Ustanovení čl. 4 odst. 1 rámcového rozhodnutí požaduje, aby každý členský stát zajistil, že u všech odsouzení státních příslušníků jiného členského státu jsou při zaznamenávání do jeho rejstříku trestů uvedeny informace o státní příslušnosti nebo státních příslušnostech odsouzeného. Jinak by odsuzující členský stát nebyl schopen předat informaci členskému státu, jehož je odsouzený státním příslušníke, a nefungovala by zásada centralizace informací na jednom místě.

V 17 členských státech (BE, BG, CZ, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HR, IT, LU, NL, PL, PT, SI a SK) spadá rejstřík trestů do působnosti ministerstva spravedlnosti a v 11 (AT, CY, DK, HU, IE, LT, LV, MT, RO, SE a UK) do působnosti ministerstva vnitra. Na ministerstvech spravedlnosti většina členských států určila za ústřední orgány pro účely rámcového rozhodnutí úřady rejstříku trestů; LU a SK určily úřad nejvyššího státního zástupce. Na ministerstvech vnitra členské státy určily příslušná oddělení policie. V souladu s čl. 3 odst. 1 rámcového rozhodnutí dva členské státy určily více než jeden ústřední orgán na vnitrostátní úrovni: čtyři v případě CY a dva v případě CZ.

Některé členské státy (AT, CY, CZ, FI, PL, PT, SK a UK) přijaly definici v rámcovém rozhodnutí; u BG a HU ji lze vyvodit z obecného kontextu právních předpisů. Ve značném počtu členských států (BE, DE, EE, HR, LU, NL, SE a SI) se jeví, že „odsouzení“ jde nad rámec rozhodnutí toliko trestních soudů. Například NL by vyměňovalo rozhodnutí přijatá státním zástupcem a v některých případech justiční údaje o vyšetřování nebo neuzavřených případech. Několik členských států (ES, FR, LT a LV) nestanovilo výslovnou definici toho, co považují za „odsouzení“ pro účely rámcového rozhodnutí.

Definice odsouzení v čl. 2 písm. a) rámcového rozhodnutí se vztahuje pouze na pravomocné rozhodnutí trestního soudu proti fyzické osobě v souvislosti s trestným činem, jestliže se toto rozhodnutí zaznamenává do rejstříku trestů odsuzujícího členského státu. „Rejstříkem trestů“ je vnitrostátní rejstřík nebo rejstříky, do nichž se podle vnitrostátního práva zaznamenávají odsouzení; členské státy mohou mít několik rejstříků. Mohou se dohodnout dvoustranně nebo vícestranně v souladu s čl. 12 odst. 5 rámcového rozhodnutí na rozšíření rozsahu informací, které se mají vyměňovat.

Členské státy přijaly různé přístupy, jak provést rámcové rozhodnutí ve svých vnitrostátních právních předpisech. AT, BG, CZ, DE, FR, HU, SE a SK novelizovaly vícero právních předpisů; EE, NL, PL a PT novelizovaly zákon o rejstříku trestů. FI a BE kromě těchto novelizací přijaly nebo navrhují přijmout samostatné prováděcí akty. ES a LU přijaly pouze samostatné prováděcí akty. HR, LT a LV přijaly nové právní předpisy upravující otázku rejstříku trestů obecně a některé zvláštní sekundární akty. Dva členské státy přijaly nové právní předpisy, které mají širší působnost (SI: zákon o mezinárodní spolupráci v trestních věcech; UK: zákon o trestním právu a ochraně údajů). Na CY bylo znění rámcového rozhodnutí začleněno přímo do vnitrostátního práva.

Šest členských států (DK, EL, IE, IT, MT a RO) dosud neoznámilo opatření, kterými se provádějí povinnosti vyplývající z rámcového rozhodnutí, přičemž pět z těchto států (DK, EL, IE, IT a RO) si vyměňuje informace z rejstříku trestů prostřednictvím systému ECRIS.

V souladu s článkem 13 rámcového rozhodnutí obdržela Komise od 22 členských států oznámení o vnitrostátní právních předpisech, kterými se provádějí povinnosti vyplývající z rozhodnutí: AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK a UK. Tato zpráva je založena na transpozičních ustanoveních těchto členských států. Tam, kde je v této zprávě uvedeno „všechny členské státy“, myslí se tím členské státy, které oznámily prováděcí opatření.

