Aby se tato vize stala skutečností, je nyní třeba podniknout rozhodné kroky. Hospodářská životnost investic do energetické infrastruktury trvá obvykle 20 až 60 let. Kroky podniknuté v příštích pěti až deseti letech budou mít zásadní význam pro vybudování energetického systému, který v roce 2050 bude hnací silou Evropy směrem ke klimatické neutralitě.

Klesající náklady na technologie v oblasti energie z obnovitelných zdrojů, vývoj na trhu, rychlé inovace v systémech uchovávání energie, elektrická vozidla, jakož i digitalizace, jsou všechno faktory, které přirozeně směřují k větší integraci energetického systému v Evropě. Musíme však jít ještě o krok dále a do energetického systému doplnit chybějící propojení, aby se do roku 2030 v oblasti dekarbonizace dosáhlo vyšších cílů a do roku 2050 klimatické neutrality, a to nákladově efektivním způsobem a v souladu s ekologickým mottem Zelené dohody pro Evropu „neškodit“. Díky širšímu využívání čistých a inovativních procesů a nástrojů zajistí cesta k integraci systému rovněž nové investice, pracovní místa a růst a posílí vedoucí postavení EU v průmyslu na celosvětové úrovni. Může být rovněž stavebním kamenem hospodářského oživení po krizi způsobené pandemií COVID-19. Plán na podporu oživení, který předložila Komise dne 27. května 2020, zdůrazňuje potřebu lépe integrovat energetický systém v rámci úsilí o uvolnění investic do klíčových čistých technologií a hodnotových řetězců a posílit odolnost celého hospodářství. Navíc taxonomie EU v oblasti udržitelného financování bude vodítkem pro investice do těchto činností s cílem zajistit, aby byly v souladu s našimi dlouhodobými ambicemi. Integrovaný energetický systém sníží náklady spotřebitelů spojené s přechodem na klimatickou neutralitu a otevře nové příležitosti ke snížení jejich účtů za energie a k aktivní účasti na trhu.

Zelená dohoda pro Evropu staví EU na cestu ke klimatické neutralitě do roku 2050, a to prostřednictvím hloubkové dekarbonizace všech odvětví hospodářství a zásadnějšího snížení emisí skleníkových plynů v roce 2030.

Předpokládá se, že poptávka po elektřině se na cestě ke klimatické neutralitě výrazně zvýší, přičemž podíl elektřiny na konečné spotřebě energie vzroste z dnešních 23 % na přibližně 30 % v roce 2030 a na 50 % do roku 2050 . Ve srovnání s tím se tento podíl za posledních třicet let zvýšil pouze o pět procentních bodů.

Třetí problém souvisí s nedostatečným využíváním odpadních vod, biologického odpadu a zbytků pro produkci bioenergie, včetně bioplynu. Bioplyn se dá buď využít přímo na místě ke snížení spotřeby fosilních paliv, nebo se z něj dá vyrobit biomethan, který lze vpouštět do rozvodné sítě zemního plynu nebo používat v dopravě. Existují rovněž zemědělské infrastruktury, které jsou vhodné pro integrovanou produkci solární elektřiny a tepla, čímž vzniká potenciál obnovitelné energie pro vlastní spotřebu i odvádění do sítě. Prováděním nového akčního plánu pro oběhové hospodářství, právních předpisů o odpadech a udržitelných systémů hospodaření v zemědělství a lesnictví by se mohlo dosáhnout vyšší udržitelné produkce bioenergie z odpadních vod, odpadů a zbytků . Je třeba vyvinout větší úsilí, aby bylo možné využít plného potenciálu integrace energetického systému, využít synergií a vyhnout se kompromisům. Společná zemědělská politika by mohla motivovat zemědělce, aby dodávali větší podíl udržitelné biomasy pro energetické účely. Společenství pro obnovitelné zdroje mohou poskytnout spolehlivý rámec pro využívání této energie na lokální úrovni.

