CS Úřední věstník Evropské unie C 228/141

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru ke sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů o výsledcích jednání ohledně strategií a programů politiky soudržnosti na programové období 2007–2013

KOM(2008) 301 v konečném znění

2009/C 228/26

Dne 14. května 2008 se Evropská komise, v souladu s článkem 93 Smlouvy o založení Evropského společenství, rozhodla konzultovat Evropský hospodářský a sociální výbor ve věci

„sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů o výsledcích jednání ohledně strategií a programů politiky soudržnosti na programové období 2007–2013“

Specializovaná sekce Hospodářská a měnová unie, hospodářská a sociální soudržnost, kterou Výbor pověřil přípravou podkladů na toto téma, přijala stanovisko dne 5. března 2009. Zpravodajem byl pan CEDRONE.

Na 452. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 24. a 25. března 2009 (jednání dne 25. března 2009), přijal Evropský hospodářský a sociální výbor následující stanovisko 40 hlasy pro, 1 člen se zdržel hlasování.

1. Závěry a doporučení

1.1 Lisabonská strategie: Evropský hospodářský a sociální výbor (EHSV) vítá propojení mezi strukturálními fondy a Lisabonskou strategií, včetně financování politických opatření plánovaných v rámci této strategie, ovšem za podmínek stanovených v odstavci 5.1.2. Je však důležité, aby nakonec nedošlo k tomu, že Lisabon nebude mít vlastní nezávislé financování.

1.2 Časový plán: je třeba učinit vše proto, aby při provádění programů byly dodrženy stanovené lhůty, a nedocházelo tak k časovým překryvům a zpožděním, jež by mohly bránit v dosažení předsevzatých cílů. Důležité je dále též zohlednění různých lhůt programů Společenství.

1.3 Lhůty a nástroje: je třeba zvážit, zda by mělo dojít ke vzájemnému sladění jednotlivých lhůt v rámci desetiletého plánu. V této záležitosti chce EHSV znovu důrazně poukázat na obtíže a překážky spojené s kombinovaným a koordinovaným využíváním nástrojů, jež jsou k dispozici různým operátorům na různých úrovních. Měly by být tudíž stanoveny jasnější podmínky využívání těchto nástrojů (právní základ, tematická specializace, zeměpisné oblasti, prováděcí postupy), zejména pokud jde o to, zda se jedná o projekty nadnárodní; zda současně s jejich zahájením probíhá i jejich financování a provádění; a zda je možné rozdělit zastřešující projekt na několik dílčích projektů.

1.4 Parametry: vedle HDP by měly být stanoveny i další parametry, aby byl k dispozici objektivnější soubor kritérií ve vztahu k potřebám každé jednotlivé lokality (odstavec 5.9).

1.5 Integrovaný přístup: EHSV považuje za nezbytné, aby byly posouzeny finanční výhledy EU – s přihlédnutím k rozšíření fondů – a aby se více pozornosti věnovalo možnostem spolufinancování z prostředků členských států a vedle toho též dalších evropských orgánů. Dnes se vyčleněné prostředky zdají být vzhledem k miliardám eur určeným na záchranu bank směšně malé. EHSV se domnívá, že integrovaný přístup by měl být posilován a uplatňován se závaznou platností, aby se tak podařilo obnovit strategický přístup k politice soudržnosti.

1.6 Koordinace: EHSV doporučuje lepší koordinaci strategií a programů politiky soudržnosti na jedné straně a rámcových programů Společenství pro výzkum a vývoj (FP7), inovace a konkurenceschopnost (CIP) na straně druhé. Doporučuje rovněž, aby v zájmu vyšší konkurenceschopnosti, inovace a zaměstnanosti byly posilovány jejich nadnárodní a mezinárodní sítě a související mechanismy. Zásadní význam má pak neustálé srovnávání cílů a postupů politiky soudržnosti s cíli a postupy v oblasti politiky výzkumu a inovací.

1.7 Výsledky: EHSV se domnívá, že větší pozornost si zasluhuje nejen finanční kontrola, ale také kvalita dosažených výsledků, zejména pokud jde o růst a zaměstnanost, které přinášejí programy navazující na programy z období 2000–2006.