Téměř všechny členské státy (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SI, SK a UK) zahrnuly přímý odkaz na státní příslušnost do svých rejstříků trestů, a to uvedením státní příslušnosti na seznamu identifikačních údajů odsouzeného, jež se mají zaznamenávat v rejstříku trestů nebo zavedením ustanovení, které výslovně vytváří takovou povinnost. V CZ a SE lze tuto povinnost vyvodit z obecného kontextu právních předpisů.

HU, LU a NL rovněž zaznamenávají informace o předchozích státních příslušnostech. NL má ustanovení, které zajišťuje předávání informací mezi členskými státy v případě změny státní příslušnosti pachatele.

3.2 Oznámení odsouzení

Rámcové rozhodnutí stanoví povinnost pro odsuzující členských stát zaslat, jakmile to je možné, informaci o odsouzeních vydaných na jeho území („oznámení“) členskému státu státní příslušnosti pachatele. Pokud má osoba několik státních příslušností, oznámení by mělo být zasláno všem dotčeným členským státům, a to i když má osoba rovněž státní příslušnost odsuzujícího členského státu.

Téměř všechny členské státy (AT, BE, BG, CY, CZ, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK a UK) provedly oznamovací povinnost v plném rozsahu. Zatímco většina uvedla, že oznámení by mělo být zasláno „ihned“, „bezodkladně“, „jakmile je to možné“ nebo „při zaznamenání v rejstříku trestů“, tři členské státy zavedly konkrétní lhůtu pro oznámení. Lhůta činí od „nejpozději následujícího pracovního dne“ (LT), přes „10 dnů“ (CZ) až ke „dvěma měsícům po zaznamenání informace do rejstříku trestů“ (ES). U DE a PT se jeví, že nestanovily ve vnitrostátních právu žádnou lhůtu, kdy se mají taková oznámení zasílat, v praxi však DE dodržuje požadavek stanovený v čl. 4 odst. 2 rámcového rozhodnutí.

Podle čl. 11 odst. 1 rámcového rozhodnutí by měl odsuzující členský stát ve svém oznámení pro členský stát státní příslušnosti uvést „povinné“ informace o odsouzeném, povaze odsouzení, o trestných činech, za něž bylo vydáno odsouzení a o obsahu odsouzení. Měl by rovněž předat „nepovinné“ informace, jsou-li v rejstříku trestů zaznamenány, a „doplňující“ informace, jsou-li ústřednímu orgánu k dispozici. Zatímco velká většina členských států (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, PT, SI, SK a UK) zaznamenává a předává všechny povinné informace, ve čtyřech případech (CZ, FI, LV a SE) jsou prováděcí ustanovení obecnějšího charakteru nebo obsahují některé zvláštní podmínky. Například FI zahrnuje „datum narození, místo narození (obec a stát)“ pouze v případě absence „osobního identifikačního čísla“ a LV zahrnuje „datum narození“ pouze v případě absence osobního identifikačního čísla.

Pouze některé členské státy zavedly výslovná právní ustanovení, která umožňují zaznamenávat a předávat „nepovinné“ a „doplňující“ informace.

Aby se zajistilo, že informace o odsouzeních lze co nejdříve předat členskému státu, jehož je odsouzený státním příslušníkem, musí být urychleně k dispozici v rejstříku trestů. Za tímto účelem a nad rámec právních povinností vyplývajících z rámcového rozhodnutí uložily některé členské státy (např. CZ, DE, EE, LU a LV) soudům dodatečnou povinnost informovat o odsouzeních rejstřík trestů.

3.3 Aktualizace

Za účelem zajištění vyčerpávajících a aktuálních informací vyžaduje čl. 4 odst. 3 rámcového rozhodnutí po odsuzujícím členském státu, aby neprodleně předal informace o následných změnách nebo výmazu informací obsažených v předchozích oznámeních. Téměř všechny členské státy (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, PL, PT, SE, SI, SK a UK) toto ustanovení provedly s výslovným odkazem na předávání aktualizací. V případě CZ lze tuto povinnost vyvodit z kontextu. NL uvedlo ustanovení o opravě a výmazu „nesprávných údajů“ v předchozích oznámeních.