Lepší integrace navíc poskytne celkovému řízení energetického systému další flexibilitu, a napomůže tak integraci zvýšeného podílu výroby energie z intermitentních obnovitelných zdrojů energie. Rovněž podpoří technologie skladování: přečerpávací vodní elektrárny, síťové baterie a elektrolyzéry poskytují v odvětví elektrické energie flexibilitu. Domácí baterie a elektrická vozidla („za měřidlem“) v budovách mohou pomoci lépe řídit distribuční soustavy. Do roku 2050 by elektrická vozidla mohla poskytovat až 20 % celkové denní požadované flexibility . Akumulace tepla v továrnách může zajistit flexibilitu v odvětví průmyslu. Díky užší integraci odvětví elektřiny a tepla by se u elektrických tepelných spotřebičů již mohlo využívat cen elektřiny v reálném čase, a tak moderním způsobem reagovat na poptávku. Příležitosti k cenové arbitráži mezi trhy s elektřinou a plynem poskytují také hybridní tepelná čerpadla a inteligentní dálkové vytápění. Kromě toho mohou elektrolyzéry přeměňovat elektřinu z obnovitelných zdrojů na obnovitelný vodík, což zajistí kapacitu pro dlouhodobé skladování a pufrovací kapacitu, jakož i další integraci trhů s elektřinou a plynem.

Mohla by rovněž zajistit účinnější využívání zdrojů energie, čímž by se snížilo množství potřebné energie a související klimatické a environmentální dopady. V určitých konečných použitích budou pravděpodobně zapotřebí nová paliva, jejichž výroba je energeticky náročná, jako je vodík nebo syntetická paliva. Elektrifikace velkého podílu naší spotřeby může zároveň snížit poptávku po primární energii o třetinu díky účinnosti elektrických technologií pro konečné užití. Navíc 29 % poptávky průmyslu po energii se vyplýtvá v podobě odpadního tepla, jehož objem by bylo možné snížit nebo ho znovu využít. Malé a střední podniky mohou vytvářet synergie, a to jak zlepšením energetické účinnosti, tak větším využíváním obnovitelných zdrojů a odpadního tepla. Celkově se předpokládá, že přechod k integrovanějšímu energetickému systému sníží do roku 2050 hrubou domácí spotřebu energie o třetinu a zároveň podpoří zvýšení HDP o dvě třetiny .

Biopaliva budou mít důležitou roli, především v druzích dopravy, které bude obtížné dekarbonizovat, jako je letectví nebo námořní doprava, a to i prostřednictvím projektů hybridizace, které propojují biopaliva s výrobou obnovitelného vodíku. Komise se bude zabývat zejména tím, jak podpořit rychlý vývoj inovativních nízkouhlíkových paliv, jako jsou vedle syntetických paliv pokročilá biopaliva v celém hodnotovém řetězci tohoto odvětví v Evropě, aby došlo k lepší koordinaci účastníků trhu a rychlému navýšení výrobních kapacit. K dekarbonizaci dodávek plynu může přispět biomethan. Zavádění biopaliv a bioplynů však dosud brzdila nejistota z hlediska právního prostředí. V revidované směrnici o obnovitelných zdrojích energie se přijal první krok k řešení těchto problémů, neboť se zavedl cíl spotřeby pokročilých biopaliv a bioplynu v dopravě na úrovni 3,5 %. Zavádění biopaliv rovněž podporuje 6% cíl emisí skleníkových plynů uvedený ve směrnici o jakosti paliv. Navíc sdělení „Úloha výroby energie z odpadů v oběhovém hospodářství“ objasňuje, které přístupy energetického využití odpadů jsou udržitelnější (i pro výrobu biomethanu), zatímco ve strategii v oblasti biologické rozmanitosti se zdůrazňuje, že pro výrobu energie by se mělo minimalizovat používání celých stromů a potravinářských i krmných plodin.