1.8 Hodnocení: EHSV se domnívá, že v zájmu ještě lepšího a účinnějšího fungování politiky soudržnosti je třeba uplatňovat jednotlivá opatření selektivněji, neboť jen tak je možné dosáhnout lepších výsledků v oblasti vývoje, a že je rovněž třeba posílit proces monitorování a hodnocení, například zřízením příslušných nezávislých, nadnárodních výborů v oblastech, kde takové výbory dosud neexistují. Mechanismy hodnocení a kontroly různých fází, které tvoří politiku soudržnosti, by měly být transparentnější a přístupnější hospodářským i sociálním partnerům.

1.9 Transparence a komunikace: EHSV považuje otázku transparentnosti – v oblasti financování, poskytování informací i místní veřejné podpory – za zcela zásadní jak pro přijímání rozhodnutí, tak pro dosahování výsledků. To je také nejlepší cesta k tomu, jak Evropské unii zvýšit prestiž a přiblížit ji obyčejným lidem. Transparentnost se musí stát prioritním cílem EU a musí se uplatňovat ve všech fázích týkajících se politiky soudržnosti.

1.10 Konzistence: důležité je udržet vzájemný vztah a konzistentní vizi spojující jednotlivé fáze financování: přípravu, provádění, použití, monitorování a hodnocení.

1.11 Zjednodušení: je třeba se vážně zabývat zjednodušováním postupů, které jsou častou příčinou toho, že k provedení programů dochází se zpožděním nebo k němu vůbec nedochází. Pozornost je naopak třeba zaměřit na hodnocení výsledků pomocí jednoduchých a účinných systémů s případnou možností zavedení sankcí pro ty, kdo nedodrží předepsanou metodu, obsah a časové rámce, počínaje například tím, že členským státům, které nevyužijí přidělených prostředků, se s ohledem na omezenou výši rozpočtu EU tyto nevyužité prostředky nebudou vracet.

1.12 Násobný účinek: politika soudržnosti se stejně jako hospodářská politika EU a členských států nesmí omezovat na prosté přerozdělování prostředků. Jejím cílem musí být vytváření násobného účinku na základě získávání dalších investic, které přispějí k rychlejšímu růstu, větší konkurenceschopnosti, tvorbě nových pracovních míst a podpoře výzkumu a inovací. Prvotním cílem musí být zlepšení stavu tzv. veřejných statků (voda, odvoz a zpracování odpadu, služby poskytované starším lidem, odborná příprava, zařízení předškolní péče atd.) a kvalitní politická opatření, která zajistí daným regionům větší přitažlivost.

1.13 Následkem mezinárodní finanční krize a nastalých důsledků a vzhledem k plánu na to, jak čelit hospodářské recesi, který schválila Evropská rada ve dnech 11. a 12. prosince 2008, včetně návrhů na změnu různých nařízení o fondech Společenství, se EHSV domnívá, že nastal ten správný okamžik, aby se konečně přistoupilo k zásadnímu přezkumu mechanismů upravujících využívání zdrojů určených na politiku soudržnosti tak, aby více odpovídaly růstu a oživení evropské hospodářské politiky.

1.14 Rozvržení financí: Je třeba zabránit rozptýlení subvencí. Potřebné jsou naopak změny v základním i dílčím rozvržení finančních prostředků, zejména zajištěním opětovného poskytování úvěrů především malým a středním podnikům (1) a místním orgánům, spočívající ve volbě adekvátnějších politik, rozšíření zdrojů o příspěvky z Evropského investičního fondu (EIF) a Evropské investiční banky (EIB).

1.15 Protekce: Komise musí přijmout patřičné nástroje, které znemožní využívání různých forem protekce, jež mají nepříznivý dopad na politiku soudržnosti. Odstranit či alespoň omezit je třeba zejména různé formy využívání subdodavatelů, aby se zamezilo plýtvání či zneužití.

1.16 Sociální politika a politika soudržnosti: je rovněž nutné opětovně umístit sociální politiku do středu politiky soudržnosti, která se musí stát jedním z jejích hlavních cílů. Tento úkol je ještě nezbytnější v době, kdy má hospodářská a sociální krize, která provází krizi finanční, stále vážnější dopady na nejzranitelnější skupiny obyvatelstva.

1.17 Trh práce: politika soudržnosti musí přispívat k větší integraci evropského trhu práce, zejména co se týče žen, a to například i prostřednictvím experimentů s novými formami zaměstnaneckého poměru přispívajícími k růstu a zaměstnanosti.

1.18 Osvědčené postupy: Komise by měla napomoci tomu, aby programy, které skončily s nejlepšími výsledky, byly realizovány i v dalších evropských regionech. Prospěšné by bylo rovněž poukazovat na programy, které nepřinesly očekávané výsledky, aby nedocházelo k jejich opakování.