3.4 Poskytování doplňujících informací

Na žádost členského státu státní příslušnosti a v individuálních případech má odsuzující členský stát povinnost poskytnout kopii odsouzení a následných opatření a další příslušné informace. Členské státy mohou jmenovat další ústřední orgán pro předávání takových informací.

Většina členských států (AT, BE, BG, CY, CZ, FI, HR, LT, LU, LV, NL, SI, SK a UK) provedla čl. 4 odst. 4 rámcového rozhodnutí v celém rozsahu. U BG se jeví, že neposílá opisy rozsudků na žádost v individuálních případech, nýbrž automaticky u všech oznámení. V mnoha členských státech nejsou ústředním orgánům nebo rejstříku trestů kopie rozsudků dostupné přímo. Některé členské státy (CZ, LT, LV a SK) proto svým soudům nebo příslušným státním orgánům uložily výslovnou povinnost poskytovat ústředním orgánům požadované informace. AT postupuje takovéto žádosti svým soudům pro vyřízení. CZ a CY jmenovaly další ústřední orgány, které mají přímý přístup ke kopiím rozsudků, pro vyřizování žádostí podle čl. 4 odst. 4. PT výslovně neodkazuje na povinnost reagovat na takovéto žádosti, ale jeho ústřední orgán může žádat kopie rozsudků od vydávajících soudů pro účely vyřízení žádostí z jiných členských států.

Značný počet členských států (DE, EE, ES, FR, HU, PL a SE) nepřijal příslušná ustanovení. FR a PL informovaly Komisi, že takovéto informace předávají, ale zasílají je na základě ustanovení úmluvy o vzájemné právní pomoci, neboť jejich ústřední orgány nemají přímý přístup ke kopiím rozsudků.

4. Povinnosti členského státu státní příslušnosti

4.1 Uchovávání informací pro účely dalšího předávání

Ustanovení čl. 5 odst. 1 rámcového rozhodnutí požaduje, aby každý členský stát, jehož je odsouzený státním příslušníkem, uchovával všechny předané informace pro účely dalšího předávání, avšak ponechává na každém členském státě, jak bude informace uchovávat. Jelikož jsou informace o odsouzeních vydaných v jiném členském státě uchovávány pouze pro účely dalšího předávání, měly by být uchovávány bez ohledu na to, zda je konkrétní trestný čin trestný rovněž podle práva členského státu státní příslušnosti.

Téměř všechny členské státy (AT, BE, BG, CZ, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SK a UK) zavedly ve svých právních předpisech výslovná ustanovení o povinnosti uchovávat informace. Většina stanoví, že všechny informace obdržené od jiných členských států mají být ukládány v jejich rejstřících trestů, tj. nezávisle na tom, zda je trestný čin rovněž trestný podle jejich práva. AT, LT a PT toto stanovily výslovně. U SI se jeví, že ustanovení o povinnosti uchovávat informace nezahrnulo do svého práva.

Ustanovení čl. 11 odst. 2 rámcového rozhodnutí určuje, jaké kategorie informací obdržených od odsuzujícího členského státu týkající se osoby odsouzené v cizině by měly být uchovávány členským státem státní příslušnosti. Zatímco velká většina členských států (AT, BE, BG, CY, DE, EE, FI, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, SK a UK) uchovává všechny požadované informace, tři (CZ, LV a SE) přijaly prováděcí ustanovení, která nespecifikují, jaké informace musí být uchovávány, povinnost uchovávat je pouze obecná nebo platí zvláštní podmínky. ES a PT neposkytly seznam uchovávaných informací, ale zavedly obecnou povinnost uchovávat všechny informace předané jinými členskými státy.

Téměř všechny členské státy zaznamenávají ve svých stávajících databázích rejstříků trestů informace o cizích odsouzeních svých státních příslušníků, které obdrží od jiných členských států. Čtyři členské státy (BG, FI, HU a PT) vytvořily samostatné rejstříky pro uchovávání informací o takových odsouzeních pro účely dalšího předávání. Drtivá většina však má jeden úřad rejstříku trestů s jedním či více rejstříky trestů. Některé členské státy (např. BG) mají decentralizovanou strukturu subjektů odpovídajících za uchovávání údajů.