Přestože v mnoha případech je nejúspornější a energeticky nejefektivnější možností dekarbonizace přímá elektrifikace a obnovitelné teplo, existuje řada koncových použití, kde to nemusí být proveditelné, resp. kde to může být nákladnější. V takových případech by mohla být využita řada obnovitelných nebo nízkouhlíkových paliv, jako je udržitelný bioplyn, biomethan a biopaliva, obnovitelný a nízkouhlíkový vodík či syntetická paliva. Mezi tyto případy patří několik průmyslových procesů, ale i druhů dopravy (například letecká a námořní), kde sehrají zásadní roli udržitelná alternativní paliva, jako např. pokročilá kapalná biopaliva a syntetická paliva. Je třeba rychle jednat: např. v letectví pochází z kapalných biopaliv pouze zhruba 0,05 % celkově spotřebovaného leteckého paliva.

·zohlednit odpovídající požadavky na infrastrukturu dobíjecích a čerpacích stanic při revizi nařízení o hlavních směrech transevropské dopravní sítě (TEN–T) (do roku 2021) a prozkoumat při revizi nařízení TEN–E možnosti větších synergií z hlediska možné síťové podpory přeshraničního vysokokapacitního dobíjení, jakož i případně vodíkové čerpací infrastruktury (do roku 2020),

·využít nadcházející revize směrnice o infrastruktuře pro alternativní paliva k rychlejšímu zavádění infrastruktury pro alternativní paliva (včetně infrastruktury pro elektrická vozidla), posílit požadavky na interoperabilitu, zajistit náležité informování odběratelů, přeshraniční využitelnost dobíjecí infrastruktury a efektivní integraci elektromobilů do elektrického systému (do roku 2021),

Očekávají se rovněž problémy na lokálnější úrovni. Například úplná elektrifikace osobní silniční dopravy si bude v některých částech Unie vyžadovat modernizaci místní síťové infrastruktury. Zároveň to může vytvářet příležitosti k zajištění skladovacích kapacit a flexibility systémů. Pro řízení přetížené sítě a omezení nákladných investic do síťové kapacity bude klíčové inteligentní dobíjení a služby propojení vozidla se sítí (V2G). Směrnice o elektřině obsahuje řadu ustanovení, která připravují půdu pro inteligentní dobíjení a rozvoj služeb V2G, ale přetrvávají určité problémy – např. pokud jde o zavádění inteligentních dobíjecích stanic, společné normy a komunikační protokoly, síťové poplatky, zdanění a přístup k údajům ve vozidle. Vypracování nového kodexu sítě o flexibilitě na straně poptávky, jakož i přezkoumání směrnice o infrastruktuře pro alternativní paliva jsou příležitostí k vytvoření vhodného rámce pro úspěšnou integraci flexibility na straně poptávky jako takové a v rámci ní zejména elektrických vozidel.