1.19 Malé a střední podniky: malé a střední podniky musí zůstat jakožto hlavní příjemci subvencí i nadále středem pozornosti politik soudržnosti s cílem rozvíjení a posilování jejich konkurenceschopnosti, včetně politik sociální ekonomiky. Malé a střední podniky jsou totiž základem růstu a zaměstnanosti, a proto je nezbytné jim v současné fázi recese usnadnit přístup k úvěrům.

1.20 Partnerství: Komise by měla věnovat zvýšenou pozornost otázce sociálního partnerství. Neměla by se omezovat na formální výklad článku 11 nařízení, nýbrž by se měla vrátit k duchu ideje partnerství, z níž se odvíjí evropská sociální kultura. Partnerství by se tudíž nemělo pěstovat jako ústupek, jako pouhá formalita, nýbrž jako skutečná koordinace postupů, podstaty, provádění a hodnocení programů a jejich transparentnosti.

1.21 Politická Evropa: k výše uvedeným přistupuje ještě jedno doporučení, ze všech nejdůležitější: Komise, členské státy, regiony a sociální partneři mohou a musí učinit mnohem více pro zlepšení politiky soudržnosti; a také v tomto směru ostatně již vynakládají určité úsilí.

1.22 EHSV musí Evropské unii pomoci v rozhodování o její budoucnosti, v hledání právních a politických nástrojů, které jí zajistí rozhodovací pravomoci nezbytné pro určitá politická opatření, přispět k zefektivnění její činnosti a skoncovat s iluzí, že jsme před každou hrozbou v bezpečí a můžeme jen pasivně přihlížet zpovzdálí.

2. Návrhy

2.1 Vytvořit pravidla pro zlepšení institucionální správy, vypracovat postupy usnadňující tvorbu účinných partnerských vztahů pro koordinaci se sociálními a občanskými partnery, stanovit pokyny pro postupy při koordinaci, založené v neposlední řadě na předchozích zkušenostech, aby bylo možné prodiskutovat a projednat programy, jejich obsah, postupy atd.

2.2 Zavést nová hodnotící kritéria, platná pro všechny země, a pomoci tak všem zúčastněným stranám tím, že příslušným výborům bude usnadněno objektivní posuzování výsledků a kvality činností, přičemž měřítkem dopadu politiky soudržnosti bude účinnost.

2.3 Prosazovat tedy společný evropský školicí program za účelem vytvoření pracovních kádrů specializovaných na soudržnost a schopných postupovat při své práci podle stejné metody, kterou budou používat ve všech operativních fázích procesu využívání fondů. Všem konvergenčním regionům a všem zúčastněným stranám by měly být dále také zpřístupněny mechanismy technické pomoci, jako je JASPERS aj.

2.4 Zavést jednoduché a přímočaré postupy ve všech fázích financování, jak to EHSV již několikrát při různých příležitostech požadoval, téměř vždy ovšem bezvýsledně.

2.5 Stanovit sankce pro případ nedodržení podmínek a/nebo nedosažení výsledků, aby nedocházelo k plýtvání prostředky, opakování chyb a různým typům protekce.

2.6 Zavést ochrannou doložku pro nejchudší a nejméně rozvinuté regiony, která zajistí nejlepší využití prostředků určených pro tyto regiony.

2.7 Prosazovat více začleňující občanství a větší hospodářskou a sociální soudržnost pro všechny, s využitím politiky soudržnosti doplňované vnitrostátními politikami.

2.8 EHSV žádá, aby se rozlišovalo institucionální partnerství mezi Evropskou komisí, členskými státy a regiony od partnerství se sociálními a občanskými partnery. Partnerství s občanskými subjekty je třeba rozvíjet na všech úrovních: evropské, vnitrostátní i regionální, a skutečně a neformálně do něj zapojit zainteresované strany.

2.9 Zřídit komisi (pracovní skupinu) složenou ze zástupců různých institucí Společenství (Komise, Parlamentu, EHSV a VR) za účelem prozkoumání a navržení radikálního přezkumu stávajících mechanismů, které řídí politiku soudržnosti.

