CS Úřední věstník Evropské unie L 79/40

ROZHODNUTÍ KONTROLNÍHO ÚŘADU ESVO

č. 405/08/KOL

ze dne 27. června 2008

o ukončení formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se Islandského fondu pro financování bydlení

(Island)

KONTROLNÍ ÚŘAD ESVO (1),

s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru (2), a zejména na čl. 59 odst. 2, články 61 až 63 a protokol 26 této dohody,

s ohledem na Dohodu mezi státy ESVO o zřízení Kontrolního úřadu a Soudního dvora (3), a zejména na článek 24 této dohody,

s ohledem na čl. 1 odst. 2 části I a čl. 4 odst. 4 a článek 6 části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru (4),

s ohledem na pravidla Kontrolního úřadu (5) pro uplatňování a výklad článků 61 a 62 Dohody o EHP,

s ohledem na rozhodnutí Kontrolního úřadu č. 195/04/KOL o prováděcích ustanoveních uvedených v článku 27 části II protokolu 3 (6),

s ohledem na rozhodnutí Soudního dvora ESVO ve věci E-9/04 týkající se žádosti o zrušení rozhodnutí č. 213/04/KOL o Islandském fondu pro financování bydlení (7),

s ohledem na rozhodnutí Kontrolního úřadu č. 185/06/KOL o zahájení formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se Islandského fondu pro financování bydlení (8),

poté, co vyzval zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s uvedenými ustanoveními, a s ohledem na tyto připomínky,

vzhledem k těmto důvodům:

I. SKUTKOVÝ STAV

1. POSTUP

Dopisem Islandského zastoupení při Evropské unii ze dne 20. listopadu 2003, ke kterému je přiložen dopis islandského ministerstva financí z téhož dne a které Kontrolní úřad ESVO obdržel a zaevidoval dne 25. listopadu 2003 (dokument č. 03-8227 A, nyní věc č. 255584), islandské orgány v souladu s čl. 1 odst. 3 části I protokolu 3 oznámily zvýšení maximální úrovně půjček poskytovaných islandským fondem pro financování bydlení (dále jen FFB) na 90 % kupní ceny bytu či obytného domu.

Dne 11. srpna 2004 přijal Kontrolní úřad rozhodnutí č. 213/04/KOL. Aniž by zahájil formální vyšetřovací řízení, dospěl v tomto rozhodnutí k závěru, že islandské právní předpisy, které s týkají FFB, předpokládají pro tento fond podporu, že však tato podpora je slučitelná s pravidly pro státní podporu ve spojení s čl. 59 odst. 2 Dohody o EHP.

Toto rozhodnutí bylo u Soudního dvora ESVO napadeno Islandským sdružením bankéřů a obchodníků s cennými papíry; toto sdružení se od té doby spojilo s jinými finančními a pojišťovacími sdruženími a nyní působí pod názvem Islandské sdružení finančních služeb (dále jen SFS). Rozhodnutím ze dne 7. dubna 2006 ve věci E-9/04 se Soudní dvůr ESVO přiklonil k žádosti a rozhodnutí Kontrolního úřadu č. 213/04/KOL zrušil.

Jelikož Úřad dospěl na základě informací, které měl k dispozici, k předběžnému závěru, že zpochybněná opatření podpory představují novou podporu, přijal dne 21. června 2006 rozhodnutí č. 185/06/KOL o zahájení formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se systému FFB. Úřad toto rozhodnutí zaslal islandským orgánům dopisem ze dne 21. června 2006 (věc č. 377864).

Rozhodnutí 185/06/KOL bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie a v dodatku EHP Úředního věstníku (9). Úřad vyzval zúčastněné strany, aby k tomuto rozhodnutí předložily připomínky.

Úřad obdržel připomínky islandských orgánů k uvedenému rozhodnutí dopisem Islandského zastoupení při Evropské unii ze dne 20. listopadu 2006 (věc č. 399173), který Úřad přijal a zaevidoval dne 21. listopadu 2006.

Dopisem ze dne 24. listopadu 2006 (věc č. 399801) Úřad přeposlal připomínky islandských orgánů sdružení SFS a vyzval je, aby se k přeposlaným připomínkám vyjádřilo.

Úřad obdržel další připomínky islandských orgánů v dopise Islandského zastoupení při Evropské unii ze dne 3. ledna 2007, který Úřad přijal a zaevidoval dne 4. ledna 2007 (věc č. 405009).

Dopisem ze dne 31. ledna 2007, který Úřad přijal a zaevidoval dne 2. února 2007 (věc č. 408361), sdružení SFS odpovědělo na dopis Úřadu ze dne 24. listopadu 2006 a tato odpověď byla dne 5. února 2007 (věc č. 408509) přeposlána islandským orgánům.

Dopisem ze dne 28. února 2007, který Úřad přijal a zaevidoval dne 1. března 2007 (věc č. 411962), sdružení SFS podalo připomínky k rozhodnutí Úřadu č.185/06/KOL a tyto připomínky Úřad dne 5. března 2007 (věc č. 412290) přeposlal islandským orgánům.

Islandské orgány odpověděly na připomínky, které vzneslo sdružení SFS dne 31. ledna 2007, dopisem Islandského zastoupení při Evropské unii ze dne 5. března 2007, který Úřad přijal a zaevidoval dne 9. března 2007 (věc č. 412950).

V dopise ze dne 4. dubna 2007 (věc č. 415881) Úřad požádal islandské orgány, aby poskytly určitá vysvětlení.

Na dopis Úřadu ze dne 5. března 2007 islandské orgány odpověděly dopisem Islandského zastoupení při Evropské unii ze dne 30. dubna 2007, který Úřad přijal a zaevidoval dne 30. dubna 2007 (věc č. 419451).

Na dopis Úřadu ze dne 4. dubna 2007 islandské orgány odpověděly dopisem Islandského zastoupení při Evropské unii ze dne 14. června 2007, který Úřad přijal a zaevidoval dne 14. června 2007 (věc č. 425255).

Zástupci islandských orgánů poskytli další informace v e-mailu dne 21. srpna 2007 (věc č. 435379).

V dopise ze dne 28. září 2007 (věc č. 442805) Úřad požádal islandské orgány, aby poskytly dodatečné informace o státních zárukách stanovených islandským právem. Islandské orgány na tuto žádost odpověděly dopisem Islandského zastoupení při Evropské unii ze dne 24. října 2007, který Úřad přijal a zaevidoval dne 25. října 2007 (věc č. 448739).

Zástupci Úřadu a islandské vlády o věci dále diskutovali na několika setkáních, poslední společné setkání se konalo 29. října 2007 v Reykjavíku.

E-mailem ze dne 27. listopadu 2007 právní zástupci sdružení SFS předložili dodatečné informace o šetření FFB (věc č. 454226).

Věc byla projednána se stěžovatelem na setkání dne 6. března 2008 a v návaznosti na toto setkání stěžovatel dne 28. března 2008 předložil další připomínky (věc č. 471552).

Islandská vláda se k posledním připomínkám stěžovatele vyjádřila dopisem ze dne 15. dubna 2008 (věc č. 473576).

2. KONTEXT ISLANDSKÝCH PŘEDPISŮ TÝKAJÍCÍCH SE ODVĚTVÍ BYDLENÍ

2.1 ÚVOD

V následujícím oddíle Úřad popisuje situaci v odvětví bydlení z hlediska islandského práva. Popis se týká práva v době vstupu Dohody o EHP v platnost i legislativních změn, které byly uzákoněny později.

U každé možné složky státní podpory, jež byla určena v rozhodnutí č. 185/06/KOL o zahájení formálního vyšetřovacího řízení, obsahuje oddíl 3 popis právního základu podle islandského práva. Budou projednána právní ustanovení, která byla v platnosti v době vstupu Dohody o EHP v platnost, i legislativní změny.

2.2 SYSTÉM BYDLENÍ

2.2.1 Úvod

Během posledních 50 let se veřejné zásahy do islandského trhu s bydlením snažily podpořit soukromé vlastnictví bytů a obytných domů. V roce 1955 byl stanoven základ pro systematickou účast státu, a to pokud jde o tvorbu politiky v oblasti bydlení, tak o půjčky na soukromé vlastnictví bytů a obytných domů. Zákonem č. 51/1980 byla zřízena státní agentura pro bydlení (Húsnæðisstofnun ríkisins) a tento zákon mimo jiné stanoví, že zájemcům o koupi soukromého bytu či obytného domu budou poskytnuty zvýhodněné půjčky.

V roce 1986 prošel systém půjček na bydlení určitými změnami, které mimo jiné stanovily, že je tento systém částečně financován z penzijních fondů. Islandské banky zpravidla žádné půjčky na soukromé bydlení neposkytovaly. Jelikož státní agentura pro bydlení poskytovala půjčky na bydlení, jejichž sazby byly nižší než sazby tržní, výrazně vzrostla poptávka, což vedlo k nadměrnému čerpání ze zdrojů penzijních fondů. Aby se tato situace napravila a bylo vytvořeno více finančních zdrojů na financování bydlení, byl v roce 1989 zaveden systém dluhopisů na bydlení, který je podrobně popsán níže.

2.2.2 Zákon č. 97/1993 o státní agentuře pro bydlení

2.2.2.1 Úvod

V okamžiku, kdy dne 1. ledna 1994 vstoupila v platnost Dohoda o EHP, upravoval státní agenturu pro bydlení zákon č. 97/1993 (lög nr. 97/1993, um Húsnæðisstofnun ríkisins). Tento zákon byl v podstatě konsolidovaným zněním zákona č. 86/1988 se stejným názvem, v němž byla provedena řada změn (10).

Podle článku 1 zákona č. 97/1993 je cílem tohoto zákona podpořit zabezpečení Islanďanů, pokud jde o bydlení, a to poskytováním půjček a uspořádáním záležitostí týkajících se bydlení a výstavby bytů či obytných domů. Kromě toho měl zákon podpořit rovnost práv v otázkách bydlení tím, že umožní poskytovat finanční prostředky na konkrétní účel, tedy na to, aby lidé mohli za přijatelných podmínek snadněji získat nebo si pronajmout bydlení.

Na základě zákona č. 97/1993 zajišťovaly fungování systému bydlení čtyři různé veřejné subjekty: státní agentura pro bydlení, státní rada pro bydlení, státní fond pro výstavbu a fond pro bydlení pracovníků.

2.2.2.2 Státní agentura pro bydlení a státní rada pro bydlení

Právní základ státní agentury pro bydlení byl stanoven v článku 2 zákona. Podle tohoto ustanovení byla agentura státní institucí, která podléhala samostatné radě ředitelů (státní rada pro bydlení) spadající pod správní pravomoc ministra sociálních věcí, který nesl za otázky bydlení svrchovanou odpovědnost. Agentura měla řídit a vykonávat funkce spojené s bydlením, které jsou na základě zákona svěřeny veřejným orgánům.

Ministrovi sociálních věcí bylo povoleno vydat předpis, v němž měl podrobněji vymezit strukturu agentury, viz článek 3 zákona. Ministr byl rovněž oprávněn spojit celkové řízení, operace a lidské zdroje dvou či více útvarů, oddělení a fondů stanovených zákonem. Náklady na provoz státní agentury pro bydlení měly být rozděleny mezi fondy provozované agenturou, a to s ohledem na rozsah jejich činnosti a zůstatky aktiv na konci rozpočtového roku.

Státní agentura pro bydlení byla spravována státní radou pro bydlení (dále jen „rada“), která se skládala ze sedmi členů volených parlamentem po každých parlamentních volbách, viz článek 4 zákona. Podle článku 5 zákona měla rada spravovat finanční prostředky a řídit provoz a další činnosti státní agentury pro bydlení, státního fondu pro výstavbu a fondu pro bydlení pracovníků. Měla také zaručit, že agentura provádí své činnosti v souladu s platnými zákony a správními ustanoveními. Rada navíc mimo jiné nesla odpovědnost za přidělování finančních prostředků stavebním společnostem na výstavbu sociálního bydlení.

Státní rada pro bydlení byla také zmocněna, aby na základě schválení ministra sociálních věcí vytvářela nové kategorie půjček, viz čl. 11 odst. 2. Další specifikace týkající se půjček byly stanoveny v článcích 12 až 15 zákona.