V dopravě se ke konci tohoto roku plánuje přijetí strategie pro udržitelnou a inteligentní mobilitu, v níž se stanoví, jak dekarbonizovat a modernizovat naše dopravní systémy, aby se v nich emise do roku 2050 snížily o 90 %. Klíčem je elektrická mobilita, která urychlí dekarbonizaci a sníží znečištění (zejména ve městech), přičemž nová řešení mobility zefektivní dopravní systémy a omezí přetížení silnic. Rychle klesající ceny elektrických vozidel znamenají, že kolem roku 2025 by mohla být z pohledu celkových nákladů na vlastnictví schopna konkurovat vozům se spalovacím motorem. Zelená dohoda pro Evropu poukazuje na potřebu intenzivnějšího zavádění dobíjecí infrastruktury – počínaje ambiciózním cílem mít do roku 2025 alespoň milion veřejně přístupných dobíjecích a čerpacích stanic – jakož i využívání dodávek elektřiny z pevninských zařízení do přístavů. Za tímto účelem Komise zmobilizuje finanční prostředky z Programu InvestEU, který bude posílen o novou facilitu pro strategické investice, a nástroje pro propojení Evropy na rozšíření pokrytí sítě dobíjecí infrastruktury. Podpora čistých vozidel a infrastruktury pro alternativní paliva prostřednictvím facility na podporu oživení a odolnosti a politikou soudržnosti bude prioritou v rámci intenzivnějšího zaměření na plnění Zelené dohody pro Evropu v našich regionech a městech zahrnujícího veřejné budovy, kanceláře, depa a soukromá obydlí. Iniciativa „renovační vlna“ rovněž nabízí příležitosti k podpoře elektrických dobíječek a dobíjecích stanic pro elektrická vozidla. Komise rovněž navrhne revizi směrnice o infrastruktuře pro alternativní paliva a nařízení TEN–T – rovněž posoudí, jak dále posílit synergie mezi politikami TEN–T a TEN–E. Komise doplní probíhající podporu z nástroje pro propojení Evropy o další mapování příležitostí financování a regulační iniciativy na podporu zavádění dobíjecí infrastruktury. Komise se rovněž zaměří na problémy spojené s přitažlivostí elektromobility pro uživatele, jako je např. netransparentní tvorba cen na veřejných dobíjecích stanicích a přetrvávající absence přeshraniční interoperability dobíjecích služeb. Rovněž jsou nezbytná opatření k širšímu využívání energie z obnovitelných zdrojů v přístavech a na podporu elektrifikace silniční nákladní dopravy. Mohlo by se prozkoumat, zda je z ekonomického hlediska realistická další elektrifikace železnic.

V průmyslu připadá na výrobu tepla více než 60 % spotřeby energie. Průmyslová tepelná čerpadla mohou napomoci dekarbonizaci nízkoteplotního zásobování teplem v průmyslových odvětvích a lze je kombinovat s rekuperací odpadního tepla. Další technologie se vyvíjejí pro procesy vyžadující vyšší teploty (například mikrovlnné či ultrazvukové) a elektrifikaci procesů s využitím elektrochemie. Mezi překážky při zavádění patří nedostatek informací, dlouhá časová návratnost vzhledem k vysoké ceně elektřiny oproti plynu, jakož i vysoké náklady na snižování emisí v těchto technologiích vzhledem ke stávajícím cenám CO2. Změny výrobních procesů, které vedou k vyšším nákladům, by navíc mohly snížit konkurenceschopnost odvětví vystavených mezinárodní hospodářské soutěži. S podporou EU by se dalo připravit několik stěžejních projektů a demonstrovat inovativní procesy založené na elektřině. Kromě toho není průmyslový dodavatelský řetězec pro tyto technologie dostatečně vyspělý a začlenění těchto elektrifikačních technologií do průmyslových procesů vyžaduje odbornou přípravu a nové dovednosti. Komise ve spolupráci s příslušnými odvětvími posoudí, jak tyto problémy řešit.

Očekává se, že elektrifikace sehraje ústřední úlohu v budovách, zejména díky zavádění tepelných čerpadel pro vytápění a chlazení prostor. V odvětví bydlení by podíl elektřiny na vytápění měl do roku 2030 vzrůst na 40 % a do roku 2050 na 50–70 %; v odvětví služeb budou tyto podíly podle očekávání činit přibližně 65 % do roku 2030 a 80 % do roku 2050 . V dálkovém vytápění a chlazení budou hrát důležitou úlohu velkokapacitní tepelná čerpadla. Nejvýznamnější překážkou je relativně vyšší zdanění a poplatky za elektřinu a nižší zdanění fosilních paliv (ropa, zemní plyn a uhlí) v odvětví vytápění, což vytváří nerovné podmínky. Pokroku rovněž brání řada dalších překážek, včetně nevyhovujícího plánování infrastruktury, stavebních předpisů a norem pro výrobky, nedostatku kvalifikovaných pracovních sil pro montáž a údržbu, nedostatku veřejných i soukromých finančních nástrojů a nedostatečné internalizace nákladů na CO2 v topných palivech. Výsledkem pak je pomalé nahrazování fosilních paliv v EU, slabý rozvoj a modernizace sítí dálkového vytápění/chlazení a nízká míra renovace budov. Díky iniciativě „renovační vlna“ Komise zajistí vyšší podíl energie z obnovitelných zdrojů v budovách. V rámci aktualizované agendy dovedností bude rovněž podporovat programy odborné přípravy.

