoumat, zda uvedená podpora tento dopad může mít (58). Proto je kritérium dopadu na obchod tradičně vykládáno nerestriktivním způsobem v tom smyslu, že obecně se určité opatření považuje za státní podporu, je-li schopno ovlivnit obchod mezi státy EHP (59).

V souladu s kapitolou 17B.3(2) pokynů Kontrolního úřadu ke státní podpoře, „podle judikatury je pro účely tohoto ustanovení splněno kritérium ovlivňování trhu, pokud přijímající podnik vykonává hospodářskou činnost zahrnující obchod mezi smluvními stranami“. Podpora však může ovlivňovat obchod v rámci EHP, i když se podnik-příjemce sám neúčastní přeshraničních činností (60) a to proto, že poskytnutí státní podpory určitému podniku může vést k udržování nebo zvyšování domácí nabídky, čímž jsou omezovány příležitosti pro podniky z ostatních států EHP nabízet služby na trhu tohoto státu (61).

Podle vlastní výroční zprávy společnosti Entra za rok 2001 je společnost Entra zapojena do „rozvoje, pronajímání, správy, provozu, prodeje a nákupu nemovitostí v Norsku.“

Entra je členem „Asociace komerčních nemovitostí“ („Foreningen Næringseiendom“) (62), jejíž členové provádějí zcela nebo částečně stejný typ činností jako Entra. Asociace komerčních nemovitostí má 74 členů (údaj z října 2005), včetně společností jako například ABB AS-Eiendom, Aberdeen Property Investors, Avantor AS, ICA Eiendom Norge AS, KLP Eiendom AS, Linstow ASA, Mustad Eiendom AS, NCC Property Development AS, Reitan Eiendom AS, Skanska Eiendomsutvikling AS, Smedvig Eiendom AS, Steen & Strøm ASA, Storebrand Eiendom AS, Umoe Sterkorder AS, Veidekke Eiendom AS, Vesta Forsikring AS-Eiendom a Vital Eiendomsforvaltning AS (63).

Největší norskou státní realitní společností (či skupinou společností) je Olav Thon Gruppen. Tato skupina byla činná i v roce 2000, kdy byla založena společnost Entra. Olav Thon Gruppen v současné době vlastní 320 nemovitostí v Norsku a 18 v zahraničí (zejména v Bruselu). První nemovitost v Bruselu byla zakoupena v roce 1988 (Thon Belgium SA). Skupina má zhruba 3 400 zaměstnanců. Kromě pronajímání kancelářských prostor se zabývá též hotely, restauracemi a nákupními středisky (64).

Jedna z výše uvedených společností, Linstow AS, vlastní a připravuje k zastavění pozemky v Norsku i v Baltických státech, Portugalsku a Švédsku. Výlučným vlastníkem společnosti Linstow AS je skupina Anders Wilhelmsen Group, která koupila uvedenou společnost na burze cenných papírů v Oslu v roce 1999. Skupina The Anders Wilhelmsen Group je jedním z vlastníků rejdařské společnosti Royal Caribbean Cruise Line (RCCL). Linstow AS mimo jiné řídí Norské portfolio (Nordea Portfolio) nemovitostí, které vlastní společnost Curzon Global Partners. Portfolio tvoří 31 nemovitostí po celém Norsku (údaj z listopadu 2005). Curzon Global Partners je společnost pro správu investic se sídlem v Londýně, kterou vlastní společnost IXIS AEW Europe (IAE). IAE je zaměřena na správu investic v oblasti nemovitostí a vlastní ji francouzská skupina Groupe Caisse d'Epargne a Caisse des Dépôts. IAE je odpovědná za správu majetku přibližně v hodnotě 11 miliard EUR (65).

Další ze společností, ICA Eiendom Norge AS, je dceřinou společností švédské společnosti ICA Fastigheter AB. ICA Fastigheter AB je stoprocentní dceřinou společností ICA AB. ICA Fastigheter AB staví, spravuje a prodává nemovitosti ve Skandinávii a v Baltických státech. Portfolio má účetní hodnotu 5,7 miliard SEK a tvoří je hlavně skladovací prostory a zařízení. Kromě skladů a společností ICA nabízí tato společnost též nemovitosti externím klientům. Skupina ICA (ICA AB) je jednou z vedoucích maloobchodních společností tohoto severského regionu s více než 2 600 vlastními a přidruženými sklady ve Skandinávii a baltických zemích (66).