2.2.2.3 Státní fond pro výstavbu

Úloha a úkol státního fondu pro výstavbu byly stanoveny v článku 8 zákona č. 97/1993. Podle uvedeného ustanovení měl fond v souladu s ustanoveními zákona a právními předpisy stanovenými na jeho základě vykonávat činnosti v oblasti půjček a transakcí dluhopisů na bydlení. Fond byl také odpovědný za půjčky a úvěry, které byly v souvislosti s fondem poskytnuty nebo o nich mohlo být v blízké budoucnosti rozhodnuto. Článek 9 zákona stanovil, jak má být státní fond pro výstavbu financován:

„1) z výnosů kapitálu fondu, tj. ze splátek, úroků a plateb při indexaci cen v souvislosti s poskytnutými půjčkami;

2) z ročních příspěvků státního rozpočtu, jak stanoví zákon o rozpočtu;

3) z prodeje dluhopisů fondu pojištění v nezaměstnanosti, penzijním fondům podle dohody mezi státní agenturou pro bydlení a fondy a z jakýchkoli jiných půjček, o nichž může být kdykoli podrobněji rozhodnuto v investičním a úvěrovém plánu.“

Článek 11 zákona umožnil, aby státní fond pro výstavbu poskytoval půjčky následujících kategorií za předpokladu, že byly z rozpočtu fondu na příslušný rok vyčleněny prostředky:

„1) půjčky na výstavbu domovů pro starší lidi a pečovatelských ústavů pro děti a starší lidi;

2) zvláštní půjčky pro osoby se zvláštními potřebami;

3) půjčky nebo granty na technické inovace a další reformy ve stavebním odvětví.“

Všechny půjčky poskytnuté státním fondem pro výstavbu měly být plně indexované, viz článek 16 zákona. Každá půjčka měla být zajištěna hypotékou prvního nebo druhého stupně na bydlení, na které byla půjčka poskytnuta. Kromě toho bylo přípustné požadovat, aby poskytnutá půjčka či hypotéka nepřesahovaly konkrétní část kupní ceny, odhadu ceny nemovitosti nebo ohodnocení rizika při pojištění pro případ požáru.

2.2.2.4 Dluhopisy na bydlení

Jak je uvedeno výše, byl takzvaný systém dluhopisů na bydlení zřízen v roce 1989. Z toho důvodu článek 18 zákona č. 97/1993 oprávnil státní fond pro výstavbu, aby zřídil samostatný útvar pro dluhopisy na bydlení, jehož finanční prostředky měly být odděleny od ostatních činností fondu. Podle článku 19 zákona je úkolem útvaru pro dluhopisy na bydlení:

„a) vydávat jménem státního fondu pro výstavbu kategorie zpeněžitelných dluhopisů, dále jen „dluhopisy na bydlení“, a to za podmínek stanovených v tomto zákoně nebo v nařízení;

b) vyměňovat dluhové cenné papíry zajištěné zástavním právem k obytnému domu vydaným v souvislosti s nákupem nemovitosti, výstavby nového bytu či obytného domu nebo rozsáhlými přístavbami, zlepšeními či obnovou používaného obytného domu […];

c) neustále podporovat prodejnost dluhopisů na bydlení na trhu.“

Systém dluhopisů na bydlení nebyl tradičním systémem hypotečních půjček, ale systémem výměny dluhopisů, v němž kupující požádal útvar pro dluhopisy na bydlení o vydání hypotečního zástavního listu, jenž byl zajištěn nemovitostí, kterou hodlal koupit. Útvar pro dluhopisy na bydlení pak tento zástavní list od kupující koupil a zaplatil jej tím, že prodávajícímu vydal dluhopisy na bydlení. S těmito dluhopisy na bydlení pak bylo možné volně obchodovat na trhu s cennými papíry. Prodávající mohl dluhopisy prodat na trhu s cennými papíry, použít je jako prostředek k platbě nebo si je nechat.

Podle článku 21 zákona bylo útvaru pro dluhopisy na bydlení povoleno, aby uplatnil nárok na úrokové rozpětí, a pokryl tak své provozní výdaje a odhadované ztráty z nesplacených půjček. Úroveň úrokového rozpětí měl určit ministr sociálních věci na základě návrhu státní rady pro bydlení.

Hypoteční nástroje nakupované útvarem pro dluhopisy na bydlení měly být vydány na maximální dobu trvání půjčky 25 let, viz článek 26 zákona. Podle článku 27 mohly být tyto hypoteční nástroje vyměněny za dluhopisy na bydlení až do výše 75 % přiměřeně odhadnuté ceny nemovitosti. Ministr sociálních věcí byl zmocněn, aby rozhodl o maximálním procentním podílu prostřednictvím nařízení, jímž mohl rozhodnout o vyšším procentním podílu pro novou výstavbu a první koupi obytného domu či bytu. Podle článku 29 zákona měl útvar pro dluhopisy na bydlení podporovat prodejnost dluhopisů na bydlení na trhu. Za tím účelem se měl útvar snažit spolupracovat s bankami, penzijními fondy a jinými subjekty na finančním trhu. Kromě toho mohl státní fond pro výstavbu využít část svých prostředků na transakci dluhopisů na bydlení, aby podpořil tržní rovnováhu.

Zákon sám o sobě neobsahoval žádná ustanovení o tom, kdo je pro půjčky v rámci systému dluhopisů na bydlení způsobilý. Místo toho byla tato pravidla stanovena v nařízení č. 467/1991 o útvaru pro dluhopisy na bydlení a transakcích dluhopisů na bydlení (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti). Pokud jde o půjčky podnikům, nařízení stanovilo, že dodavatelé stavebních prací jsou pro půjčky v rámci systému způsobilí. Dodavatel stavebních prací byl definován jako jakýkoli uznaný subjekt, který staví a prodává dokončené byty v souladu s příslušnou průmyslovou normou, viz článek 1 nařízení. Pravidla půjček na nové budovy byla stanovena v článku 10 nařízení a článek 25 kladl na dodavatele zvláštní požadavek, podle nějž měli předkládat záruku od finančního ústavu či obce.

2.2.2.5 Fond pro bydlení pracovníků

Úlohou fondu bydlení pracovníků bylo poskytovat půjčky na sociální bydlení s cílem vyřešit otázky bydlení osob, které vyžadují zvláštní pomoc, viz článek 47 zákona. Článek 48 se týkal financování fondu pro bydlení pracovníků, které bylo prováděno tímto způsobem:

„a) z výnosů vlastního kapitálu fondu, tj. ze splátek, úroků a plateb při indexaci cen z poskytnutých půjček;

b) z občasných ročních příspěvků státního rozpočtu, jak stanoví zákon o rozpočtu;

c) z půjček od obcí státní agentuře pro bydlení, viz článek 42;

d) z prodeje dluhopisů penzijním fondům podle dohody mezi státní agenturou pro bydlení a penzijními fondy;

e) ze zvláštních půjček, o nichž je občas rozhodnuto v investičních a úvěrových plánech, nejsou-li disponibilní finanční prostředky podle písmen a) až d) pro rozvojové plány postačující.“

Kategorie půjček z fondu pro bydlení pracovníků byly vyjmenovány v článku 50 zákona:

„1) Půjčky na koupi sociálního bydlení na leasing (na 90 % kupní ceny).

2) Půjčky na sociální bydlení v soukromém vlastnictví (na 90 % kupní ceny).

3) Půjčky na sociální bydlení v pronájmu (na 90 % kupní ceny).

4) Půjčky na obecné bydlení na leasing (na 70 % a 20 % kupní ceny). […]“

Půjčky na sociální bydlení byly státní radou pro bydlení poskytovány z fondu pro bydlení pracovníků, viz článek 52 zákona. Půjčka mohla pokrýt až 90 % nákladů na výstavbu či kupní ceny, nesměla ale přesáhnout 90 % základu nákladů schváleného státní radou pro bydlení, který byl snížen o 3,5 % zvláštní příspěvek obcí na každý byt se sociální pomocí, viz čl. 42 odst. 2 zákona (11). Pokud jde o nárok na sociální pomoc, článek 64 zákona stanovil, že právo na půjčku na soukromé sociální bydlení mají pouze osoby, které splňují tyto podmínky:

„a) dosud nevlastní byt nebo srovnatelný majetek v jiné podobě;

b) jejich průměrný příjem během posledních tří let před přidělením půjčky nepřesáhl […]. Tato omezení příjmů jsou na začátku každého roku […] určena státní radou pro bydlení;

c) prokázali platební schopnost, která je posouzena obecním výborem pro bydlení […].“

V článku 65 se stanoví, že žadatelé, kteří se ucházejí o nájemní byt, musejí splňovat podmínky uvedené v písmenech a) a b).

Majitel bytu se sociální pomocí, který má v úmyslu tento byt prodat, musel o tomto záměru informovat výbor pro bydlení nebo jinou stavební společnost, viz článek 85 zákona. Podle zákona a předpisů stanovených na jeho základě měla stavební společnost byt koupit a znovu jej prodat. Při koupi bytu měl být prodejci bytu vrácen příspěvek, který poskytl při koupi bytu, a splátky, které uhradil z půjčky z fondu pro bydlení pracovníků od okamžiku, kdy uzavřel smlouvu o koupi bytu. Podle článku 86 byly za výpočet prodejní ceny sociálního bydlení odpovědné obce.

2.2.3 Zákon o bydlení č. 44/1998

2.2.3.1 Úvod – hlavní změny

Zákon o bydlení č. 44/1998 vstoupil v platnost dne 1. ledna 1999. Tímto zákonem byl zřízen fond pro financování bydlení. Zároveň byl zrušen výše uvedený zákon č. 97/1993 o státní agentuře pro bydlení. Podle článku 1 zákona o bydlení je cílem zákona podpořit bezpečnost a rovná práva Islanďanů, pokud jde o bydlení, a to poskytováním půjček a uspořádáním otázek týkajících se bydlení a umožněním poskytování finančních prostředků na konkrétní účel, tedy na to, aby lidé mohli za přijatelných podmínek snadněji získat nebo si pronajmout bydlení. Jinými slovy, účel zákona je totožný s účelem, který byl stanoven ve výše uvedeném článku 1 zrušeného zákona č. 97/1993.

V návrhu, z něhož následně vznikl zákon o bydlení, byly hlavní změny popsány takto:

„Hlavní změny v návrhu se týkají systému sociálního bydlení. Nejdůležitější navrhovanou změnou je, že bude zastavena výstavba a nákup soukromých sociálních bytů a místo toho bude zřízen nový systém sociálních půjček. Stávající ustanovení o výstavbě nájemních bytů zůstanou v platnosti, navrhuje se však, aby byly zrušeny články o koupi na leasing. Kromě výše uvedených skutečností bude vypracován samostatný návrh pro stavební a bytová družstva. V jiných ohledech lze hlavní změny návrhu zjednodušeně rozdělit do tří skupin. Za prvé se týkají sociální pomoci. Za druhé účasti obcí na takovéto pomoci, třetí skupina změn se týká organizačního uspořádání otázek bydlení.“ (12)

Když ministr sociálních věcí předložil návrh zákona parlamentu, vysvětlil hlavní legislativní změny plánované v novém návrhu takto:

„Toto jsou hlavní body: Bude zrušena státní agentura pro bydlení. Státní fond pro výstavbu a fond pro bydlení pracovníků budou spojeny do fondu pro financování bydlení a součástí fondu se rovněž stanou aktiva státní agentury pro bydlení. […] Pokud jde o transakce v souvislosti s nemovitostmi na obecném trhu, zůstane systém dluhopisů na bydlení beze změn. Fond pro financování bydlení se postupem času zcela osamostatní. V tomto ohledu je třeba podotknout, že se předpokládá, že starší půjčky fondu budou restrukturalizovány. Na základě restrukturalizace bude možné zavést podstatně výhodnější sazby, než jsou dnes fondům pro výstavbu poskytovány. Tento fond bude velice silný. Jeho kapitál dosáhne částky 26 miliard ISK a fond bude mít přístup k nejvýhodnějším sazbám půjček.“ (13)

2.2.3.2 Institucionální uspořádání

Fond pro financování bydlení je nezávislou státní institucí, která podléhá samostatné radě ředitelů spadající pod správní pravomoc ministra sociálních věcí, viz článek 4 zákona o bydlení. Fond nahrazuje předchozí státní agenturu pro bydlení. Podle článku 7 jmenuje ministr pětičlennou radu ředitelů fondu, a to na čtyřleté funkční období. Článek 8 stanoví, že rada najme výkonného ředitele, který odpovídá za každodenní fungování fondu, nábor pracovníků atd.

Jak je uvedeno výše, zákonem o bydlení byl zrušen jak státní fond pro výstavbu, tak fond pro bydlení pracovníků. Fondy měly být spojeny a zrušeny při vstupu zákona v platnost. Od téhož data převzal funkce, práva, aktiva, závazky a povinnosti obou fondů fond pro financování bydlení, viz článek 53 zákona. Práva a výsady, které jim byly zákonem uděleny, se vztahují také na fond pro financování bydlení. Obdobně převzal fond pro financování bydlení všechna práva a povinnosti v souvislosti s dluhopisy vlastněnými státním fondem pro výstavbu a fondem pro bydlení pracovníků a měl je zastupovat v případě jakéhokoli sporu, který je proti nim veden nebo je veden jejich jménem.

Úkoly zákonem svěřené fondu pro financování bydlení jsou uvedeny v článku 9 zákona o bydlení a zahrnují:

„1) půjčky a správu transakcí dluhopisů na bydlení v souladu s ustanoveními tohoto zákona;

2) půjčky obcím, společnostem a sdružením na výstavbu nebo nákup obytných domů či bytů. […]“

Stejně jako státní fond pro výstavbu a fond pro bydlení pracovníků, které byly zřízeny předchozím zákonem č. 97/1993, je i fond pro financování bydlení financován 1) z výnosů z vlastního kapitálu a 2) z vydávání či prodeje dluhopisů, viz článek 10 zákona o bydlení. Avšak na rozdíl od systému, který je stanoven zákonem č. 97/1993, nebylo v zákoně o bydlení zachováno financování z přímých příspěvků ze státního rozpočtu.