Tato rostoucí poptávka po elektřině bude muset být z velké části pokryta energií z obnovitelných zdrojů. Do roku 2030 by se podíl energie z obnovitelných zdrojů ve skladbě zdrojů energie měl zdvojnásobit na 55–60 % a prognózy ukazují, že do roku 2050 bude podíl energie z obnovitelných zdrojů činit přibližně 84 %. Zbývající část by měly pokrýt jiné nízkouhlíkové možnosti .

V mnoha členských státech EU jsou daně a poplatky za elektřinu vyšší, než u uhlí, zemního plynu či topného oleje, a to jak v absolutním vyjádření, tak v poměru k celkové ceně . V posledních letech poplatky za elektřinu (například ty, ze kterých se financují režimy podpory obnovitelných zdrojů) nadále rostly. Zároveň se energetická složka koncové (maloobchodní) ceny elektřiny snížila v absolutním i relativním vyjádření. Prohloubila se tak asymetrie neenergetických nákladů mezi elektřinou a plynem: např. u maloobchodních cen elektřiny pro domácnosti dnes daně a poplatky představují 40 % konečné ceny, zatímco u plynu je to 26 % a u topného oleje 32 %. Na některá další odvětví náročná na energii nebo uhlík, jako například mezinárodní letecká a námořní doprava, ale i zemědělství, lze uplatnit sníženou nebo nulovou DPH a podle stávající směrnice o zdanění energie i nízkou spotřební daň z energie.

V integrovaném energetickém systému by měly důvěryhodné a efektivní trhy vést zákazníky k energeticky nejefektivnější a nejlevnější možnosti dekarbonizace, a to na základě cen, které náležitě odrážejí veškeré náklady spojené s použitým nosičem energie.

Zachycování a využívání CO2 se v Evropě uplatňuje pomalu, protože investiční a provozní náklady jsou stále vysoké. Rovněž existují překážky přepravě CO2 na místa, kde se bude ukládat nebo využívat. V některých částech EU mají navíc občané a politici přijímající rozhodnutí z ukládání CO2 obavy. V rámci průmyslového fóra pro čistou energii by se dalo každoročně pořádat evropské fórum o zachycování, využívání a ukládání CO2, kde by se blíže zkoumaly možnosti, jak podpořit projekty týkajících se zachycování, využívání a ukládání CO2.

Ani v plně integrovaném energetickém systému nelze emise CO2 ve všech hospodářských odvětvích zcela eliminovat. Je pravděpodobné, že vedle alternativních výrobních technologií sehraje v klimaticky neutrálním energetickém systému svou roli i zachycování a ukládání CO2 (CCS). Zachycování a ukládání CO2 dokáže především řešit obtížně odstranitelné emise v určitých průmyslových procesech, čímž těmto odvětvím umožní setrvat v klimaticky neutrálním hospodářství a udržet pracovní místa v evropském průmyslu. Pokud by se navíc ukládáný CO2 zachycoval z biogenních zdrojů nebo přímo z atmosféry, mohlo by dokonce zachycování a ukládání uhlíku kompenzovat zbytkové emise z jiných odvětví.

Právo odběratelů elektřiny na informace bylo posíleno balíčkem opatření týkajících se čisté energie – je třeba více udělat pro odběratele plynu a dálkového vytápění, aby se vyrovnala situace s odvětvím elektřiny.