3. Úvod

3.1 Zásada sociální soudržnosti je podle článku 158 Smlouvy jedním z pilířů politiky EU, k níž v Lisabonské smlouvě přistupují i politiky územní. Dochází tak ke spojení hospodářské a sociální soudržnosti, a to takovým způsobem, který odpovídá bytostnému určení základu, na němž je vybudována EU. Tato zásada by se měla uplatňovat vždy, všude a ve všech politikách, často se však na ni zapomíná. Soudržnost a politická solidarita by měly být určujícím charakterem všeho, co EU činí. Jak ovšem ukázaly události posledních dní ve spojitosti s finanční krizí, až příliš často tomu tak není.

3.2 Politika soudržnosti se v podobě, ve které bývá prezentována, stále jeví jako politika pouhého přerozdělování a nikoli jako něčeho, co by svou přidanou hodnotou přispívalo k politice hospodářské a měnové a k jednotnému trhu a co by zmenšovalo rozdíly mezi regiony a zeměmi a působilo proti destruktivní konkurenci.

3.3 Vymezení politiky soudržnosti, které je ze sdělení jasně patrné, nezávisí pouze na rozpočtových omezeních, nýbrž také na nedostatečné koordinaci jednotlivých politik soudržnosti a dalších hospodářských politik, které jsou stále v rukou členských států, často neochotných jít nad rámec koordinování činnosti mezi evropskými a vnitrostátními politikami. Sdělení reflektuje tyto slabiny, které jsou pro systém rozhodování bohužel charakteristické, a jsou tudíž charakteristické i pro vlastní akceschopnost Evropské komise.

3.4 Komise se nyní omezuje na úlohu strážce procedurálních mechanismů a na zabezpečování jejich chodu, na reprezentování formálních aspektů (pouhé jejich dodržování), přestože úloha, kterou je třeba přijmout, je úlohou vedoucí, která se musí více vztahovat a více zaměřovat na dosahování hmatatelných, účinných výsledků. Je to jinými slovy úloha, která může reinterpretovat původní smysl politiky soudržnosti, zatímco Komise naopak zastávala vedoucí úlohu s cílem zlepšit odbornost těch, kdo měli prostředky využívat.

3.5 Sdělení a stejně tak i pátá zpráva o soudržnosti jsou v tomto ohledu symbolické. EHSV se tedy musí zasadit o to, aby se v politice soudržnosti začal opět uplatňovat strategický přístup, a to prostřednictvím konkrétních námětů a návrhů; předně však musí zajistit, aby došlo k jejich realizaci.

3.6 V tomto stanovisku bychom neradi probírali všechny aspekty soudržnosti, protože to bylo v minulosti již mnohokrát učiněno. Chtěli bychom se omezit na několik základních poznámek a praktických návrhů.

4. Sdělení Komise: shrnutí

4.1 V závěru postupu konzultace a jednání, který se odehrával na různých úrovních a týkal se programů souvisejících s plánem na období 2007–2013, předložila Komise zprávu, v níž vyzdvihla „úspěchy“, které tato jednání přinesla, aniž by přitom zaznělo jediné slovo kritiky.

4.2 Ve zprávě se zdůrazňují kvantitativní (347 miliard EUR uvolněných na investice) a „kvalitativní“ aspekty učiněných rozhodnutí, to vše velmi formálním způsobem a s „dokonalými“ tabulkami a grafy. Základ politiky soudržnosti na období 2007–2013 tvoří čtyři oblasti zaměřené na dosažení těchto následujících cílů: — politika soudržnosti a lisabonská agenda; — globalizace a strukturální změny; — demografické změny a otevřenější trhy práce, společnost i hospodářství; — udržitelný rozvoj, změna klimatu a energetika. Řeč je v ní rovněž o správě a uskutečněných jednáních (metodě).

4.3 Zmíněny jsou specifické cíle programu, spolu s tím i číselné údaje, rozdělení prostředků (2) atd. Stručně shrnuto: — prioritu mají výzkum a inovace (86 mld.), čemuž odpovídá 25 % dostupných prostředků; — 15 mld. je určeno na služby a infrastrukturu; — 27 mld. (8 %) na malé a střední podniky; — 26 mld. na vzdělávání a odbornou přípravu; — politiky na podporu zaměstnanosti, zejména mladých lidí, žen, přistěhovalců atd.; — pomoc lidem žijícím pod hranicí chudoby, kteří nejsou schopni vstoupit na trh pracovních míst; — životní prostředí a udržitelný rozvoj, na něž byly uvolněny prostředky ve výši 102 mld.