Podle článku 11 zákona o bydlení si fond pro financování bydlení ponechá finanční částky, které jsou mu svěřeny, a výnosy z nich. Na základě schválení ministra sociálních věcí se fond může rozhodnout, že bezpečnou správu svých aktiv zcela nebo zčásti svěří jinými subjektům. Bude dbáno na to, aby fond měl vždy k dispozici odpovídající likvidní finanční prostředky k plnění svých závazků.

2.2.3.3 Kategorie půjček

2.2.3.3.1 Tři typy půjček

Článek 15 zákona o bydlení stanovil tři kategorie půjček poskytovaných fondem pro financování bydlení (14). Těmito kategoriemi jsou:

— obecné půjčky podle kapitoly VI zákona na výstavbu a nákup obytného domu či bytu;

— dodatečné půjčky jednotlivcům podle kapitoly VII zákona na výstavbu a nákup obytného domu či bytu;

— půjčky na nájemní bydlení obcím, sdružením a společnostem podle kapitoly VIII zákona na výstavbu a nákup obytného domu či bytu určeného k pronájmu.

Podle čl. 16 odst. 1 může fond na základě schválení ministra sociálních věcí vytvářet nové kategorie půjček.

2.2.3.3.2 Obecné půjčky

Zákon o bydlení zachoval systém s obecnými půjčkami na bydlení, který byl zaveden v rámci systému dluhopisů na bydlení v roce 1989 a nadále fungoval na základě zákona č. 97/1993. Nový zákon v této kategorii půjček neprovedl žádné změny. Aby mohl spravovat obecné půjčky, měl fond pro financování bydlení obsahovat útvar pro dluhopisy na bydlení, který byl původně řízen státní agenturou pro bydlení a jehož finanční prostředky měly být odděleny od ostatních činností fondu, viz článek 17 zákona a bydlení (15).

Útvar pro dluhopisy na bydlení měl:

„1) vydávat jménem fondu pro financování bydlení kategorie obchodovatelných dluhopisů na bydlení, a to za podmínek stanovených v tomto zákoně nebo v nařízení;

2) vyměňovat dluhové cenné papíry zajištěné zástavním právem a dluhopisy na bydlení;

3) podporovat prodejnost dluhopisů na bydlení na trhu. […]“

Hypoteční zástavní list měl být vázán na index a kromě stejného úrokového rozpětí se na jeho půjčky měly vztahovat stejné podmínky jako na dluhopis na bydlení směněný za hypoteční zástavní list, viz článek 19 zákona. Toto úrokové rozpětí mohlo být stanoveno tak, aby pokrylo provozní výdaje a odhadované ztráty útvaru pro dluhopisy na bydlení z nesplacených půjček, viz článek 28 zákona. Úroveň úrokového rozpětí měl určit ministr sociálních věci na základě návrhu rady fondu pro financování bydlení.

Hypoteční nástroje a dluhopisy na bydlení mohly být vyměněny za částku, která nepřesahovala 70 % odhadnuté hodnoty nemovitosti, pokud majitel stavěl nebo kupoval svůj první obytný dům či byt, ale 65 % hodnoty nemovitosti ve všech ostatních případech, viz článek 19 zákona; jinými slovy, snížení stropu ve výši 75 % odhadnuté ceny, která byla stanovena ve výše uvedeném článku 27 předchozího zákona č. 97/1993. Ministr sociálních věcí mohl prostřednictvím nařízení určit maximální počet hypotečních nástrojů, které v případě jednotlivých nemovitostí útvar pro dluhopisy na bydlení koupí. Podle článku 21 zákona mělo období půjčky u hypotečních nástrojů koupených útvarem pro dluhopisy na bydlení trvat nejdéle 40 let. Další pravidla týkající se dluhopisů na bydlení byla stanovena v nařízení č. 7/1999 o útvaru pro dluhopisy na bydlení a transakcích dluhopisů na bydlení (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti).

Pokud jde o půjčky dodavatelům stavebních prací, odrážela pravidla v uvedeném nařízení pravidla stanovená v předchozím nařízení 467/1991 se stejným názvem, které bylo platné na základě zrušeného zákona (16).

Z výše uvedených skutečností je zřejmé, že systém výměny dluhopisů na bydlení zůstal po vstupu zákona o bydlení v platnost beze změn. Útvar pro dluhopisy na bydlení fondu pro financování bydlení byl pověřen stejnými funkcemi, jaké tento útvar prováděl v rámci státní agentury pro bydlení, viz článek 19 zákona č. 97/1993 a článek 17 zákona o bydlení, oba jsou uvedeny výše. To se odráží také v připomínkách ke kapitole VI návrhu zákona, z nějž vznikl zákon o bydlení, podle nichž obsahuje daná kapitola v podstatě stejná ustanovení jako kapitola IV zákona č. 97/1993 (17).

2.2.3.3.3 Dodatečné půjčky

Na základě zákona o bydlení byl systém bydlení rozšířen o novou kategorii půjček pro osoby s nižšími příjmy, tzv. dodatečných půjček. Tyto půjčky bylo možné poskytnout navíc k obecným půjčkám a nahrazovaly různé sociální půjčky, které byly poskytovány podle zákona č. 97/1993, následně však byly zrušeny (18). Podle článku 30 mohl fond pro financování bydlení na žádost obecního výboru pro bydlení poskytnout jednotlivcům, kteří měli nárok na obecnou půjčku na nákup bytu, dodatečné půjčky, které pokryly 25 % odhadované hodnoty bytu. Stejně jako u sociálních půjček poskytovaných v rámci předchozího systému podle zákona č. 97/1993 před zřízením fondu pro financování bydlení nesměla celková půjčka z fondu pro financování bydlení (obecná a dodatečná půjčka) nikdy přesáhnout 90 % odhadované hodnoty bytu.

Ministr sociálních věcí měl stanovit předpis, který by podrobněji vymezil požadavky na poskytování dodatečných půjček. Při poskytování těchto půjček měla být zvážena tato kritéria: velikost rodiny, majetek, příjmy, velikost bytu a typ bydlení. Ministr sociálních věcí vydal nařízení č. 783/1998 o dodatečných půjčkách, v němž byly podrobněji stanoveny podmínky, které museli žadatelé splnit, aby byli způsobilí pro dodatečné půjčky. Články 5 a 6 předpisu stanovily, že žadatel nesměl nikdy překročit určité prahové hodnoty příjmů a majetku, aby měl nárok na dodatečnou půjčku (19). Podle článku 8 musela být uspokojivě vyhodnocena platební schopnost žadatele. V článku 4 bylo stanoveno, že obce mohou vytvářet další obecné zásady, které mají výbory pro bydlení zohlednit. Tyto otázky mohly zahrnovat současnou situaci bydlení, stav a typ současného bydlení a velikost rodin a zdravotní stav (20). Z toho důvodu byly hlavními kritérii pro určení, zda má daná osoba nárok na „sociální“ půjčku, nadále nedostatek majetku a nízký příjem, stejně jako tomu bylo na základě pravidel, která byla platná před schválením zákona o bydlení.

Na rozdíl od předchozích pravidel podle zákona č. 97/1993 neobsahoval zákon o bydlení žádná ustanovení týkající se půjček na takzvanou koupi sociálního bydlení na leasing. Kromě toho zákon o bydlení neobsahoval žádná ustanovení týkající se prodeje sociálních bytů, neboť tyto byty bylo možné prodávat na obecném trhu za podmínek stanovených v článku 32 zákona o bydlení.

2.2.3.3.4 Nájemní byty

Třetí kategorie půjček, tedy půjčky na nájemní byty, je upravena kapitolou VIII zákona o bydlení. Podle článku 33 může fond pro financování bydlení poskytovat půjčky na výstavbu nebo nákup bydlení, které má být pronajato, obcím, sdružením nebo společnostem, které mají v úmyslu takové bydlení vystavět, vlastnit a spravovat. Půjčky lze udělovat až do výše 90 % nákladů na výstavbu či kupní ceny, nesmějí však přesáhnout 90 % základu nákladů schváleného radou fondu, viz článek 36 zákona. Podle článku 37 zákona bude nárok na nájemní bydlení záviset na sociálních okolnostech žadatele a na tom, zda příjmy a majetek žadatele nepřesahují meze, které jsou podrobně stanoveny v nařízení vydaném ministrem sociálních věcí.

V obecných připomínkách připojených ke kapitole VIII návrhu zákona o bydlení bylo uvedeno, že pokud jde o tento typ půjček, budou převážně nadále platit stejná pravidla jako podle zrušeného zákona č. 97/1993 (21). V důsledku toho je tato kategorie půjček v podstatě stejná jako kategorie, která byla dříve stanovena v pravidlech týkajících se fondu pro bydlení pracovníků. Maximální půjčka v této kategorii dosahovala 90 % nákladů na výstavbu nebo kupní ceny, v obou případech za podmínek stanovených v zákoně o bydlení a zákoně č. 97/1993. Obdobně i nárok na tyto nájemní byty vycházel z kritérií sociálních potřeb, např. z nedostatku majetku či nízkého příjmu.

2.2.3.4 Změny provedené v roce 2004

2.2.3.4.1 Zákon č. 57/2004

V roce 2004 byly schváleny dva zákony, kterými se změnil zákon o bydlení, konkrétně zákony č. 57/2004 a č. 120/2004. Zákon č. 57/2004 vstoupil v platnost dnem 1. července 2004 a zrušil systém výměny dluhopisů na bydlení. Místo toho byly obecné půjčky poskytované fondem pro financování bydlení vypláceny v hotovosti. Hlavní cíl změn popisoval návrh takto:

„Návrh, který je předkládán, má Islanďanům zaručit příznivější půjčky na bydlení z fondu pro financování bydlení, a to levnějším financováním na trhu s obecnými půjčkami. Tohoto cíle bude dosaženo změnou organizace vydávání dluhopisů fondem pro financování bydlení, což zvýší účinnost financování a odstraní hlavní nedostatky současného způsobu vydávání dluhopisů […].“ (22)

Po provedených změnách článek 19 zákona o bydlení stanovil:

„Půjčky poskytované fondem pro financování bydlení jsou vypláceny v hotovosti. Než je půjčka vyplacena, půjčující vydá hypoteční nástroj a nechá jej úředně zaznamenat. Každý hypoteční nástroj půjčujícího bude cenově vázán na index spotřebitelských cen, viz zákon o indexu spotřebitelských cen, a zahrnuje úroky, jak stanoví článek 21.“

Body 2 a 3 článku 10 zákona, které se týkají financování fondu, byly změněny, aby odrážely zrušení systému dluhopisů na bydlení:

„Fond pro financování bydlení bude financovat úkoly, které jsou mu tímto zákonem svěřeny, a to následujícím způsobem:

1) z výnosů z vlastního kapitálu fondu, tj. ze splátek, úroků a plateb při indexaci cen z poskytnutých půjček;

2) vydáváním a prodejem dluhopisů fondu pro financování bydlení a půjčkami, jak může kdykoli stanovit zákon o rozpočtu;

3) z poplatků za služby, jak stanoví článek 49.“

Ačkoli poplatky za služby nebyly původně v článku 10 jako prostředek financování uvedeny, zmíněný článek 49 byl součástí zákona od jeho vstupu v platnost a nebyl nijak změněn. Článkem 5 zákona č. 57/2004 byly do článku 11 zákona o bydlení doplněny dva nové odstavce o správě aktiv a pasiv:

„Fond pro financování bydlení udržuje své příjmy a výdaje v rovnováze a plánuje je. Fond za tímto účelem zřídí systém řízení rizik. Fond pro financování bydlení může s vlastními dluhopisy a jinými cennými papíry obchodovat. Na základě stanoviska rady fondu a orgánů finančního dozoru ministr prostřednictvím nařízení vydá ustanovení o rizikových kritériích fondu, řízení rizik, vnitřní kontrole a obchodování s cennými papíry.“

Zákonem č. 57/2004 bylo provedeno několik dalších změn. Převážně se týkaly otázek, které lze označit za technické změny spojené se zrušením systému výměny dluhopisů, viz články 9 až 20 pozměňovacího zákona. Tento zákon nijak nezměnil podstatu obecných půjček ani kritéria způsobilosti pro tyto půjčky.