Zároveň se založením společnosti Entra (v roce 2000) byla založena Aberdeen Property Investors Norway AS jako dceřiná společnost společnosti Aberdeen Property Investors. Aberdeen Property Investors je součástí společnosti Aberdeen Asset Management PLC, nezávislé skupiny pro řízení fondů kótované na Londýnské burze cenných papírů. V současné době společnost Aberdeen Property Investors spravuje 7,8 miliard EUR v oblasti investic do nemovitostí v severní Evropě, z nichž je 9 miliard NOK (zhruba 1,1 miliard EUR) v Norsku. V roce 2001 zakoupila společnost Aberdeen Property Investors Norway AS další realitní společnost na norském trhu, Norske Liv Eiendom, a dnes tato společnost spravuje mimo jiné portfolia nemovitostí společnosti NSB, Nordea Liv a API Eiendomsfond. Aberdeen Property Investors má v Norsku 200 zaměstnanců (67).

Z výčtu výše uvedených společností, které působí na stejném trhu jako společnost Entra (rozvoj, pronajímání, správa, provoz, prodej a nákup nemovitostí v Norsku) a které byly činné v roce 2000, kdy byla založena společnost Entra, je tedy jasné, že několik z nich má zahraničního vlastníka, některé působí v Norsku i mimo ně a některé spravovaly portfolia nemovitostí, která vlastní zahraniční klienti.

Z popisu uvedeného v bodu I vyplývá, že aktiva a činnosti převedené na společnost Entra byly vystaveny hospodářské soutěži. Společnost Entra tedy konkuruje ostatním poskytovatelům budov/nemovitostí. To se vztahuje na společnost Entra jako vlastníka, kupujícího, prodávajícího, provozovatele a správce nemovitostí. Entra působí v celém Norsku na trhu, kde jsou aktivní hospodářské subjekty z jiných států ESVO. V důsledku toho je splněna též podmínka 4, neboť toto opatření narušuje hospodářskou soutěž a obchod mezi smluvními stranami nebo hrozí, že je může narušovat.

2. Slučitelnost podpory

Na základě předchozích úvah představuje předmětné osvobození od daně podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP.

Norské úřady tvrdí, že předmětné opatření neobsahuje podporu a nepředložily žádné argumenty týkající se její slučitelnosti. Avšak po zjištění pravděpodobného zapojení státní podpory je třeba zvážit, zda by takováto podpora mohla být slučitelná s Dohodou o EHP podle čl. 61 odst. 2 a 3 této dohody.

Použití výjimek podle čl. 61 odst. 2 není vhodné. Založení společnosti Entra nevyžaduje podporu sociálního rázu poskytovanou jednotlivým spotřebitelům ani podporu na odstranění škod způsobených přírodními katastrofami nebo mimořádnými událostmi.

Podle čl. 61 odst. 3 písm. a) lze podporu považovat za slučitelnou s Dohodou o EHP, je-li určena na podporu hospodářského rozvoje v oblastech s velmi nízkou životní úrovní nebo vysokou nezaměstnaností. Vzhledem k tomu, že předmětné opatření není omezeno na tyto oblasti, toto ustanovení se na ně nevztahuje. Použít nelze ani výjimku uvedenou v čl. 61 odst. 3 písm. b). A nakonec, co se týká výjimky uvedené v čl. 61 odst. 3 c), Kontrolní úřad nevidí důvod považovat tuto podporu za podporu usnadňující rozvoj určitých hospodářských činností nebo určitých hospodářských oblastí ve smyslu tohoto článku. Proto uvedená podpora není oprávněná k žádné z výjimek stanovených v čl. 61 odst. 3 Dohody o EHP.

3. Procedurální požadavky a povaha podpory

3.1 Ohlašovací povinnost

Čl. 1 odst. 3 v části I protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru uvádí: „Kontrolní úřad ESVO bude informován s dostatečným předstihem, aby mohl předložit své připomínky ke všem plánům poskytnutí nebo pozměnění podpory“. Podpora poskytnutá bez oznámení nebo podpora oznámená pozdě, tj. oznámená poté, „co nabyla účinnosti“ se považuje za protiprávní podporu.

