Téměř všechny členské státy do definice trestného činu výslovně začlenily jednání spočívající v najímání, převozu, převodu, ukrývání nebo příjmu osob. Některé členské státy se výslovně nezmiňují o „výměně“ a „předání kontroly“ (BG, CZ, EE, FR, IT, LV, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE). Tato dvě jednání jsou obecně zahrnuta do jiných dvou jednání, např. „najímání osob“. Pokud jde o způsob, všechny členské státy do definice zahrnuly použití hrozeb, síly a jiných forem nátlaku, jakož i zneužití zranitelného postavení. Určité způsoby (únos, podvod, klam, poskytnutí či obdržení platby či výhod nebo zneužití moci) však řada členských států do definice výslovně nezačlenila. Zranitelné postavení, které směrnice v čl. 2 odst. 2 definuje jako situaci, v níž dotčená osoba nemá jinou skutečnou nebo přijatelnou možnost, než podvolit se zneužívání, řeší členské státy různými způsoby.

Vzhledem k obsáhlé a komplexní povaze směrnice, která se vztahuje na různé oblasti vnitrostátních právních předpisů, se většina členských států rozhodla, že ji provede prostřednictvím řady různorodých aktů, které lze rozdělit do pěti hlavních oblastí: trestní zákoníky; zvláštní akty týkající se boje proti obchodování s lidmi; zákony, které chrání oběti trestných činů; akty, kterými se stanoví opatření na ochranu dětí; a právní předpisy, které upravují vstup a pobyt státních příslušníků třetích zemí. Tato zpráva posuzuje provedení směrnice do vnitrostátních právních předpisů, aniž by se zabývala jejím uplatňováním.

V čl. 2 odst. 6 se stanoví, že pro účely směrnice se „dítětem“ rozumí osoba mladší 18 let. Některé členské státy podle všeho neposkytují pomoc a ochranu všem dětem do věku 18 let.

2.1.2Návod, pomoc a účastenství a pokus (článek 3)

Článek 3 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby návod k obchodování s lidmi, pomoc při něm a účastenství na něm či pokus o ně byly trestné. Všechny členské státy mají ve svém vnitrostátním právu odpovídající prováděcí opatření.

2.1.3Sankce (článek 4)

Článek 4 stanoví minimální výši horní hranice trestu, která by se měla uložit za trestný čin obchodování s lidmi, a stanoví řadu přitěžujících okolností, které horní hranici trestu zvyšují.

Téměř všechny členské státy v souladu s čl. 4 odst. 1 stanovily, že za trestný čin lze uložit sankce s horní hranicí trestu odnětí svobody ve výši nejméně pěti let. BE, HU, AT se rozhodly pro sankce s horní hranicí trestu ve výši 5 let. Všechny ostatní členské státy podle všeho uplatňují přísnější sankce, jejichž horní hranice se pohybuje v rozmezí od 6 do 20 let.

Ustanovení čl. 4 odst. 2 a 3 obsahují výčet přitěžujících okolností, při nichž jsou ukládány vyšší sankce s horní hranicí trestu odnětí svobody ve výši nejméně deseti let (pokud trestný čin: byl spáchán na oběti, která je zvlášť zranitelná; byl spáchán v rámci zločinného spolčení; úmyslně nebo v důsledku hrubé nedbalosti ohrozil život oběti; byl spáchán za užití hrubého násilí nebo jím byla oběti způsobena zvláště závažná újma; byl spáchán veřejnými činiteli při výkonu jejich povinností). Většina členských států provedla uvedená ustanovení do svých vnitrostátních právních předpisů. Informace týkající se BG, DE, ES a HU ohledně začlenění přitěžujících okolností nebo neuložení sankce s horní hranicí trestu odnětí svobody ve výši nejméně deseti let nejsou jednoznačné.

V čl. 4 odst. 4 se stanoví, že úrovně sankcí za pomoc při obchodování s lidmi a účastenství na něm, návod k němu či pokus o ně musejí být účinné, přiměřené a odrazující a v jejich důsledku může dojít k předání. Všechny členské státy tato ustanovení provedly. Pokud jde o úrovně sankcí, členské státy trestají osoby, které napomáhají trestné činnosti, účastní se jí, navádějí k ní a pokoušejí se ji páchat, buď stejně dlouhým odnětím svobody jako hlavního pachatele, přičemž připouští zmírnění úrovně sankcí, nebo specifickou úrovní sankcí. Předání za trestný čin uvedený v článku 3 je možné ve všech členských státech.