2.2.3.4.2 Zákon č. 120/2004

Zákon č. 120/2004 vstoupil v platnost dne 3. prosince 2004 a zvýšil limit obecných půjček z fondu pro financování bydlení na 90 % odhadované hodnoty nemovitosti z původní úrovně 70 % a ministrovi sociálních věcí udělil pravomoc, aby tuto částku správním nařízením změnil, viz článek 19 zákona a bydlení. Kromě toho byla v důsledku zvýšení limitu pro obecné půjčky zrušena kapitola VII zákona, která se týkala dodatečných půjček. V připomínkách k článku 4 návrhu, jenž zrušil kapitolu VII zákona o bydlení, která se týkala dodatečných půjček, bylo mimo jiné poskytnuto toto vysvětlení:

„Pokud by byl návrh schválen, všichni kupci nemovitostí budou mít možnost získat půjčky až do hodnoty 90 % nemovitosti, a proto by již nebylo nutné poskytovat dodatečné půjčky. Úroková sazba u dodatečných půjček v první části roku 2004 činila 5,3 % nebo byla značně vyšší než sazba u obecných půjček po změnách v systému vydávání dluhopisů fondu pro financování bydlení, které vstoupily v platnost dne 1. července 2004. Od září se na dodatečné půjčky vztahovala stejná úroková sazba jako na půjčky obecné. Tato změna výrazně zlepšila podmínky pro kupující s malým majetkem a nízkými příjmy. Proto není za současných okolností žádný důvod k tomu, aby byla pro tuto skupinu stanovena samostatná kategorie půjček.“ (23)

Ministr sociálních věcí pravomoc, která mu byla výše uvedených zákonem svěřena, využil. Maximální limit byl snížen na 80 % a poté znovu zvýšen na 90 %, následně byl ale znovu snížen na 80 % a tato hodnota platí i v současnosti (24).

3. PRÁVNÍ ZÁKLAD MOŽNÝCH SLOŽEK STÁTNÍ PODPORY PODLE ISLANDSKÉHO PRÁVA

V rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení Úřad určil následujících pět možných opatření státní podpory:

— státní záruka,

— osvobození od daně z příjmu a daně z nemovitosti,

— úrokové dotace,

— nevyplácení dividend,

— na fond pro financování bydlení se nevztahují požadavky kapitálové přiměřenosti ani pravidla týkající se ukazatele minimální kapitálové přiměřenosti.

3.1 STÁTNÍ ZÁRUKA

Fond pro financování bydlení je veřejnoprávní institucí, viz článek 4 zákona o bydlení č. 44/1998 a srov. článek 2 předchozího zákona č. 97/1993. Jako takový má podle obecných nepsaných pravidel islandského veřejného práva, které platí pro všechny státní instituce, nárok na státní záruky na všechny své závazky.

Zmíněná nepsaná zásada islandského práva byla stanovena dříve, než vstoupila v platnost Dohoda o EHP. V obecných připomínkách k návrhu, který by základem zákona č. 121/1997 o státních zárukách (lög um ríkisábyrgðir) se uvádí: „Tato zásada vychází z jednoznačného pravidla islandského práva, že stát ručí za závazky svých institucí a podniků, pokud není záruka výslovně omezena právním ustanovením […] nebo není ručení státu ve společnosti s ručením omezeným omezeno na příspěvek na základní kapitál.“ (25) Záruka se vztahuje na všechny státní instituce bez ohledu na to, kdy byly zřízeny, na jejich činnosti či změny těchto činností. Proto se také vztahovala na bývalou státní agenturu pro bydlení a na tři další subjekty, které před vstupem zákona o bydlení v platnost působily v oblasti financování bydlení.

3.2 OSVOBOZENÍ OD DANĚ Z PŘÍJMU A DANĚ Z NEMOVITOSTI

V úvodním rozhodnutí Úřad za druhé možné opatření státní podpory označil osvobození fondu pro financování bydlení od daně z příjmu a daně z nemovitosti.

Ministerstvo financí, všechny státní instituce a podniky, za něž stát plně ručí, byly dlouho předtím, než vstoupila v platnost Dohoda o EHP, osvobozeny od daně z příjmu a daně z nemovitosti, viz současný čl. 4 odst. 1 zákona č. 90/2003 o dani z příjmu. Toto obecné osvobození od daně se vztahuje také na fond pro financování bydlení, jelikož je tento fond státní institucí.

Právní základ pro osvobození od daně byl v době, kdy vstoupila v platnost Dohoda o EHP, stanoven v čl. 4 odst. 1 zákona č. 75/1981 o dani z příjmu a dani z nemovitosti. Platný zákon o dani z příjmu je konsolidovaným zněním zákona č. 75/1981 o dani z příjmu a dani z nemovitosti. Proto se toto osvobození od daně vztahovalo i na předchůdce fondu pro financování bydlení.

Pokud jde o daň z nemovitosti, byla zrušena erga omnes zákonem č. 129/2004 a naposledy byla vybrána z majetku na konci roku 2005. Do přijetí zákona č. 129/2004 byly výše uvedené instituce na základě čl. 4 odst. 1 zákona č. 90/2003 také osvobozeny od placení daně z nemovitosti. Proto se toto osvobození od daně vztahovalo i na předchůdce fondu pro financování bydlení.

3.3 ÚROKOVÉ DOTACE

V úvodním rozhodnutí Úřad za třetí možné opatření státní podpory označil úrokové dotace, které v podstatě představují přímé rozpočtové příspěvky pro fond pro financování bydlení, z nichž mají být kryty závazky vyplývající z půjček pod tržními sazbami, které jsou použity k výstavbě sociálního nájemního bydlení.

Jednou z kategorií půjček z fondu pro bydlení pracovníků byly půjčky na nájemní sociální bydlení, viz článek 50 výše uvedeného zákona č. 97/1993. Kapitola VIII zákona o bydlení stanoví současná pravidla týkající se půjček na sociální nájemní byty a jak je uvedeno výše, jsou tato pravidla převážně totožná s pravidly, která byla platná dříve. Proto byla jak státní agentura pro bydlení, tak fond pro financování bydlení pověřeny, aby poskytovaly tuto kategorii půjček, přičemž agentura ji měla poskytovat prostřednictvím fondu pro bydlení pracovníků.

Jak je uvedeno výše, jedním z prostředků financování fondu pro bydlení pracovníků byly přímé příspěvky z rozpočtu, viz článek 48 zákona č. 97/1993. Tyto příspěvky měly zčásti pokrýt provozní náklady fondu včetně nákladů, které se týkaly sociálních nájemních bytů. Úroková sazba u této kategorie půjček byla ročně stanovena vládou, viz článek 52 zákona.

Pokud jde o situaci po vstupu zákona o bydlení v platnost, prozatímní článek IX zákona o bydlení ve znění z roku 1998 stanovil, že do konce roku 2000 budou nadále udělovány půjčky na sociální nájemní byty podle stejných sazeb, jaké byly v té době platné.

Dne 21. srpna 2001 uzavřeli ministr sociálních věcí a ministr financí zvláštní dohodu, která pro tuto kategorii půjček stanoví dotovanou úrokovou sazbu pro 400 nájemních bytů ročně (26). Dne 26. září 2005 uzavřeli ministři novou dohodu, která upravuje příspěvek fondu pro financování bydlení podle snížení úrokových sazeb a zvýšení maximální výše příspěvku na jeden byt. Podle těchto dohod obdrží fond pro financování bydlení příspěvek z rozpočtu na ztráty, které mu vzniknou v souvislosti s touto kategorií půjček, a to v rozsahu stanoveném v dohodách.

3.4 NEVYPLÁCENÍ DIVIDEND

V úvodním rozhodnutí Úřad za čtvrté možné opatření státní podpory označil skutečnost, že fond pro financování bydlení nemusí státu vyplácet žádné dividendy. To vyplývá z obecných zásad islandského veřejného práva, které od státních institucí, které jsou organizovány způsobem jako fond pro financování bydlení, nepožaduje, aby platily dividendy (27). Tato zásada se uplatňovala již před vstupem Dohody o EHP v platnost a právní situace pro předchůdce fondu pro financování bydlení byla tudíž stejná.

Tato obecná zásada mimo jiné odráží skutečnost, že cílem těchto institucí není vytvářet zisk, ale poskytovat služby, o nichž parlament rozhodl, že budou zajišťovány státem. Podle islandského veřejného práva musí mít státní instituce k tomu, aby mohla vybírat poplatky za služby, právní základ, a tyto poplatky nesmějí přesahovat náklady na poskytování těchto služeb (28). Povoluje-li zákon, aby státní instituce vybrala částku přesahující náklady, např. v případě fondu pro financování bydlení, nebo vytvářela zisky z prostředků, které má v držení, viz článek 11 zákona o bydlení, je pro instituci požadován samostatný právní základ, podle nějž by platila islandskému státu dividendy.

Tento výklad islandského zákona je potvrzen dopisem islandské vlády ze dne 15. dubna 2008, v němž se uvádí: „V souladu s vládním zákonem č. 88/1997 o finančním výkaznictví je běžnou praxí, že veřejné subjekty musejí vytvářet zisk pouze tehdy, jsou-li povinné tak činit podle zákona. Je-li veřejný subjekt povinen platit dividendy, je navíc nutný právní základ. Vytváří-li veřejný subjekt zisky, vrátí běžný podíl ze zisků jako dividendy ministerstvu financí, jak stanoví článek 42 zákona č. 88/1997. Veřejné subjekty, které platí dividendy, např. Landsvirkjun, jsou k placení dividend vázány zvláštním právním závazkem. Lze učinit odkaz na článek 4 zákona č. 42/1983, který se týká Landsvirkjun. Proto neexistuje žádné obecné právní ustanovení, které požaduje, aby veřejné subjekty platily dividendy“.

Ani zákon o bydlení, ani zákon č. 97/1993 neobsahovaly žádné právní ustanovení, které by od fondu pro financování bydlení či jeho předchůdců požadovalo, aby platily dividendy. Proto byl fond pro financování bydlení vždy upraven zmíněnou obecnou zásadou islandského veřejného práva.

3.5 NA FOND PRO FINANCOVÁNÍ BYDLENÍ SE NEVZTAHUJÍ POŽADAVKY KAPITÁLOVÉ PŘIMĚŘENOSTI ANI PRAVIDLA TÝKAJÍCÍ SE UKAZATELE MINIMÁLNÍ KAPITÁLOVÉ PŘIMĚŘENOSTI

Zákon uvedený v bodě 14 kapitoly II přílohy IX k Dohodě o EHP (směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/12/ES ze dne 20. března 2000 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o jejím výkonu, ve znění posledních změn, dále jen „bankovní směrnice“) (29) stanoví požadavky kapitálové přiměřenosti a pravidla týkající se ukazatele minimální kapitálové přiměřenosti, které jsou platné pro úvěrové instituce v celé EU a v členských státech ESVO. Ustanovení čl. 2 odst. 3 směrnice obsahuje soupis institucí, na které se ustanovení bankovní směrnice nevztahují. Rozhodnutím Smíšeného výboru EHP byl seznam rozšířen a byly do něj mimo jiné doplněny islandské „Byggingarsjóðir ríkisins“ (doslova přeloženo jako „státní fondy pro výstavbu“) (30). Tento termín se vztahoval na státní fond pro výstavbu a fond pro bydlení pracovníků, které byly, jak je popsáno výše, spojeny a převzaty fondem pro financování bydlení, viz článek 53 zákona o bydlení. Z toho důvodu osvobozuje článek 116 zákona č. 161/2002 o finančních institucích (lög um fjármálafyrirtæki) fond pro financování bydlení od uplatňování zákona, který patří mezi opatření, jimiž je směrnice provedena do islandského práva.

4. PŘIPOMÍNKY ISLANDSKÝCH ORGÁNŮ

V dopisech ze dne 20. listopadu 2006 a 15. dubna 2008 zastávala islandská vláda názor, že systém fondu pro financování bydlení má být považován za stávající podporu. Za prvé, základní znaky systému byly vytvořeny předtím, než vstoupila v platnost Dohoda o EHP, a přijetím zákona o bydlení se nijak nezměnily. Změny, které byly v té době provedeny v systému bydlení, byly zaměřeny výlučně na systém sociálního bydlení a nebyly podstatné. Za druhé, složky státní podpory určené v úvodním rozhodnutí Úřadu byly obecnými opatřeními, která nebyla schválením zákona o bydlení nijak změněna. Proto byla například implicitní státní záruka stejná před vstupem Dohody o EHP v platnost i po něm. V tomto ohledu islandská vláda tvrdila, že se drží rozsudku Evropského soudního dvora ve věci Namur-Les Assurances du Crédit SA, podle nějž mohou klasifikaci podpory změnit pouze podstatné legislativní změny (31). Za třetí, zavedením zákona o bydlení v roce 1999 nebyly provedeny žádné změny, které by mohly změnit posouzení slučitelnosti systému s pravidly pro státní podporu. Za čtvrté, změny provedené v systému sociálního bydlení, které se týkají například tzv. dodatečných půjček, lze alternativně oddělit od obecného systému půjček.

5. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH STRAN

Islandské sdružení finančních služeb (SFS) tvrdí, že změny provedené zákonem o bydlení způsobují, že by systém měl být klasifikován jako nová podpora, jelikož se tyto změny do dnešního dne více či méně projevily ve změně systému bydlení. V dopise ze dne 31. ledna 2007 SFS odkazuje mimo jiné na:

— existenci nového zákona, tedy na fakt, že byl zákon o státní agentuře pro bydlení nahrazen zákonem o bydlení,

— vytvoření nového právního subjektu, tzn. fondu pro financování bydlení, který nahradil státní radu pro bydlení/státní agenturu pro bydlení a převzal aktiva a pasiva státního fondu pro výstavbu a fondu pro bydlení pracovníků,

— zavedení nových úvěrových nástrojů, které zahrnují půjčky v hotovosti místo dluhopisů na bydlení a omezování sociální pomoci v otázkách bydlení, změnu maximální úrovně financování nákupu, zrušení omezení prodeje sociálních bytů obývaných vlastníkem, zrušení přednostního práva a změny týkající se povahy subjektů, které jsou způsobilé pro půjčky,

— změnu zdrojů financování: podle zákona o bydlení nedostává fond pro financování bydlení na rozdíl od svých předchůdců žádné přímé státní příspěvky.

V dopise ze dne 28. března 2008 sdružení SFS tvrdilo, že příslušná právní zkouška by měla být tvořena uceleným posouzením systém fondu pro financování bydlení, spíše než posuzováním jednotlivých opatření jako možných opatření podpory. Podle stanoviska sdružení SFS jsou jednotlivé složky systému tak úzce provázány, že pokud by měly být při posouzení toho, zda mají opatření charakter nové či stávající podpory, rozděleny, bylo by toto rozdělení bezdůvodně umělé. Takový přístup by podle stanoviska SFS nebyl v souladu s praxí, jakou Evropská komise uplatňuje v obdobných případech. Na závěr SFS vyzývá Úřad, aby zohlednil skutečný vývoj týkající se objemu půjček, které fond pro financování bydlení poskytl, a jeho tržního podílu ve srovnání s podílem soukromých bank.

II. HODNOCENÍ

1. NA FOND PRO FINANCOVÁNÍ BYDLENÍ SE NEVZTAHUJÍ POŽADAVKY KAPITÁLOVÉ PŘIMĚŘENOSTI ANI PRAVIDLA TÝKAJÍCÍ SE UKAZATELE MINIMÁLNÍ KAPITÁLOVÉ PŘIMĚŘENOSTI, A PROTO NEPŘEDSTAVUJE STÁTNÍ PODPORU

Úřad považuje za užitečné začít posouzení otázkou, zda skutečnost, že se na fond pro financování bydlení nevztahují požadavky kapitálové přiměřenosti ani pravidla týkající se ukazatele minimální kapitálové přiměřenosti, představuje státní podporu.

Jak již bylo zmíněno, bankovní směrnice stanoví požadavky kapitálové přiměřenosti a pravidla týkající se ukazatele minimální kapitálové přiměřenosti, které jsou platné pro úvěrové instituce v celém EHP. Ve svém rozhodnutí o zahájení řízení Úřad zaujal předběžné stanovisko, že pokud se na fond pro financování bydlení bankovní směrnice nevztahuje, nepředstavuje to státní podporu. Úřad však byl přesvědčen, že tato otázka je zdrojem tak silných pochybností, že by bylo vhodné posoudit celou problematiku v rámci formálního vyšetřovacího řízení. Toto posouzení přimělo Úřad k tomu, aby své předběžné stanovisko potvrdil z těchto důvodů:

Za prvé, jak je rovněž uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení, není fond pro financování bydlení úvěrovou institucí, na kterou se vztahuje bankovní směrnice, jelikož nesmí od veřejnosti přijímat žádné vklady ani jiné splatné prostředky.

Za druhé, ustanovení čl. 2 odst. 3 bankovní směrnice obsahuje soupis institucí, na které se ustanovení uvedené směrnice nevztahují. Rozhodnutím Smíšeného výboru EHP byly do tohoto seznamu doplněny islandské „Byggingarsjóđir ríkisins“. Tento pojem tradičně označoval fondy, které nyní převzal fond pro financování bydlení. Bez ohledu na to, zda je uvedené ustanovení konstitutivní, nebo pouze znovu stanoví, co již vyplývá z běžných pravidel směrnice, vylučuje sama bankovní směrnice, přizpůsobená EHP, fond pro financování bydlení z oblasti své působnosti a osvobozuje jej od požadavků kapitálové přiměřenosti a pravidel týkajících se ukazatele minimální kapitálové přiměřenosti. I za předpokladu, že by osvobození od směrnice znamenalo, že je fond pro financování bydlení zvýhodněn, opatření by nebylo možné přičítat islandskému státu, ale Smíšenému výboru EHP, a tudíž by nepřestavovalo státní podporu (32).

Za třetí, i kdyby se bankovní směrnice na fond pro financování bydlení byla vztahovala, s žádným osvobozením by nebyl spojen převod státních zdrojů, neboť stát by se za takovéto situace nezřekl žádných výnosů.

2. SPOLEČNÉ ÚVAHY TÝKAJÍCÍ SE STÁTNÍ ZÁRUKY, ÚROKOVÝCH DOTACÍ, OSVOBOZENÍ OD DANĚ Z PŘÍJMU A DANĚ Z NEMOVITOSTI A NEVYPLÁCENÍ DIVIDEND.

2.1 RŮZNÁ ŘÍZENÍ V PŘÍPADĚ NOVÉ A STÁVAJÍCÍ PODPORY

Řízení v případě nové podpory je stanoveno v čl. 1 odst. 3 části I protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru (který odpovídá čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES). Pokud Úřad pochybuje o slučitelnosti takového opatření podpory, zahájí formální vyšetřovací řízení stanovené v čl. 1 odst. 2 části 1 protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru (který odpovídá čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES) a čl. 4 odst. 4 oddílu II části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru.

Řízení v případě stávající podpory se liší od řízení u nové podpory a je stanoveno v čl. 1 odst. 1 části I protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru. Podle uvedeného ustanovení Úřad ve spolupráci se státy ESVO průběžně zkoumá všechny režimy podpor, které v těchto státech existují. Navrhuje jim vhodná opatření, která vyžaduje postupný rozvoj nebo fungování Dohody o EHP.

V rozsudku Evropského soudního dvora stojí:

„[…]Pokud Komise zkoumá podpůrná opatření s ohledem na článek 87 ES pro určení, zda jsou slučitelná se společným trhem, je povinna zahájit řízení stanovené v čl. 88 odst. 2 ES, jestliže po fázi předběžného přezkoumání nemůže vyloučit všechny pochybnosti o slučitelnosti těchto opatření se společným trhem […] Stejné zásady se musí přirozeně uplatnit, jestliže má Komise nadále pochybnosti o samotné kvalifikaci zkoumaného opatření jakožto podpory ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. Nelze tedy vytýkat Komisi zahájení uvedeného řízení i tehdy, pokud vyjádřila v rozhodnutí přijatém za tímto účelem pochybnosti o tom, zda opatření, která jsou jeho předmětem, mají charakter podpor ve smyslu čl. 87 odst. 1 ES. […] Komise provést dostatečné zkoumání … na základě informací, které jí byly v tomto stadiu sděleny členským státem, a to i když toto zkoumání nevyústí v konečné posouzení zkoumaných opatření. […] Pokud tyto podklady umožňují v rámci předběžného hodnocení usoudit, že je pravděpodobné, že dotčená opatření představují skutečně existující podpory, Komise se jimi musí zabývat v procesním rámci odstavců 1 a 2 článku 88 ES. Naproti tomu pokud prvky dodané členským státem neumožňují dospět k tomuto předběžnému závěru nebo pokud členský stát nedodá v tomto směru žádné podklady, musí se Komise zabývat těmito opatřeními v procesním rámci odstavců 3 a 2 téhož článku.“ (33)

Jinými slovy, jakékoli posouzení provedené v rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení v souvislosti s otázkou, zda možné opatření podpory představuje novou, či stávající podporu, má nevyhnutelně pouze předběžnou povahu. Z judikatury tudíž vyplývá, že i když Úřad v rozhodnutí o zahájení řízení zastával názor, že dotčené opatření představuje novou podporu, může přesto v rozhodnutí o ukončení řízení dospět k závěru, že opatření ve skutečnosti představuje podporu stávající nebo podporu nepředstavuje vůbec. Jde-li o stávající podporu, musí Úřad uplatnit řízení pro stávající podporu (34). Z toho důvodu by Úřad v takovém případě musel formální vyšetřovací řízení ukončit a zahájit jiné řízení pro stávající podporu, které je stanoveno v článcích 17 až 19 části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru (35). Pouze v rámci tohoto druhého postupu by Úřad posoudil, zda je stávající opatření podpory slučitelné s fungování Dohody o EHP.

Informace, které měl Úřad k dispozici v době, kdy se rozhodl zahájit formální vyšetřovací řízení, nebyly „takové, aby opravňovaly“ předběžný závěr považovat podporu za stávající, a Úřad se tudíž těmito opatřeními zabýval v rámci pravidel pro nové podpory. Jelikož byl však tento původní názor islandskou vládou napaden, Úřad v následující části problematiku znovu posoudí s ohledem na podklady, které mu předložila vláda a sdružení SFS.

Jak již bylo uvedeno, Úřad rozhodne o existenci a slučitelnosti nových opatření podpory v rámci formálního vyšetřovacího řízení. Pokud naopak dotčené nástroje novou podporu nepředstavují, nemůže Úřad v rámci současného řízení závazně posoudit, zda opatření místo toho představují stávající podporu ve smyslu čl. 61 odst. 1 Dohody o EHP. Úřad nemůže ani závazně posoudit, zda by takováto stávající opatření podpory byla s Dohodou o EHP slučitelná. Z toho důvodu bude při rozhodování o tom, zda opatření představuje novou, či stávající podporu, Úřad vycházet z předpokladu, že následující opatření představují státní podporu: státní záruka, osvobození od daně, úrokové dotace a osvobození od povinnosti vyplácet dividendy.

2.2 PRÁVNÍ ZKOUŠKA

Článek 4 rozhodnutí Kontrolního úřadu 195/04/KOL stanoví, že se změnou stávající podpory rozumí jakákoli změna, s výjimkou modifikací čistě formálního nebo administrativního charakteru, která nemůže ovlivnit hodnocení slučitelnosti podpory se společným trhem. Navíc, pokud jde o právní posouzení, zda je podpora nová či stávající, Soudní dvůr ve věci Namur-Les Assurances uvedl:

„[…] vznik nové podpory nebo změnu podpory stávající nelze nikdy během období fungování podniku posuzovat podle rozsahu podpory nebo dokonce podle jejího finančního objemu, pokud je podpora stanovena na základě ranějších zákonných ustanovení, která zůstávají beze změn. Zda lze podporu klasifikovat jako novou podporu nebo jako změnu stávající podpory, musí být určeno odkazem na ustanovení, jimiž byla podpora stanovena. Rozhodnutí, které vstoupilo v platnost dne 1. února 1989, nezměnilo právní předpis, který úřadu OND udělil výhody, jež tento úřad využíval, a to ani z hlediska povahy takovýchto výhod, ani z hlediska činností veřejného subjektu, na nějž se vztahují, jelikož zákon ze dne 31. srpna 1939 stanovil takovémuto subjektu velmi obecný cíl, jímž je snižování rizik spojených s poskytováním úvěru na vývoz. Z toho důvodu nemá vliv na režimy podpory, které byly uvedeným předpisem zavedeny.“ (36)

Soudní dvůr dále dospěl k závěru, že skutečné rozšíření činností podniku by nestačilo k tomu, aby byla změněna klasifikace opatření podpory:

„Opačný přístup by pak v podstatě znamenal totéž co požadavek, aby příslušný členský stát Komisi oznámil a předložil jí k předběžnému přezkumu nejen nová opatření podpory či změny opatření podpory, která je takzvaně poskytnuta podniku, který je příjemcem stávající podpory, ale také všechna opatření, jimiž je ovlivněna činnost podniku a která mohou mít po určitou dobu dopad na fungování společného trhu, na hospodářskou soutěž nebo jednoduše na skutečnou částku podpory, která je v zásadě k dispozici, ale jejíž částka se nevyhnutelně liší v závislosti na obratu podniku. V případě veřejného podniku, jako je např. úřad OND, by pak nakonec každý nový pojišťovatelský úkon, který musí být v souladu s informacemi poskytnutými při slyšení u belgické vlády předložen orgánům dozoru, mohl být považován za opatření, na které se vztahuje řízení stanovené v čl. 93 odst. 3 Smlouvy. Takový výklad neodpovídá ani znění, ani účelu článku 93 odst. 3, ani rozdělení odpovědnosti mezi Komisi a členské státy, pro které je stanoven, a byl by zdrojem právní nejistoty podniků a členských států, které by pak byly povinny předem oznámit značně různorodá opatření, která by nemohla nabýt účinku navzdory pochybnostem o tom, zda by mohla být klasifikována jako nová podpora. […]“ (37)

Ve věci Gibraltar Soudní dvůr prvního stupně rozhodl, že

„pouze pokud změna [ve vnitrostátních právních předpisech] ovlivní skutečnou podstatu původního režimu, změní se tento režim na nový režim podpory. Pokud lze nový prvek jednoznačně oddělit od původního režimu, nejedná se o podstatnou změnu existujícího režimu“. (38)

V rámci posouzení, zda změna opatření podpory přemění dosavadní stávající podporu na podporu novou, Komise zkoumala, zda je změna svojí povahou podstatná (39). Přitom Komise zohlednila povahu výhody, cíl výhody, základ, na němž je výhoda udělena, osoby a subjekty, jichž se výhoda dotýká, a příslušné zdroje finančních prostředků. Komise naopak nezkoumala právní změny, které nejsou součástí daného opatření podpory.