Osvobození od spotřební daně poskytnuté při založení společnosti Entra bylo uvedeno v platnost, aniž by bylo oznámeno Kontrolnímu úřadu.

3.2 Získání podpory zpět

Kontrolní úřad upozorňuje norskou vládu na článek 1 v části II protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru. Osvobození od spotřební daně byla zavedeno po vstupu Dohody o EHP v platnost. Veškerá podpora by proto měla být v tomto případě posuzována jako nová podpora. Jak bylo uvedeno výše, oznámení o této podpoře nebylo doručeno. Podpora musí být v tomto případě považována za protiprávní, jak je vymezeno v čl. 1 písm. f) části II protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru.

Podle článku 14 v části II protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru, je-li protiprávní podpora shledána neslučitelnou, nařídí zpravidla Kontrolní úřad dotčenému státu ESVO, aby získal podporu od daného příjemce zpět.

Kontrolní úřad je toho názoru, že v předmětném případě nebrání vrácení podpory žádné obecné zásady. Podle judikatury je zrušení protiprávní podpory prostřednictvím jejího vrácení logickým důsledkem zjištění, že je tato podpora protiprávní. Proto vrácení protiprávně poskytnuté státní podpory nelze pro účely znovunastolení původní situace v zásadě považovat za nepřiměřené cílům Dohody o EHP ohledně státní podpory. Vrácením podpory pozbývá příjemce výhody, kterou měl vzhledem ke svým konkurentům na trhu, a je obnoven stav před poskytnutím podpory (68). Z této funkce vrácení podpory též vyplývá, že podle obecného pravidla, kromě výjimečných okolností, nepřekročí Kontrolní úřad meze svého rozhodování uznané judikaturou Soudního dvora, když požádá dotčený stát ESVO, aby získal zpět částku poskytnutou v rámci protiprávní podpory, neboť jde pouze o uvedení do předchozího stavu (69). Kromě toho si z hlediska povinnosti Kontrolního úřadu dohlížet na státní podporu podle protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru, nemohou v zásadě podniky, jimž byla poskytnuta podpora, činit žádné oprávněné naděje, že bude podpora v souladu s právem, pokud nebyla poskytnuta podle postupu uvedeného v ustanoveních tohoto protokolu (70).

4. Závěr

Na základě předchozích úvah Kontrolní úřad konstatuje, že uvedené osvobození od poplatků za dokumenty a registračních poplatků přijaté v souvislosti se založením společnosti Entra je státní podporou, která se neslučuje s fungováním Dohody o EHP. Proto Kontrolní úřad uzavírá vyšetřovací řízení uvedené v čl. 1 odst. 2 v části I protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru zamítavým rozhodnutím a nařizuje norským úřadům, aby od společnosti Entra získaly zpět státní podporu včetně vzniklých úroků,

PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:

1) Osvobození od placení poplatků za dokumenty a registračních poplatků poskytnuté při založení společnosti Entra Eiendom AS (ref. odstavec 3 zákona č. 11 ze dne 18. února 2000) představuje státní podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP. Uvedená podpora byla poskytnuta v rozporu s procedurálními požadavky čl. 1 odst. 3 v části 1 protokolu 3 Dohody o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru a není oprávněná z hlediska výjimek podle čl. 61 odst. 2 nebo čl. 61 odst. 3 Dohody o EHP.

2) Norská vláda získá od společnosti Entra ušlé kolkovné a ušlé registrační poplatky včetně vzniklých úroků vypočítaných na základě příslušné referenční úrokové sazby, počínaje datem, kdy byla spotřební daň splatná, až do data získání příslušné částky.

3) Norská vláda bude informována dopisem obsahujícím kopii tohoto rozhodnutí.

4) Norská vláda bude informovat Kontrolní úřad do dvou měsíců od data oznámení tohoto rozhodnutí o přijetí příslušných opatření.

5y Komisi ES bude zaslána v souladu s protokolem 27(d) Dohody o EHP kopie tohoto rozhodnutí.

6) Ostatní státy ESVO, členské státy ES a zúčastněné strany budou informovány zveřejněním tohoto rozhodnutí v závazném znění v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.