5. Poznámky

5.1 Politiky

5.1.1 První část sdělení Komise se odkazuje na Lisabonskou strategii, platící jako klíčový aspekt politiky soudržnosti. EHSV se domnívá, že by bylo v těchto dnech obtížné najít vnitrostátní či mezinárodní instituci, která by v oblasti hospodářské politiky plně nepodporovala strategii, jejímž cílem je zajistit uspokojivý stupeň hospodářského růstu při zachování vysoké míry zaměstnanosti. Ve zmíněném dokumentu se nicméně nenachází ani jeden bod, který by se dotýkal otázky, jak tuto strategii uplatňovat v hospodářské situaci, která zahrnuje 27 zemí s velmi rozdílnými hospodářskými, finančními a sociálními zdroji a především s velmi rozdílným územním rozvojem – i když v tomto směru nebylo učiněno žádné opatření.

5.1.2 Pakliže má Lisabonská strategie získat veřejnou podporu, musí odpovídat odlišným situacím ve vztahu k politice soudržnosti, přičemž každá z těchto odlišných situací vyžaduje specifická hospodářsko-politická opatření, která budou čerpat z lidských, infrastrukturních aj. zdrojů dostupných v dané oblasti a která tak mohou podporovat růst příjmu a zaměstnanosti. To znamená, že nestačí mít jen vizi krátkodobého až střednědobého rozvoje těchto území (počítající s diverzifikací a rekvalifikací, s posilováním úlohy místních institucí, s vyhledáváním a školením lidského kapitálu nezbytného pro realizaci změn, s přilákáním nových investic atd.), ale také schopnost použít jak regulační, tak akční hospodářsko-politická opatření, která by měla kýžený účinek na místní ekonomiku.

5.1.3 Ve sdělení se dále také velmi obecně hovoří o úspěších, přičemž zůstává u výčtu finančních prostředků poskytnutých v rámci politiky soudržnosti na jednotlivá odvětví činnosti (přístupnost evropského trhu, náklady na výzkum a vývoj a na inovace, podnikání, trh práce, životní prostředí atd.). Na základě minulých i zcela nedávných zkušeností z 12 nových členských států by bylo bývalo vhodné se zmínit o reálné kupní síle v rámci jednotlivých územních celků a o měřitelném dopadu využívání prostředků Společenství na hlavní makroekonomické proměnné (růst příjmů a investic, vyšší zaměstnanost, nižší inflace).

5.1.3.1 Dostupnost prostředků vyčleněných na určitý cíl je nezbytnou podmínkou změny, sama o sobě však nezaručuje, že se tato změna prakticky uskuteční. Užitečné by rovněž bylo zmínit klíčové otázky, jež s sebou nese řízení politiky soudržnosti včetně složitosti postupů používaných při řízení programů Společenství, a dále též poukázat na zhoršení mezinárodního makroekonomického klimatu, které nepochybně neprospělo rozvoji nejvíce znevýhodněných evropských regionů.

5.1.4 Pochybnosti ohledně zdůrazňovaných úspěchů politiky soudržnosti vyvolává i následující údaj. V posledních letech bylo i přes značné prostředky proinvestované strukturálními fondy v letech 2000–2006 (260 mld. EUR) tempo rozvoje evropských zemí výrazně pomalejší než v nejvýznamnějších konkurenčních zemích (ve Spojených státech, Kanadě a v menší míře též v Japonsku). Nejzřetelnější byl tento jev v oblastech, které se nejvíce vzdalují průměru Společenství. První dva roky nového programového období (2007–2013) díky nedávnému zhoršení hospodářské a finanční krize potvrzují, že řada evropských regionálních ekonomik trpí i nadále značným zpomalením růstu, ne-li přímo stagnací.

5.1.5 Na základě těchto pozorování se EHSV domnívá, že politika soudržnosti by v období 2007–2013 neměla nabízet jednu jedinou univerzální strategii, uplatňovanou bez rozdílu na všechny členské státy a zaměřenou na tři cíle vytyčené v programu Společenství (konvergence, regionální konkurenceschopnost a evropská územní spolupráce), nýbrž dvojí strategii, první zaměřenou hlavně na evropské regiony, které se ocitají nejníže pod průměrem Společenství (jedná se o regiony 12 nově přistoupivších zemí), druhou zaměřenou na regiony, které sice stále ještě zaostávají za evropským průměrem, během posledních let však učinily významný pokrok v konvergenci a přiblížily se nejrozvinutějším regionům EU.