Pokud jde o jednotlivá opatření podpory, např. licenční poplatky provozovatelů veřejnoprávního vysílání, přiměl tento přístup Komisi k tomu, aby přezkoumala podmínky, za nichž je příslušný poplatek uplatňován, jelikož tyto podmínky tvoří nedílnou součást příslušného opatření podpory (40).

V případech, kdy příslušné opatření podpory sestávalo z režimu podpory, která není poskytována na žádnou konkrétní činnost, například u veřejných podniků, jimž je státní záruka poskytována pouze proto, že jsou takové podniky organizovány jako součást státu, se Komise soustředila na to, zda bylo vlastní opatření podpory (režim sestávající ze státní záruky pro všechny takovéto podniky) podstatně změněno. Jelikož v tomto druhém případě netvoří pravidla týkající se jednotlivých příjemců podpory součást opatření podpory, Komise nezkoumala zvláštní pravidla, která upravují činnosti jednotlivých příjemců podpory. Jinými slovy, Komise nedospěla k závěru, že by změny pravidel, která se týkají jednotlivých příjemců podpory, mohly režim podpory změnit na novou podporu a ovlivnit vlastní režim nebo pouze konkrétní podnik, který je předmětem legislativních změn (41). Samozřejmě že pokud by tomu tak bylo, znamenalo by to, že by se opatření, které má povahu podpory, změnilo u některých příjemců, nikoli však u všech, ze stávající podpory na podporu novou, a to výlučně z toho důvodu, že se změnila pravidla týkající se jedněch příjemců, nikoli příjemců ostatních. Takový výsledek by byl neslučitelný se skutečností, že uvedené opatření sestávalo z jediného opatření.

Před rozhodnutím o tom, které legislativní změny mají význam pro posouzení, zda je opatření podpory nové či stávající, je třeba nejprve určit, zda jsou pravidla týkající se jednoho či více příjemců podpory součástí opatření podpory, či nikoli. Pokud navíc příslušný podnik obdrží podporu v rámci několika opatření, která mají různé cíle a právní základ, byla přijata v jinou dobu a některá z nich jsou individuální a jiná mají charakter režimu, měla by být různá opatření podpory posouzena zvlášť a neměla by být sloučena do jediného celkového posouzení pouze proto, že jsou tato opatření zcela či zčásti určena stejnému příjemci (42).

2.3 KLASIFIKACE RŮZNÝCH OPATŘENÍ PODPORY JAKO NOVÁ NEBO STÁVAJÍCÍ PODPORA

2.3.1 Státní záruka

Státní záruka za všechny závazky všech státních institucí vyplývá z obecných nepsaných pravidel islandského veřejného práva, která byla uplatňována již před vstupem Dohody o EHP v platnost. Záruka se vztahuje na všechny státní instituce bez ohledu na to, kdy byly zřízeny, na jejich činnosti či změny těchto činností. Toto možné opatření podpory musí být považováno za režim, který spadá do definice uvedené v čl. 1 písm. d) části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru. Opět za předpokladu, že jde o podporu, musí být režim zpočátku považován za stávající podporu, jelikož tato podpora existovala předtím, než Dohoda o EHP vstoupila v platnost, viz čl. 1 písm. b) části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru.

Od vstupu Dohody o EHP v platnost nedošlo k žádným podstatným ani zanedbatelným změnám v rozsahu a fungování záruky jako takové. Zákon č. 121/1997 o státních zárukách a následné změny uvedeného zákona zavedly menší záruční prémii v sazbě 0,00625 % na jedno čtvrtletí (0,00375 % na jedno čtvrtletí na vnitrostátní závazky do roku 2001). Tato prémie nicméně pouze snižuje podporu vyplývající z původního režimu státní záruky, který byl uplatňován před vstupem Dohody o EHP v platnost. Bez ohledu na to, zda je s původním režimem spojena určitá výhoda, jej nelze klasifikovat jako novou podporu (43).

Kromě toho ze změn fungování fondu pro financování bydlení popsaných výše v oddíle I.2 žádná taková změna nevyplývala. Povaha výhody byla naprosto stejná a stejný byl i právní základ podpory. V důsledku změny systému půjček na bydlení stanovených zákonem o bydlení se nezměnil ani účel tohoto neindividuálního opatření, který dalece přesahuje specifika systému půjček na bydlení a vztahuje se obecně na všechny státní instituce (44). Jinými slovy, uvedené legislativní změny bylo nejen možné od tohoto možného opatření podpory oddělit, ale s tímto opatřením vůbec nesouvisely. Z toho důvodu nemůže režim záruk představovat nové opatření podpory, které by bylo možné posoudit v rámci současného formálního vyšetřovacího řízení.

2.3.2 Osvobození od daně z příjmu a daně z nemovitosti

Státní pokladna, všechny státní instituce a podniky, za něž stát plně ručí, byly dlouho předtím, než vstoupila v platnost Dohoda o EHP, osvobozeny od daně z příjmu a daně z nemovitosti.

Osvobození od daně z příjmu je v současnosti stanoveno v čl. 4 odst. 1 zákona č. 90/2003 o dani z příjmu, který je konsolidovaným zněním zákona č. 75/1981 o dani z příjmu a dani z nemovitosti. Za předpokladu, že osvobození od daně představuje podporu, musí být zpočátku považováno za obecný režim, který spadá do definice uvedené v čl. 1 písm. d) části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru. Od vstupu Dohody o EHP v platnost nedošlo k žádným podstatným ani zanedbatelným změnám v rozsahu, financování ani fungování tohoto režimu. V důsledku změn systému půjček na bydlení, které byly zavedeny po 1. lednu 1994, se tato obecná daňová ustanovení nijak nezměnila, a to ani pro fond pro financování bydlení, ani pro žádného jiného příjemce, na nějž se osvobození vztahuje. Kromě toho změny systému půjček ani podstatně, ani vzdáleně tento režim neovlivnily. Zákon o bydlení samozřejmě nijak nezměnil účel ani povahu osvobození od daně. Stejně tak nezměnil zdroj financování či právní základ osvobození od daně. Osvobození od daně tudíž nemůže představovat nové opatření podpory, které by bylo možné zkoumat v rámci formálního vyšetřovacího řízení.

Do přijetí zákona č. 129/2004, kterým se zrušuje daň z nemovitosti, byly výše uvedené instituce na základě čl. 4 odst. 1 zákona č. 90/2003 o dani z příjmu a dani z nemovitosti také osvobozeny od placení uvedených daní. Pokud jde o daň z nemovitosti, tento zákon pouze konsolidoval pravidla, která již byla stanovena ve výše uvedeném zákoně č. 75/1981 o dani z příjmu a dani z nemovitosti. Daň z nemovitosti je nyní zrušena úplně. Až do jejího zrušení v roce 2004 musela být osvobození uvedených institucí od této daně v případě, že představovala podporu, posouzena jako režim, který spadá do definice uvedené v čl. 1 písm. d) části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru. V době mezi vstupem Dohody o EHP v platnost a všeobecným zrušením daně z nemovitosti nedošlo k žádným podstatným ani zanedbatelným změnám v rozsahu, financování či fungování režimu osvobození od daně a změny v systému půjček na bydlení neovlivnily povahu, cíl, fungování ani financování osvobození od daně. Z toho důvodu nemůže tento režim osvobození od daně představovat nové opatření podpory, které by bylo možné posoudit v rámci současného formálního vyšetřovacího řízení.

2.3.3 Úrokové dotace

Jak je uvedeno výše, fond pro bydlení pracovníků poskytoval půjčky na sociální nájemní byty, a to za nízké úrokové sazby stanovené vládou. Fond byl příjemcem přímého rozpočtového příspěvku, z nějž byly mimo jiné hrazeny výdaje na tyto půjčky. Jelikož byl fond pro bydlení pracovníků veřejnou institucí, nesl v případě, že přímé příspěvky nestačily na pokrytí ztrát fondu, konečnou odpovědnost za ztráty týkající se této kategorie půjček islandský stát.

Tato kategorie půjček, tedy půjčky na sociální nájemní byty, zůstala z velké míry zákonem o bydlení nezměněna a tyto půjčky měl poskytovat fond pro financování bydlení, a to zpočátku za stejnou sazbu, jaká byla uplatňována dříve, viz prozatímní článek IX zákona. Uvedený článek rovněž stanovil, že stát poskytne příspěvky z rozpočtu, aby vyrovnal ztráty vzniklé fondu pro financování bydlení. Tyto otázky byly následně upraveny dohodami mezi ministrem sociálních věcí a ministrem financí, viz oddíl I.3.3 výše.

Pokud jde o institucionální změny, stálá praxe Komise dokazuje, že subjekty, které přijímají podporu, mohou změnit právní subjektivitu fůzí či rozdělením či z jiných důvodů, aniž by tato změna ovlivnila klasifikaci podpory. To platí jak v případě, kdy je právní subjektivita změněna soukromoprávním opatřením, tak v případě, kdy je změna stanovena zákonem či jiným veřejnoprávním opatřením (45). Samozřejmě změna čtyř veřejnoprávních subjektů provozovaných na základě zákona č. 97/1993 ve srovnání se zákonem o bydlení nemůže sama o sobě nijak ovlivnit posouzení slučitelnosti příslušných opatření. Jak bude připomenuto, fond pro financování bydlení převzal od svých předchůdců veškerá aktiva, práva a povinnosti a dále plnil jejich úkoly, čímž prokázal, že se reforma snažila zachovat mezi těmito organizacemi kontinuitu (46).

Z toho důvodu byly fond pro bydlení pracovníků a fond pro financování bydlení pověřeny, aby tyto sociální půjčky na nájemní byty poskytovaly za úrokovou sazbu stanovenou vládou, která poskytla prostředky prostřednictvím zákona o rozpočtu, neboť tyto úrokové sazby byly příliš nízké na to, aby pokryly náklady na půjčky. Rozdíl mezi dvěma fondy spočívá v tom, že příspěvek pro fond pro financování bydlení je zaměřen na tuto konkrétní kategorii půjček, zatímco fond pro bydlení pracovníků přijímal rozpočtové příspěvky, které byly společné pro všechny kategorie sociálních půjček z tohoto fondu. Tento rozdíl vychází ze skutečnosti, že zákon o bydlení zrušil ostatní kategorie sociálních půjček fondu pro bydlení pracovníků a že dodatečné půjčky, které v rámci původního znění zákona o bydlení představovaly hlavní kategorii sociálních půjček, nebyly financovány z rozpočtových příspěvků pro fond pro financování bydlení.

Změny zavedené zákonem o financování bydlení tudíž nezměnily úkol poskytovat půjčky na nájemní sociální bydlení; jinými slovy, účel tohoto opatření zůstal beze změn (47). Kromě toho je skutečnost, že se rozpočtový příspěvek v současnosti zaměřuje pouze na tyto půjčky, výsledkem zrušení přímého státního příspěvku na jiné sociální půjčky. Zrušení přímých státních příspěvků na některé činnosti nepředstavuje změnu ve financování jiného opatření. Proto nemůže takovéto zrušení ovlivnit klasifikaci povahy zbývajícího opatření. Představuje spíše zrušení samostatného opatření podpory (48).

Sdružení SFS odkazovalo na různé změny stanovené v zákoně o bydlení a tvrdilo, že by na základě těchto změna měla být podpora poskytovaná fondu pro financování bydlení klasifikována jako nová podpora. Bez ohledu na povahu těchto změn se tyto změny netýkaly tohoto opatření podpory, které pouze vyrovnává ztráty vzniklé fondu v souvislosti s půjčkami na sociální nájemní byty. Samozřejmě že zvýšení stropu pro obecné půjčky s touto kategorií půjček nesouviselo. Obdobně se této kategorie půjček netýkaly změny provedené zákonem č. 57/2004, jimiž byl zrušen systém dluhopisů na bydlení a byl nahrazen půjčkami v hotovosti. Požadavek stanovený v článku 11 zákona č. 97/1993, podle nějž měly být půjčky zajištěny hypotékou prvního či druhého stupně, se na tuto kategorii půjček nevztahoval, vztahoval se pouze na určité půjčky poskytované státním fondem pro výstavbu. Skutečnost, že toto ustanovení nebylo přeneseno do zákona o bydlení, proto nemá z hlediska těchto půjček žádný význam.

Na závěr se Úřad domnívá, že výhoda vyplývající z úrokových dotací nemůže představovat novou podporu, kterou lze zkoumat v rámci stávajícího formálního vyšetřovacího řízení.