7) Toto rozhodnutí je závazné v anglickém znění.

V Bruselu dne 14. prosince 2005. Za Kontrolní úřad ESVO Einar M. BULL předseda Kurt JÄGER člen kolegia

(1) Dále jen Dohoda o EHP.

(2) Dále jen Dohoda o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru.

(3) Procesní a hmotná pravidla v oblasti státní podpory (Pokyny ke státní podpoře) přijatá a vydaná Kontrolním úřadem ESVO dne 19. ledna 1994, zveřejněná v Úředním věstníku L 231, 3.9.1994. Pokyny ke státní podpoře jsou dostupné na internetové stránce Kontrolního úřadu: www.eftasurv.int

(4) Rozhodnutí č. 132/04/KOL. Rozhodnutí zahájit formální šetření bylo zveřejněno v Úř. věst. C 319, 23.12.2004, s. 17 a v dodatku EHP č. 64 se stejným datem, s. 46. Uvedené rozhodnutí lze najít též na domovské stránce Kontrolního úřadu: http://www.eftasurv.int/fieldsofwork/fieldstateaid/stateaidregistry/sadecinor04/132_04_entra.DOC

(5) „St. prp. nr. 84 (1998-99) Om ny strategi for Statsbygg og etablering av Statens utleiebygg AS“. Původní název společnosti byl „Statens utleiebygg AS“. Dále v textu se pro Entra Eiendom AS a Statens utleiebygg AS používá „Entra“.

(6) „Ot. prp. nr. 83 (1998-99) Om lov om omdanning av deler av Statsbyggs eiendomsvirksomhet til aksjeselskap“. Zákon č. 11 ze dne 18. února 2000.

(7) Zdroj: http://www.statsbygg.no/english/

(8) Neoficiální překlad Kontrolního úřadu.

(9) „St. prp. nr. 1 Tillegg nr. 10 (1999–2000) Om etablering av Statens utleiebygg AS“.

(10) „Porteføljevurdering konkurransebyggene Statsbygg“ Dopis zaslaný orgánu Statsbygg ze dne 10.8.1999 obsahující ocenění CEC.

(11) „St. prp. nr. 1 Tillegg nr. 10 (1999–2000) Om etablering av Statens utleiebygg AS“.

(12) „Statens utleiebygg AS – Fastsettelse av åpningsbalanse og endelige bevilgninger til egenkapital og lån“. Kongelig resolusjon av 22.06.2000.

(13) Skupinu tvoří kromě Entra Eiendom AS, Entra Service AS, Universitetsgaten 2 AS, Biskop Gunnerus gate 14 AS, Instituttveien 24 AS, Entra Kultur 1 AS, Langkaia 1 AS, Kr Augustgate 23 AS, Nonnen utbygging AS a Krambugt 3 AS. Zdroj: Výroční zpráva za rok 2004. Viz http://www.entraeiendom.no/files/Entra_Eiendom_Arsrapport_2004.pdf

(14) Průměrný směnný kurz v roce 2004: 1 EUR = 8,3715 NOK.

(15) Zdroj: Výroční zpráva společnosti Entra za rok 2004.

(16) Směnný kurz ke dni 30. června 2000: 1 EUR = 8,1815 NOK.

(17) Úř. věst. L 77, 24.3.2003, s. 21.

(18) Zdroj: Statens Kartverk – Tinglysingen, viz: http://www.statkart.no/IPS/tinglysing/?module=Articles;action=ArticleFolder.publicOpenFolder;ID=2207

(19) Viz kromě jiného Dokumentavgift 2000 – S12-DOK-2001 ad Rundskriv nr. 12/2005 S, na něž se odkazuje dále. Viz též http://www.toll.no/upload/dokumentavgift1_1.pdf

(20) Text v norštině uvádí: „Det gis ikke fritak for dokumentavgift med mindre det er direkte hjemmel i loven eller stortingsvedtak“.

(21) Je uveden též odkaz na zákon č. 44 o společnostech s ručením omezeným a zákon č. 45 o veřejných společnostech s ručením omezeným ze dne 13. června 1997.

(22) Je uveden odkaz na oběžník G-37/90, strana 1, bod 1.3 v Dokumentavgift 2000 a bod 1.3 v Rundskriv nr. 12/2005 S.