2.1.4Odpovědnost právnických osob (článek 5)

Podle článku 5 musí členské státy zajistit, aby právnické osoby mohly být činěny odpovědnými za trestné činy uvedené v článcích 2 a 3, a upřesňuje postavení nebo způsobilost pachatele ve vztahu k právnické osobě, které jsou důvodem ke vzniku odpovědnosti právnické osoby.

Všechny členské státy zavedly trestní či správní odpovědnost právnických osob za různé druhy způsobilosti či postavení pachatele, které jsou důvodem ke vzniku odpovědnosti. Některé členské státy (LT, MT a UK (Skotsko)) zavedly zvláštní ustanovení, která se zabývají odpovědností právnických osob za trestné činy obchodování s lidmi, zatímco všechny ostatní státy spoléhají na obecná ustanovení o odpovědnosti právnických osob, která se vztahují na trestné činy. Všechny členské státy zavedly odpovědnost právnických osob v souladu s čl. 5 odst. 1 písm. a) až c); EL, CY, LT, MT, PL a SK tuto odpovědnost provedly doslovně. Ustanovení čl. 5 odst. 2 vyžaduje, aby členské státy zavedly odpovědnost právnických osob v případech, kdy k trestným činům uvedeným v článcích 2 a 3 došlo kvůli nedostatku dohledu nebo kontroly ze strany osoby, která je v některém z postavení uvedených v čl. 5 odst. 1 písm. a) až c). Takováto odpovědnost je výslovně stanovena ve všech členských státech kromě LU, u kterého posouzení není jednoznačné. Všechny členské státy zohledňují čl. 5 odst. 3, který vyžaduje, aby odpovědnost právnické osoby nevylučovala trestní stíhání fyzických osob za stejný trestný čin.

Podle čl. 5 odst. 4 jsou z pojmu „právnická osoba“ vyloučeny státy nebo veřejné subjekty při výkonu státní moci a veřejné mezinárodní organizace. Na základě dostupných informací takové veřejné subjekty nebo organizace nezačlenil do definice pojmu „právnická osoba“ (nebo podobných pojmů použitelných podle příslušného vnitrostátního práva) žádný členský stát.

2.1.5Sankce vůči právnickým osobám (článek 6)

Článek 6 stanoví povinnost členských států zavést účinné, přiměřené a odrazující sankce vůči právnickým osobám, které jsou odpovědné podle článku 5. Členské státy zavedly správní a trestní sankce, které se výslovně vztahují na právnické osoby. Nejnižší a nejvyšší pokuty se v jednotlivých členských státech různí. Článek 6 také stanoví, že členské státy mohou určit i jiné nepovinné sankce. Na základě dostupných informací se většina členských států kromě DE, IE a UK rozhodla, že zavede alespoň jednu další sankci.

2.1.6Zajištění a konfiskace (článek 7)

Podle článku 7 musejí členské státy zajistit, aby jejich příslušné orgány byly oprávněny zajistit a konfiskovat nástroje použité ke spáchání trestných činů uvedených v článcích 2 a 3 a výnosy z nich. Všechny členské státy zavedly vnitrostátní opatření, kterými uvedené ustanovení provádějí. Některé členské státy (BE, EL, ES, FR, CY a UK (Anglie/Wales)) zavedly zvláštní ustanovení o zajištění a konfiskaci v souvislosti s trestným činem obchodování s lidmi, ostatní členské státy se podle všeho spoléhají na obecná pravidla týkající se zajištění a konfiskace podle trestního práva, která se vztahují na všechny trestné činy včetně obchodování s lidmi.

2.1.7Nezahájení trestního stíhání obětí nebo neukládání trestů obětem (článek 8)

Článek 8 stanoví povinnost, aby členské státy přijaly opatření nezbytná k zajištění toho, aby příslušné vnitrostátní orgány měly pravomoc trestně nestíhat oběti obchodování s lidmi nebo jim neukládat tresty za jejich účast na trestné činnosti, kterou byly přinuceny spáchat v přímém důsledku toho, že byly oběťmi takovéhoto trestného činu. Směrnice ponechává na rozhodnutí příslušných orgánů, jak budou možnost trestně nestíhat či neukládat tresty regulovat na vnitrostátní úrovni.

Členské státy přijaly opatření různé povahy, aby tuto možnost svým vnitrostátním orgánům zaručily. Některé členské státy (BG, EL, ES, CY, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK a UK) se výslovně zmiňují o nestíhání obětí obchodování s lidmi, jiné stanoví, že nebudou stíhány osoby, které byly přinuceny spáchat trestný čin, bylo jim vyhrožováno nebo byly jinou formou nátlaku donuceny spáchat trestný čin (HU, IT, PL, PT, SE a SI). Informace u CZ a HR nejsou jednoznačné.

2.1.8Vyšetřování a trestní stíhání (článek 9)