2.3.4 Nevyplácení dividend

Jak je uvedeno výše v oddíle 3.4, obecné zásady islandského veřejného práva stanoví, že státní instituce, které jsou organizovány jako fond pro financování bydlení, nemusejí platit dividendy. Tato zásada se uplatňovala již předtím, než vstoupila v platnost Dohoda o EHP, a vztahuje se na státní instituce bez ohledu na to, kdy byly zřízeny, jaké vykonávají činnosti či zda byly tyto činnosti změněny. Poté, co vstoupila v platnost Dohoda o EHP, nedošlo v této obecné zásadě k žádným podstatným ani zanedbatelným změnám. Kromě toho se ani zákon o bydlení, ani zákony předchozí od této zásady neodchýlily tím, že by zavedly právní ustanovení, které by vyžadovalo, aby fond pro financování bydlení platil dividendy. Z toho důvodu se v důsledku zákona o bydlení či změn tohoto zákona nezměnila povaha jakékoli výhody ani státního financování vyplývajícího ze zproštění povinnosti platit dividendy. V důsledku změny systému půjček na bydlení se nezměnil ani účel této zásady, který dalece přesahuje specifika systému půjček na bydlení a vztahuje se obecně na všechny státní instituce. Jinými slovy, uvedené legislativní změny bylo nejen možné od tohoto možného opatření podpory oddělit, ale s tímto opatřením vůbec nesouvisely. Jelikož tedy musí být neplacení dividend považováno za opatření podpory, musí být toto opatření považováno za režim podpory spadající do definice uvedené v čl. 1 písm. d) části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru. Režim by navíc představoval stávající podporu, jelikož existoval předtím, než Dohoda o EHP vstoupila v platnost, viz čl. 1 písm. b) části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru.

Pouze pokud by bylo zjištěno, že osvobození od platby dividend nelze odvodit z obecných zásad islandského veřejného práva, ale spíše ze zákona o bydlení či předchozích zákonů, mohly by se podmínky, za nichž jsou provozovány různé subjekty v odvětví bydlení, stát součástí posouzení slučitelnosti nové podpory. Proto by pouze za této hypotetické situace došlo k tomu, že by změny systému financování bydlení, k nimž došlo po 1. lednu 1994, mohly případně způsobit, že by se jakákoli podpora spojená s neplacením dividend změnila ze stávající podpory na podporu novou.

2.4 ZÁVĚR OHLEDNĚ NOVÉ ČI STÁVAJÍCÍ POVAHY ČTYŘ MOŽNÝCH OPATŘENÍ STÁTNÍ PODPORY

Na základě předchozího posouzení se Úřad domnívá, že tato opatření: státní záruka, úrokové dotace, osvobození od daně a zproštění povinnosti platit dividendy, která byla uvedena v rozhodnutí o zahájení řízení, nepředstavují opatření nové podpory, která lze posoudit v rámci stávajícího formálního vyšetřovacího řízení.

Z toho důvodu Úřad ukončí formální vyšetřovací řízení a zahájí řízení podle čl. 1 odst. 1 části I a oddílu V části II protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru, které se týká stávající podpory.

Aby Úřad vyčerpal všechny možnosti, dodává, že i kdyby byl uplatněn přístup, který navrhuje SFS, a bylo by zjištěno, že zákon o bydlení a jeho následné změny mají význam pro posouzení klasifikace možných opatření podpory, která byla vymezena výše, Úřad by přesto dospěl k závěru, že konkrétní změny v systému bydlení nebyly takové, aby zavdaly podnět ke změně klasifikace z podpory stávající na podporu novou:

— Za prvé, pouhá skutečnost, že si Island zvolil legislativní postup, v jehož rámci je místo změny stávajícího zákona schválen zákon nový, nemůže být sama o sobě důvodem ke změně klasifikace dosavadního stávajícího opatření podpory (49). Důležité je pouze to, zda byly novým zákonem v příslušném opatření podpory provedeny změny natolik podstatné, aby ovlivnily ohodnocení slučitelnosti těchto opatření. V tomto ohledu Úřad považuje za velice důležité, že zákon o bydlení byl, pokud jde o podstatné vlastnosti, pokračováním předchozího systému, který měl stejný cíl, a to zajistit všem obyvatelům Islandu dostupné bydlení. Jak je ukázáno výše v oddíle 2.2.3.1, zákon o bydlení má stejný cíl jako zákon č. 97/1993.

— Za druhé, jak je uvedeno výše, podle důsledné praxe Komise nemá změna právní subjektivity příjemce podpory pro klasifikaci takové podpory žádný význam.

— Za třetí, v důsledku schválení zákona o bydlení a následných změn tohoto zákona se nezměnilo financování možných opatření podpory pro fond pro financování podpory, která jsou v současné době platná.

— Za čtvrté, zákon o bydlení nezavedl žádné změny ve vydávání dluhopisů na bydlení, které jsou hlavní kategorií půjček. V rámci reformy sociálního bydlení podle zákona o bydlení byla zavedena nová kategorie půjček, tzv. kategorie dodatečných půjček. Tato kategorie půjček však v podstatě nahradila kategorie sociálních půjček, které bylo možné poskytovat podle zákona č. 97/1993. Jak je uvedeno v oddíle I.2.2.3.3.3, maximální procentní podíl těchto typů půjček a kritéria, která upravují nárok na ně, byly téměř totožné. Hlavní rozdíl mezi pravidly pro tyto typy půjček proto spočívá v tom, že zákon o bydlení stanoví, že tyto byty je možné za určitých podmínek prodat za tržní cenu na obecném trhu. Úřad zastává názor, že tyto legislativní změny nezměnily podstatně ani okruh možných příjemců sociálních půjček, ani rozsah činností fondu pro financování bydlení v dané oblasti ve srovnání s činnostmi jeho předchůdců. Kromě toho nemůže být zrušení kategorie sociálních půjček, viz oddíl I.2.2.3.3.3 výše, důvodem k tomu, aby byl režim podpory klasifikován jako nová podpora. Takovéto změny by mohly být považovány nanejvýš za zrušení podpory.

— Za páté, Úřad nemůže souhlasit s tvrzením sdružení SFS, že zákon o bydlení podstatně rozšířil možnost, aby fond pro financování bydlení poskytoval půjčky podnikům, které staví nájemní byty (50). Jak je uvedeno výše v oddíle I.2.2.3.3.2, za podmínek předpisu vydaného na základě zákona o bydlení a jeho předchůdce bylo možné ze systému dluhopisů na bydlení poskytovat půjčky podnikům, které se podílely na výstavbě bytů.

— Za šesté, jak je popsáno výše, systém dluhopisů na bydlení byl zrušen zákonem č. 57/2004 a nahrazen přímými půjčkami v hotovosti poskytovanými fondem pro financování bydlení. SFS tvrdí, že by podpora měla být v důsledku této změny klasifikována jako nová. Tento zákon však nijak nezměnil okruh možných příjemců ani účel a financování možného opatření podpory pro fond pro financování bydlení. Z toho důvodu zastává Úřad stanovisko, že je třeba považovat změny za správní a technické, nikoli za podstatné.

— Za sedmé, zákonem č. 120/2004 byl u kategorie obecných půjček poskytovaných fondem zvýšen limit na 90 % odhadované hodnoty nemovitosti. V důsledku toho byla zrušena kapitola VII zákona o dodatečných půjčkách. Zákon č. 120/2004 nestanovil žádné změny, pokud jde o činnosti systému fondu pro financování bydlení v rámci veřejných služeb. Cíl zákona o bydlení se nezměnil, příjemcem podpory byl stále pouze fond pro financování bydlení a provoz tohoto fondu v podstatě nedoznal žádných změn. Kromě toho zákon neprovedl žádné změny v otázce, kdo je pro půjčky z fondu pro financování bydlení způsobilý, pouze stanovil, že maximum ve výši 90 % je k dispozici každému (51). Situaci lze uvést do protikladu k věci Keller, ve které Soud prvního stupně rozhodl, že zvýšení maximální částky fixních aktiv, které mohl mít podnik v držení, aby se na něj vztahoval schválený režim podpory, ze 7 na 80 miliard ITL představuje podstatnou změnu, která měla být oznámena Komisi. Soud prohlásil, že touto změnou byl rozšířen okruh možných příjemců podpory a že zpřístupnila režim novým žadatelům (52). Změna režimu podpory, která zvyšuje počet možných příjemců podpory, je tedy změnou jednoho ze základních rysů režimu a mohla by ovlivnit jeho slučitelnost se Smlouvou o ES. V tomto případě však otázka, zda obecné půjčky představují 70 % či 90 % odhadované hodnoty nemovitosti, nemá význam z hlediska toho, zda lze takovéto půjčky klasifikovat jako veřejnou službu podle čl. 59 odst. 2 Dohody o EHP,

PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:

Článek 1

Možná opatření podpory ve formě státní záruky, úrokových dotací, osvobození od daně a zproštění povinnosti platit dividendy, která jsou určena fondu pro financování bydlení, by byla považována za stávající podporu. Formální vyšetřovací řízení týkající se nové podpory se proto ukončuje.

Článek 2

Osvobození fondu pro financování bydlení od uplatňování ustanovení zákona, který je uveden v bodě 14 kapitoly II přílohy IX k Dohodě o EHP, nepředstavuje státní podporu.

Článek 3

Toto rozhodnutí je určeno Islandské republice.

Článek 4

Pouze anglické znění je závazné.

V Bruselu dne 27. června 2008. Za Kontrolní úřad ESVO Per SANDERUD předseda Kurt JAEGER člen sboru

(1) Dále jen „Úřad“.

(2) Dále jen „Dohoda o EHP“.

(3) Dále jen „Dohoda o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru“.

(4) Dále jen „protokol 3“.

(5) Pravidla pro uplatňování a výklad článků 61 a 62 Dohody o EHP a článku 1 protokolu 3 k Dohodě o Kontrolním úřadu a Soudním dvoru, která byla přijata a vydána Kontrolním úřadem ESVO dne 19. ledna 1994, zveřejněna v Úředním věstníku Evropské unie (dále jen „Úř. věst.“) L 231, 3.9.1994, s. 1, a dodatku EHP č. 32 z roku 1994. Pokyny byly naposledy pozměněné dne 19. prosince 2007. Dále jen „pokyny pro státní podporu“. Aktualizované znění pokynů pro státní podporu je k dispozici na internetové stránce Kontrolního úřadu: http://www.eftasurv.int/fieldsofwork/fieldstateaid/guidelines/

(6) Zveřejněno v Úř. věst. L 139, 25.5.2006, s. 37, a v dodatku EHP č. 26 z roku 2006.

(7) Rozsudek ze dne 7. dubna 2006, věc E-9/04 Islandské sdružení bankéřů a obchodníků s cennými papíry v Kontrolní úřad ESVO, Sb. rozh. ESVO 2006, s. 42.

(8) Rozhodnutí č. 185/06/KOL ze dne 21. června 2006 o zahájení formálního vyšetřovacího řízení týkajícího se Islandského fondu pro financování bydlení (Úř. věst. C 314, 21.12.2006, s. 89, dodatek EHP č. 63).

(9) Viz poznámka pod čarou č. 8.

(10) Konsolidace byla provedena v souladu se zákonem č. 61/1993, kterým se mění zákon č. 86/1988, a vstoupila v platnost dne 12. srpna 1993.

(11) Kapitola VIII zákona č. 97/1993 stanovila pravidla pro bytová družstva. Tato pravidla nebyla převedena do zákona o bydlení z roku 1998. V současné době se na bytová družstva vztahuje samostatný zákon č. 66/2003. Nárok těchto družstev na půjčky fondu pro financování bydlení je upraven ustanovením kapitoly VIII zákona o bydlení, viz čl. 5 písm. d) zákona č. 66/2003.

(12) Neoficiální překlad Kontrolního úřadu. Původní islandské znění lze nalézt na internetové adrese http://www.althine.i.is/altext/I22/s/0877.html

(13) Neoficiální překlad Kontrolního úřadu. Původní islandské znění lze nalézt na internetové adrese http://www.althingi.is/altext/122/03/r06115030.sgml

(14) Jak bude uvedeno níže, jedna z kategorií, dodatečné půjčky, byla zrušena zákonem č. 120/2004, viz 2.2.3.4.2.

(15) Zákonem č. 57/2004 byla zrušena ustanovení o dluhopisech na bydlení, jelikož fond začal poskytovat půjčky v hotovosti, viz 2.2.3.4.1.

(16) Viz 2.2.2.4 výše.

(17) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(18) Tyto dodatečné půjčky byly zrušeny zákonem č. 120/2004, viz oddíl 2.2.3.4.2 níže.

(19) Jednotlivec nesměl mít příjmy vyšší než 1 620 000 ISK a jeho majetek nesměl přesahovat hodnotu 1 900 000 ISK. Tyto hodnoty byly každoročně upravovány.

(20) Pokud jde o ztráty, které mohly fondu pro financování bydlení při poskytování těchto dodatečných půjček vzniknout, článek 43 zákona o bydlení stanovil, že by obce měly vlastnit a provozovat takzvaný rezervní fond spravovaný fondem pro financování bydlení. Podle článku 44 se z rezervního fondu vyrovnávají ztráty, které fondu pro financování bydlení vzniknou v souvislosti s dodatečnými půjčkami. Článek 45 stanovil, že by obce měly zpočátku zaplatit příspěvek ve výši 5 % z každé dodatečné půjčky, která je v obci poskytnuta.