(23) Kontrolní úřad vzal na vědomí poznámku norské vlády v bodě 4.3 v jejím dopise ze dne 4. června 2003, že lze diskutovat o tom, „zda je stále třeba vyžadovat zápis nějakého dokumentu jako výraz převodu vlastnického práva. Tuto otázku posuzuje Ministerstvo spravedlnosti“. Faktem však zůstává, že v následných oběžnících vláda na tomto stanovisku trvala do června 2005 a změnila praxi zápisu pouze pro zápisy po tomto datu.

(24) Je tomu tak i v případě, kdy daná společnost, která byla vyčleněna (B), převezme název původní společnosti (A), neboť ve skutečnosti vlastník dané nemovitosti zůstává stejný, a to původní společnost (A). To bude považováno za pouhou změnu názvu. Viz též stanovisko norského Ministerstva spravedlnosti zveřejněné v U87-4.

(25) Srov. bod 7h) uvedeného dopisu.

(26) Srov. například bod 3.9 v Rundskriv nr. 12/2005 S.

(27) „Rundskriv G-6/05: Den tinglysingsmessige fremgangsmåten når fast eiendom blir overført i forbindelse med fusjon, fisjon og omdanning“. Uvedený oběžník lze najít na domovské stránce Ministerstva spravedlnosti: http://odin.dep.no/jd/norsk/dok/regelverk/rundskriv/012081-250018/dok-bn.html

(28) U některých reorganizací nejsou v přípravných materiálech uvedeny žádné důvody pro výjimky. U jiných se dané ustanovení posuzuje jako odchylka od běžných pravidel týkajících se spotřební daně. Kromě toho se uvádí, že dané ustanovení odpovídá podobnému ustanovení týkajícímu se ostatních transformací státních podniků na veřejné společnosti s ručením omezeným. Nakonec se také často uvádí, že dotčené ustanovení odpovídá přístupu týkajícímu se převodu nemovitostí v případě fúzí veřejných společností s ručením omezeným a bank.

(29) Viz http://www.odin.dep.no/repub/00-01/stprp/80

(30) Viz http://www.odin.dep.no/repub/00-01/otprp/93

(31) Viz http://www.odin.dep.no/filarkiv/226433/STP0405001-T06-TS.pdf

(32) Viz http://www.odin.dep.no/repub/04-05/otprp/20

(33) Viz http://odin.dep.no/nhd/norsk/dok/regpubl/stmeld/024001-040006/dok-bn.html

(34) Viz http://www.odin.dep.no/filarkiv/208116/STP0304053-TS.pdf

(35) Viz http://odin.dep.no/filarkiv/207892/OTP0304063-TS.pdf

(36) Text v norštině uvádí: „Den foreslåtte omorganiseringen av Statkraft vil medføre at det påløper dokumentavgift til staten, jf Stortingets vedtak om dokumentavgift § 1 første ledd. Utgiften vil være i størrelsesorden 1,5 milliarder kroner. Departementet legger til grunn at Statkraft betaler dokumentavgift i tråd med lovens normalordning. Utgifter til dokumentavgift vil redusere overskuddet til selskapet og dermed også utbyttegrunnlaget.“

(37) Dopis Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 16. září 2004.

(38) Srov. spojené věci 67/85, 68/85 a 70/85 Van der Kooy proti Komisi [1988] ECR 219; Věc C-290/83, Komise proti Francii [1985] ECR 439; Věc C-482/99 Francouzská republika proti Komisi [2002] ECR I-4397; Věc C-379/98 Preussen Elektra AG proti Schleswag AG [2001] ECR-I 2099.

(39) St. prp. nr. 84 (1998–99) „Om ny strategi for Statsbygg og etablering av Statens utleiebygg AS.“ Předloženo dne 4. června 1999.

(40) Lov av 15.6.2001„Om omdanning av Jernbaneverkets kommersielle televirksomhet til aksjeselskap“.

(41) Lov av 17.12.2004„Om omdanning av Kystverkets produksjonsvirksomhet til statsaksjeselskap“.

(42) Text v norštině uvádí: „Departementet legger til grunn at Statkraft betaler dokumentavgift i tråd med lovens normalordning“.