5.1.5.1 Důvodem navrhování strategie, která odpovídá stavu rozvoje 27 členských států, je myšlenka, že intervence a opatření, která potřebují regiony, jež se ocitají výrazně pod 75 % prahem, a regiony, jež se naopak přiblížily k průměru Společenství, jsou zcela jiného druhu. Shrnout všechny tyto regiony na jednu hromadu a označit je nálepkou „konvergenční regiony“ nepřispěje k pochopení odlišné intenzity, nasměrování a flexibility, s nimiž je u navrhovaných politických opatření nutno počítat.

5.1.5.2 Totéž lze říci o regionech, jichž se týká cíl „Konkurenceschopnost“ a „Evropská územní spolupráce“. Analýza provedená se zaměřením na každý jednotlivý region a založená na reprezentativnějších ukazatelích, než jaké bere v úvahu politika soudržnosti (jak již bylo zdůrazněno ve stanovisku EHSV ke čtvrté zprávě o hospodářské a sociální soudržnosti) by mohla vést k zásadní revizi rozdělení prostředků přidělených každému jednotlivému cíli, a dát tudíž rozvojovým politikám zvoleným pro jednotlivé regiony odlišnou podobu. Domníváme se, že této věci by se mělo věnovat více pozornosti v rámci debaty, kterou Komise zahájila na téma priority, organizace a řízení politiky soudržnosti.

5.1.6 S ohledem na zajištění co možná nejlepšího a nejúčinnějšího využívání prostředků Společenství by bylo užitečné, kdyby zejména ve prospěch regionů, kterým se nepodařilo dostatečně dobře využít prostředků, jež pro ně byly uvolněny v rámci politiky soudržnosti, nebo regionů, které jsou stále ještě v přechodném období, byla zavedena nějaká forma náhradních a/nebo integračních opatření, jež by podnikala Komise sama v souladu se zásadou subsidiarity.

5.1.6.1 Problémem je zde riziko, kterému mohou být vystaveny nejchudší a (institucionálně, politicky či kulturně) nejméně rozvinuté regiony v případě neúčinného využití prostředků či v případě vracení prostředků, které byly uvolněny, ale nebyly použity, kdy lidem, kteří mají tyto prostředky na starost, hrozí vážný ekonomický a sociální postih.

5.1.6.2 Pro tyto regiony by měla Komise podpořit zavedení „ochranné doložky“, která by jim zajistila účinnější využívání prostředků Společenství a ze sociálního i ekonomického hlediska by měla větší přínos, než jaký má riskování toho, že tyto prostředky přijdou vinou špatného řízení vniveč nebo budou muset být jednoduše vráceny.

5.1.7 Další poznámka se týká financování z prostředků Evropského sociálního fondu (ESF) na zvýšení kvality a zajištění vzdělání a odborné přípravy. EHSV se domnívá, že je třeba zlepšit dovednosti, lépe integrovat různé nástroje Společenství a zvýšit účast na trhu práce, aby byla zajištěna větší konkurenceschopnost a produktivita místních ekonomik.

5.1.7.1 Jak již bylo v dokumentech EU mnohokrát řečeno, výsledky, jichž bylo v této oblasti dosaženo, neodpovídají očekáváním. Stávající režimy odborné přípravy a kvalifikace, které jsou uplatňovány v mnoha evropských regionech, by měly být i v tomto odvětví revidovány.

5.1.7.2 Prostředků vyhrazených pro toto odvětví v novém programu je mnoho a rizika plynoucí z možnosti jejich neoptimálního využití vyžadují zajištění nápravných opatření, která ovšem umožňují zachování autonomie orgánů místní správy v případě, že mají dostatečnou profesionální úroveň a dostatečně dobrou administrativní organizaci. Dobré využívání dostupných prostředků je navíc sice důležité, ale právě tak důležité je i předkládání alternativních návrhů (méně místní a více centralizované odborné přípravy v institucích EU, rozvíjení lepších a intenzivnějších styků s tuzemskými i zahraničními akademickými institucemi a společné iniciativy s kvalifikovanými partnery, šíření osvědčených postupů atd.) v případech, kdy nejsou splněny základní podmínky nezbytné pro zajištění účinného řízení programů odborné přípravy.

5.2 Plán mimoto také ve srovnání s původními zásadami soudržnosti stanovenými ve Smlouvě mění kurz – kurz, který měl být zachován. Jsme svědky toho, že za tichého souhlasu vlád členských států je pod záminkou nezbytného hledání „nových postojů“ k nejrůznějším „výzvám“ podrývána legitimita těchto zásad.