(21) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(22) Neoficiální překlad Kontrolního úřadu.

(23) Neoficiální překlad Kontrolního úřadu. Původní islandské znění lze nalézt na internetové adrese http://www.althingi.is/altext/131/s/0223.html

(24) Viz nařízení č. 540/2006, naposledy pozměněné nařízením č. 587/2007. Toto nařízení rovněž stanoví nominální půjčkový strop, který v současné době činí 18 milionů ISK.

(25) Neoficiální překlad Kontrolního úřadu. Původní islandské znění lze nalézt na internetové adrese http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(26) Dopis islandské vlády ze dne 3. ldna 2007, s. 10.

(27) Postup je jiný, vlastní-li stát společnosti, které jsou organizovány jako společnosti s ručením omezeným a jsou upraveny soukromým právem.

(28) Pro uplatnění této zásady viz např. rozsudek islandského nejvyššího soudu ze dne 5. listopadu 1998 ve věci č. 50/1998.

(29) Úř. věst. L 126, 26.5.2000, s. 1. Zákon byl začleněn rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 15/2001 a v platnost vstoupil dne 1. října 2001.

(30) Tento překlad poskytla islandská vláda.

(31) Věc C-44/93 Namur-Les Assurances du Crédit SA [1994] Sb. rozh. I-3829.

(32) Věc T-351/02 Deutsche Bahn AG [2006] Sb. rozh. II-1047, odstavce 100-103.

(33) Věc C-400/99 Itálie v. Komise [2005] Sb. rozh. I-3657, odstavce 47, 54 a 55.

(34) Věc T-190/00 Regione Siciliana v. Komise [2003] Sb. rozh. II-5015, odstavec 48.

(35) Věc C-312/90 Španělsko v. Komise [1992] Sb. rozh. I-4117, odstavce 14-17, věc C-47/91 Itálie v. Komise [1992] Sb. rozh. I-4145, odstavce 22-25, spojené věci T-195/01 & T-207/01 vláda Gibraltaru [2002] Sb. rozh. II-2309 a spojené věci T-297/01 a T-298/01 SIC II [2004] Sb. rozh. II-743.

(36) Věc C-44/93 Namur-Les Assurances du Crédit SA [1994] Sb. rozh. I-3829, odstavce 28-29 (podtrženo Úřadem). Viz rovněž odstavec 23 rozsudku, v němž Soudní dvůr odkazuje na změny, „které nemají vliv na podstatu těchto výhod“.

(37) Věc C-44/93 Namur-Les Assurances du Crédit SA, uvedeno výše, odstavce 32-33.

(38) Spojené věci T-195/01 & T-207/01, vláda Gibraltaru v. Komise [2002] Sb. rozh. II-2309, odstavec 111. Viz obdobně také stanovisko AG Fennelly ve spojených věcech C-15/98 a C-105/98 Itálie a Sardegna Lines, Servizi Marittimi della Sardegna SpA v. Komise [2000] Sb. rozh. I-8855, odstavec 64.

(39) Rozhodnutí Komise ze dne 24. dubna 2007 ve věci E 10/2005 (ex C 60/1999), odstavec 33, rozhodnutí Komise ze dne 4. dubna 2007 ve věci E 7/2005 ohledně finského režimu záruk, odstavec 16, rozhodnutí Komise ze dne 20. dubna 2005 ve věci E 8/2005 ve prospěch španělské vysílací stanice RTVE, bod 2.2 a rozhodnutí Komise ve věci E 22/2004 – přímé daňové pobídky pro činnosti týkající se vývozu, odstavce 34-35.

(40) Rozhodnutí Komise ze dne 24. dubna 2007 ve věci podpory E 3/2005 – o financování veřejnoprávních stanic v Německu, odstavce 200-214, rozhodnutí Komise ve věci E-14/2005 – Portugalsko, vyrovnávací platby veřejnoprávní stanici RTP, odstavce 61-80.

(41) Rozhodnutí Komise ze dne 24. dubna 2007 ve věci podpory E 3/2005 – financování veřejnoprávních stanic v Německu, odstavec 215. Jelikož jsou německé veřejné banky veřejně vlastněnými institucemi, tradičně využívaly implicitní státní záruky, tzv. Anstaltslast. Ve věci E-10/2000 týkající se německé banky Landesbanken dospěla Komise k závěru, že Anstaltlast je institutem, který byl využíván i předtím, než vstoupila v platnost Smlouva o ES. Podpora bank, která z takové záruky vyplývá, byla tudíž podporou stávající, a to platilo i tehdy, pokud záruka Anstaltslast nevyplývala pouze z obecné zásady zákona, později byla však tato záruka výslovně stanovena v písemných právních ustanoveních, viz dopis Komise Německu ze dne 8. května 2000, kterým se navrhují odpovídající opatření ve věci E 10/2000, bod 7, první odstavec. Podle informací, které má Úřad k dispozici, jsou německé banky, které využívají záruku Anstaltslast, zpravidla zřízeny samostatným právním předpisem, který upravuje zřizování a provoz jednotlivých bank. Zdá se, že některé z těchto bank byly zřízeny po vstupu Smlouvy o ES v platnost. Právní předpisy, které upravují provoz veřejných bank, byly mnohokrát změněny. Zřizování nových bank právním předpisem, spojování či dělení veřejných bank a další změny právních předpisů, které upravují veřejné banky, mohou dozajista ovlivnit činnost podniku a mohou mít také vliv na fungování společného trhu, na hospodářskou soutěž nebo pouze na skutečnou částku podpory, kterou mají podniky k dispozici. Než však Komise dospěla k závěru, že výhoda plynoucí ze záruky Anstaltslast představuje stávající podporu, nezkoumala, kdy byly zřízeny různé banky, které využívají záruku, ani neprovedla analýzu změn ve fungování bank či jiných opatření, která se týkají jednotlivých bank. Obdobně viz rozhodnutí Komise ze dne 16. října 2002 ve věci C 68/2002 – Francie, Electricité de France (EDF), odstavec 68, kdy jedno z opatření podpory pro EDF, a to státní záruka, vyplývalo z obecné zásady francouzského zákona předtím, než Smlouva o ES vstoupila v platnost. Fungování EDF se v průběhu let výrazně změnilo a společnost se rovněž rozšířila na nové trhy. Bez ohledu na tuto skutečnost Komise nepovažovala za nutné tyto faktické změny přezkoumat, ani nezkoumala změny právních předpisů týkajících se EDF poté, co vstoupila v platnost Smlouva o ES, když rozhodovala o tom, zda opatření podpory představovalo novou nebo stávající podporu, viz obdobně také rozhodnutí Komise ze dne 16. prosince 2003 o státních podporách, které Francie poskytla EDF a odvětví elektrárenského a plynárenského průmyslu, Úř. věst. 2005 L 49/9, odstavec 59 a výzva Komise k předložení připomínek podle čl. 88 odst. 2 Smlouvy o ES ve věci E 3/2002, EDF, Úř. věst. 2002 C 280/8, odstavce 53-55.

(42) Rozhodnutí Komise ze dne 24. dubna 2007 ve věci E 3/2005 – financování veřejnoprávních stanic v Německu, odstavce 192-216, rozhodnutí Komise ze dne 20. dubna 2005 ve věci E 8/2005 – státní podpora pro španělskou veřejnoprávní stanici RTVE, bod 2.2 a rozhodnutí Komise ze dne 20. dubna 2005 ve věci E 9/2005 – Itálie, RAI, odstavce 25-48.

(43) Další otázkou je, zda by osvobození fondu pro financování bydlení od této záruční prémie zavedené v roce 1998 představovalo novou podporu. Úřad v současnosti rozhodnutím 406/08/KOL zahájil formální vyšetřovací řízení týkající se osvobození od záručních prémií stanovených zákonem č. 121/1997 o státních zárukách.

(44) V tomto ohledu je situace podobná situaci, které se týkala rozhodnutí Komise ve věci německých vysílacích stanic, Poczta Polska, La Poste, EDF atd. V těchto rozhodnutích musela Komise posoudit, zda se státní záruky pro veřejnoprávní podnik klasifikují jako nová, nebo stávající podpora. Ve všech rozhodnutích dospěla Komise k závěru, že se záruka buď nezměnila vůbec, nebo se změnila pouze nepodstatně. Komise při posouzení podpory, která ze záruky vyplývá, neposuzovala, zda konkrétní podnik změnil svou činnost, neboť se tato otázka netýkala vlastního opatření podpory, ale příjemce tohoto abstraktně vymezeného režimu podpory.

(45) Rozhodnutí Komise ze dne 29. listopadu 2007, K(2007) 5778, státní podpora C 56/2007 – Francie, Garantie illimitée de l’Etat en faveur de La Poste, odstavce 93-97, rozhodnutí Komise E-14/2005/Portugalsko, vyrovnávací platby veřejnoprávní stanici RTP, odstavce 78-80, rozhodnutí Komise ze dne 20. dubna 2005 ve věci státní podpory E 10/2005 (ex C 60/1999) – Redevance radiodiffusion TF1, odstavec 33 a dopis Komise Německu ze dne 8. května 2001, v němž Komise navrhuje odpovídající opatření ve věci E 10/2000, Landesbank, bod 7, první odstavec. Pokud jde o osvobození fondu pro financování bydlení od platby záručního poplatku podle zákona č. 121/1997 o státních zárukách, dospěl Kontrolní úřad v předběžném posouzení k závěru, že toto osvobození představuje novou podporu a že je s opatřením zacházeno samostatně, viz rozhodnutí Kontrolního úřadu 406/08/KOL ze dne 27. června 2008.

(46) Podle článku 35 zákona č. 1/1997, tedy zákona o penzijním fondu pro vládní zaměstnance, se člen fondu může rozhodnout, že si nechá zvýšit penzi podle zvýšení platu na pozici, kterou zastával naposledy. Ředitel státní agentury pro bydlení se domníval, že je jeho postavení srovnatelné s postavením ředitele fondu pro financování bydlení, s čímž penzijní fond nesouhlasil. V rozsudku ze dne 22. ledna 2004 ve věci č. 344/2003 islandský nejvyšší soud rozhodl věc ve prospěch ředitele. V rozsudku se mimo jiné uvádělo, že fond pro financování bydlení je z větší části pověřen stejnými úkoly jako státní agentura pro bydlení, neboť jej Islanďané využívají jako hypoteční úvěrovou instituci. Soud měl za to, že co do povahy povinností, jejich rozsahu a odpovědnosti je postavení ředitele agentury srovnatelné s postavením ředitele fondu.

(47) V rozhodnutí Komise ve věci E-14/2005 – Portugalsko, vyrovnávací platby veřejnoprávní stanici RTP, odstavce 63 a 74, dospěla Komise k závěru, že změny v portugalském opatření podpory nezměnily opatření na podporu, a to mimo jiné proto, že změnami vnitrostátního pravidla nebyl ovlivněn cíl dotací.

(48) Rozhodnutí Komise 2006/240/ES ze dne 16. listopadu 2004 o režimu podpory Německa lihovarům na výrobu obilných pálenek, odstavce 83-84. Viz také čl. 17 odst. 2 dopisu Komise ze dne 14. července 2005 ve věci E 2/2005 týkající se nizozemské podpory v odvětví bydlení, v němž Komise dospěla k závěru, že podpora je stávající, ačkoli byl režim přímých dotací poté, co vstoupila v platnost Smlouva o ES, nahrazen režimem státních půjček a osvobozením od daně. K tomuto závěru dospěla na základě skutečnosti, že tyto změny dohromady představovaly menší překážku pro hospodářskou soutěž, viz odstavce 16-26 dopisu.

(49) Rozhodnutí Komise E 12/2005 – Polsko, neomezená státní záruka ve prospěch podniku Poctza Polska, odstavce 39-47.

(50) V této souvislosti sdružení SFS odkazovalo na prohlášení předsedy parlamentního výboru, na jehož základě bylo z čl. 15 odst. 1 návrhu, který byl základem zákona o bydlení, odstraněno slovo „individuální“, jež se týkalo kategorie obecných půjček. Viz bod 7 v projevu, viz http://www.althingi.is/altext/122/05/r13133243.sgml

(51) V rozhodnutí ve věci veřejnoprávních stanic v Německu dospěla Komise k závěru, že by zvýšení licenčního poplatku nemělo být považováno za novou podporu. „Zvýšení je spíše důsledkem vyšších finančních nároků veřejnoprávních stanic při plnění veřejné služby. Z toho důvodu – a v souladu s předchozí praxí Komise – jej nelze oddělit od původního režimu financování a nepředstavuje podstatnou změnu, pokud nebyla podstatně změněna veřejná služba jako taková.“ Rozhodnutí Komise ze dne 24. dubna 2007, uvedeno výše, odstavec 206.

(52) Věc T-35/1999, Keller SpA v. Komise, odstavec 62.