(43) Viz bod I.4 výše.

(44) V této souvislosti viz: Věc 173/73 Itálie proti Komisi [1974] ECR 709 (odstavec 33) a věc C-75/97 Belgické království proti Komisi [1999] ECR s. I-3671.

(45) Srov. mimo jiné spojené věci E-5/04, E-6/04 a E-7/04 Fesil, Pil a Norské království proti Kontrolnímu úřadu ESVO, rozsudek ze dne 21. července 2005 (odstavce 82–85); Věc 173/73 Itálie proti Komisi, [1974] ECR 709 (odstavec 33), věc C-143/99 Adria Wien Pipeline [2001] ECR I-8365 (odstavec 42); Věc C-157/01 Nizozemské království proti Komisi, uvedeno výše (odstavec 42), a věc C-308/01 GIL Insurance Ltd, uvedeno výše.

(46) Srov. například věc C-157/01 Nizozemské království proti Komisi, uvedeno výše, odstavec 43.

(47) Viz bod I.4 výše.

(48) Věc C 27/99 zveřejněná v Úř. věst. L 77, 24.3.2003, s. 21.

(49) Srov. odstavec 37 uvedeného rozhodnutí.

(50) Srov. odstavce 76–81 uvedeného rozhodnutí.

(51) Srov. věc 173/73 Itálie proti Komisi [1974] ECR 709.

(52) Srov. věc T-157/01 Danske Busvognmænd proti Komisi, rozsudek ze dne 16. března 2004, odst. 57.

(53) Dopisy Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 4. června 2003, 16. září 2004 a 30. června 2005.

(54) Srov. odpovídající přístup v rámci příbuzné oblasti státní podpory, věc C-280/00 Altmark Trans GmbH [2003] ECR I-7747 (odstavce 83–95). Viz též body generálního advokáta Jacobse 117–129 ve věci C-126/01 GEMO [2003] ECR I-13769.

(55) Viz dopis Ministerstva obchodu a průmyslu ze dne 16. září 2004.

(56) Věc 730/79 Philip Morris Holland BV proti Komisi [1980] ECR 2671, odstavec 11.

(57) Srov. mimo jiné věc C-126/01 Gemo, rozsudek ze dne 20. listopadu 2003; věc E-6/98 Norská vláda proti Kontrolnímu úřadu ESVO [1999] Zpráva Soudu ESVO, s. 76, odstavec 59; věc 730/79, Philip Morris proti Komisi [1980] ECR 2671, odstavec 11.

(58) Spojené věci E-5/04, E-6/04 a E-7/04 Fesil, Pil a Norské království proti Kontrolnímu úřadu ESVO, rozsudek ze dne 21. července 2005, odstavec 94.

(59) Spojené věci T-298/97 – T-312/97 e.a., Alzetta a. o. proti Komisi [2000] ECR-2319, odstavce 76-78.

(60) Věc T-55/99 CETM proti Komisi [2000] ECR II-3207, odstavec 86.

(61) Věc C-303/88 Itálie proti Komisi [1991] ECR I-1433, odstavec 27; Spojené věci C-278/92 až C-280/92 Španělsko proti Komisi [1994] ECR I-4103, odstavec 40.

(62) Asociace komerčních nemovitostí je součástí Federace norského stavebního průmyslu („Byggenæringens Landsforening (BNL)“). BNL je součástí Konfederace norských podniků (NHO).

(63) Zdroj: http://www.foreningen-naringseiendom.no/medlemsbedriftene

(64) Zdroj: http://www.olavthon.no/

(65) Zdroj: http://www.ne.no/linstow

(66) Zdroj: http://www.ica.no/FrontServlet?s=eiendom&state=eiendom_dynamic&viewid=919&expand=1

(67) Zdroj: http://www.aberdeenpropertyinvestors.no

(68) Srov. věc C-350/93 Komise proti Itálii [1995] ECR I-699, odstavec 22.

(69) Srov. věc C-75/97 Belgie proti Komisi [1999] ECR I-3671, odstavec 66, a věc C-310/99 Itálie proti Komisi [2002] ECR I-2289, odstavec 99.

(70) Srov. věc C-169/95 Španělsko proti Komisi [1997] ECR I-135, odstavec 51.