5.3 To s sebou nese nebezpečí, že soudržnost se stane zdrojem peněz pro jiné evropské agendy či politiky bez finančních prostředků, jako jídelní lístek, který se mění podle momentálních potřeb. Soudržnost se tak stává přerozdělovací politikou, která postrádá jakýkoliv strategický přístup.

5.4 Až doposud tak byla zastávána filozofie rozptylování subvencí, přestože bylo a je ve skutečnosti nutné provést změny v základním i dílčím rozvržení finančních prostředků, posílit jejich násobný účinek volbou adekvátnějších politik, rozšířit zdroje o příspěvky z Evropského investičního fondu (EIF) a Evropské investiční banky (EIB), aby měly podniky zajištěny úvěry.

5.5 Politika soudržnosti by měla získat místo, které by jí umožňovalo podporovat růst a konkurenceschopnost zúčastněných regionů, všemožně přitom investovat do výzkumu a inovací, v první řadě a především však usilovat o zlepšení tzv. veřejných statků (voda, odvoz a zpracování odpadu, služby poskytované starším lidem, odborná příprava, zařízení předškolní péče atd.) a provádět kvalitní politická opatření, která zajistí daným regionům větší přitažlivost.

5.6 Při hledání toho, jaká rozhodnutí by bylo žádoucí učinit ať už na vnitrostátní, nebo regionální úrovni, nelze postupovat seshora dolů bez ohledu na potřeby a situaci v dané oblasti, což se neobejde bez zjednodušení, jež mohou mít vážné a neblahé důsledky pro situaci v mnoha regionech a mohou vést k dalšímu prohloubení propasti v úrovni rozvoje a k dalšímu finančnímu oslabení Společenství. Určujícím rysem politiky soudržnost je naopak právě to, že se přizpůsobuje reálným místním potřebám, aniž by opomíjela inovační opatření a koordinaci s dalšími programy Společenství.

5.7 Komise sehrála významnou roli v první fázi politiky soudržnosti. Pomáhala členským státům a regionům ve zlepšení jejich přístupu a jejich činností při rozhodování a stanovování cílů. Zdá se, že tento přístup se nyní změnil v opačný: větší význam nežli samotná věc má forma, na kterou se přitom vynakládá neúměrné množství energie a peněz, které by bylo možné investovat.

5.8 EHSV se domnívá, že kontrola je sice důležitá, nikoli však na úkor obsahu. Je třeba rozlišovat (a to nejen na půdě Účetního dvora) mezi nepřesnostmi a podvodem a neměl by vznikat dojem, že právě to je jediným zájmem Komise; podobně jako na jiné instituce se i na ni často pohlíží jako na vyšetřovací orgán. EU navíc nemůže používat různá měřítka a přikládat různý důraz podle toho, o jakou oblast politiky se jedná.

5.9 HDP nemůže být jediným kritériem, podle něhož se rozhoduje o tom, je-li určitý region málo rozvinutý či nikoliv; to platí zejména od rozšíření EU směrem na východ. Bylo by na místě zohledňovat i další parametry, jako je dynamika růstu, konkurenceschopnost, míra zaměstnanosti, stav veřejných služeb, univerzity a školy, míra stárnutí populace, situace mladých lidí a žen, míra činnosti a nečinnosti, celková situace členských států atd.

6. Metoda: správa a partnerství

6.1 EHSV zastává názor, že adekvátnější by bylo jasně rozlišovat mezi institucionálním partnerstvím či správou, která je stále dosti slabá, a reálným jednáním se sociálními partnery a občanskou společností. Sdělení vytváří dojem, že v obou případech jde o jedno a totéž.

6.2 Ke stejnému zmatení dochází i v případě účasti partnerů, subjektů zainteresovaných do politiky soudržnosti: je to, jako kdyby participativní „demokracie“ závisela na počtu schůzí, z nichž se často stává jen jakýsi „seznam shromážděných“. Stávající postup správy a partnerství je krátce řečeno zcela neadekvátní. Vyžaduje generální opravu. Je zásadní, aby byl ve smyslu článku 11 nařízení (ES) č. 1083/2006 účinně uskutečňován požadavek účasti širokého okruhu partnerů na vypracování, provádění a hodnocení strukturálních programů. Postup pro správu a partnerství by proto měl být podroben hodnocení, které by bylo základem pro přezkum s cílem vyššího a skutečného zapojení organizované občanské společnosti.

6.3 Sociálně-ekonomické partnerství je určitá „hodnota“, příležitost a nutnost, nikoli ústupek či laskavost prokázaná partnerům. Je-li partnerství, a také jednání, respektováno a je-li pěstováno aktivním způsobem na všech úrovních a v průběhu všech různých fází, vede to téměř vždy k lepším rozhodnutím, programům, plánům a výsledkům. Přispívá to rovněž k lepší informovanosti veřejnosti, a politiky soudržnosti tak rovněž získávají větší podporu ze strany místních a národních společenství.

6.4 Až do této chvíle je však dojem, který si lze odnést ze sdělení Komise, ponecháme-li stranou formální postupy, bohužel takový, že až na několik výjimek se nic takového neděje. Často se namísto skutečné koordinace umožňující rozvinout jednání konala jen slyšení a vyšetřovací schůzky. Sociální a občanští partneři nebyli při řadě příležitostí přizváni k účasti z toho důvodu, že nebylo žádoucí „navracet se“ k vnitrostátní praxi, ačkoli žádná taková praxe mnohdy vůbec neexistovala nebo se nepoužívala. K účasti mohly být přizvány například vnitrostátní HSR, jak je tomu v případě Francie a Portugalska, aby zaručily a posílily proces jednání. Dobré příklady zapojení sociálních partnerů a organizací občanské společnosti existují i v ostatních zemích, například ve Švédsku apod.

6.5 Zmínit je rovněž nutno hluboké nerovnosti, které existují nebo vznikly mezi různými zeměmi, zejména zeměmi z poslední vlny rozšíření, kde se s odbory a podnikateli prakticky vůbec nejednalo. EHSV zastává názor, že mechanismus jednání se musí přizpůsobit rozdílným vnitrostátním poměrům a získat větší flexibilitu, ovšem za předpokladu, že jednání má reálný a konkrétní smysl a účastní se ho zastupitelské organizace. Nelze se proto omezovat pouze na tzv. dialog či konzultace, i když existují reálné potíže, ani na tzv. partnerská fóra. EU „musí“ propagovat partnerství, vést reálná jednání se sociálními a občanskými partnery na všech úrovních, počínajíc z dobře známých důvodů na úrovni evropské.

6.6 Přípravy na operační plány se mohly stát příležitostí k hodnocení platnosti koordinace s partnery, místo toho se však objevily závažné problémy: — nesrovnalost mezi krátkou dobou určenou pro konzultace partnerů a dlouhými lhůtami provádění programů; — nedostatečné dohlížení na postup konzultace bez udání důvodů provedených změn; — nedostatek formálních dohod o partnerství, zejména na regionální úrovni; — zkostnatělý systém konzultací (jednání) a rozšířený pocit, že připomínky nejsou brány řádně v úvahu; nedostatečné zapojení do provádění programů, zejména na regionální úrovni; — potřeba budování kapacit a zvyšování odborné úrovně sociálních partnerů (v různých zemích), aby se vyrovnala úrovni institucí.

6.7 V tomto bodě se opět vrací problém s účastí zainteresovaných stran a zastupujících subjektů na jednáních. EHSV se domnívá, že je třeba brát zřetel na sociální partnery (sdružení zaměstnavatelů a odbory) a občanské partnery, jejichž účast by se měla odvíjet ze specifické povahy jejich zájmů a z toho, do jaké míry někoho zastupují, jak je poznamenáno ve zprávě Evropského parlamentu. Od členských států by se mělo naopak žádat, aby pěstovaly opravdové a skutečné partnerství mezi všemi zúčastněnými stranami.

6.8 Partnerství je také nutno pěstovat na různých úrovních, ať už se jedná o úroveň evropskou, vnitrostátní či regionální, a to jak v horizontálním, tak vertikálním směru a rovněž ve všech fázích plánu (příprava, provádění, ověřování programů, projektů a výsledků). Jako vzorového příkladu pro regionální politiky a další fondy lze s patřičnými úpravami využít také metody přijaté pro ESF.

6.9 Komise by se tak jako v minulosti měla zasazovat o odbornou přípravu sociálních partnerů a zúčastněných nevládních organizací, aby jejich účast přinesla co možná nejlepší výsledky, a to zejména v regionech a v nových členských státech.

V Bruselu dne 25. března 2009 Předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Mario SEPI

(1) Viz program Komise JEREMIE.

(2) Viz dodatek.