Kromě toho stále chybí trhy s udržitelnými produkty a službami, např. pokud jde o produkty jako ocel, cement a chemické látky vyrobené z obnovitelných nebo nízkouhlíkových paliv. V rámci širšího úsilí o lepší udržitelnost takových meziproduktů ohlášeného v akčním plánu pro oběhové hospodářství by spotřebitelé měli dostat relevantní informace, které by je mohly přesvědčit, aby si připlatili.

Příprava trhů s elektřinou a plynem na dekarbonizaci

Balíček opatření týkajících se čisté energie již položil základy přípravy trhů s elektřinou na integraci velkých objemů variabilní elektřiny a na integraci flexibility skladování a odezvy na straně poptávky, přičemž zároveň zlepšil tržní signály na stimulaci investic a posílení postavení odběratelů elektřiny. Úkolem nyní je řádné provádění opatření, zejména dokončení propojení trhů prostřednictvím denního a vnitrodenního obchodování.

Na cestě ke klimatické neutralitě bude objem spotřebovaného zemního plynu v Evropě postupně klesat. I když se předpokládá, že plynná paliva budou v našem energetickém mixu nadále hrát významnou roli, jejich kombinace bude do značné míry záviset na zvolené cestě dekarbonizace. Podle předpokladů klesne do roku 2050 podíl zemního plynu v plynných palivech na 20 %, přičemž zbývajících 80 % plynných paliv by mělo být z obnovitelných zdrojů . Je však obtížné odhadnout příští mix těchto plynných nosičů energie – bioplyn, biomethan, vodík či syntetické plyny.

Regulační rámec trhu s plynem by se měl přehodnotit s cílem usnadnit zavádění obnovitelných plynů, posílit postavení odběratelů a zároveň zajistit integrovaný, likvidní a interoperabilní vnitřní trh EU s plynem.

V této souvislosti je třeba se mimo jiné zaměřit na připojení k infrastruktuře a přístup decentralizované výroby obnovitelných plynů na trh (i na úrovni distribuce), které by doplnily využívání obnovitelných plynů na lokalizovanější, oběhové úrovni (například využívání bioplynu v zemědělských podnicích). Kromě toho, pokud budou do plynárenské sítě vpouštěny obnovitelné plyny a zdroje dodávek budou ještě více diverzifikovány, změní se kvalitativní parametry spotřebovaného a přepravovaného plynu v EU. Aby to nevedlo k segmentaci trhu a obchodním omezením, je třeba zkoumat, jak zajistit interoperabilitu plynárenských sítí a volný tok plynů přes hranice členských států.

Aktualizace rámce státní podpory

Probíhající přezkum rámce státní podpory, a zejména jeho pokynů v oblasti energetiky a ochrany životního prostředí, přispěje k integraci energetického systému poskytnutím plně aktualizovaného podpůrného rámce, který je přizpůsoben účelu nákladově efektivního zavádění čisté energie a bezproblémového fungování trhů s energií.

Klíčová opatření K podpoře rovných podmínek pro všechny nosiče energie: ·vydat pokyny členským státům, jak řešit vysoké poplatky za elektřinu a zajistit soudržnost neenergických cenových složek u všech nosičů energie (do roku 2021), ·v rámci revize směrnice o zdanění energie sladit zdanění energetických produktů a elektřiny s politikami EU v oblasti životního prostředí a klimatu a zajistit harmonizované zdanění skladování a výroby vodíku, aby se předešlo dvojímu zdanění, ·poskytovat konzistentnější signály o cenách uhlíku ve všech energetických odvětvích a členských státech, a to i prostřednictvím případného návrhu rozšíření systému obchodování s emisemi na nová odvětví (do června 2021), ·dále usilovat o postupné rušení přímých dotací na fosilní paliva, i v souvislosti s přezkumem rámce státní podpory a revize směrnice o zdanění energie (od roku 2021), ·zajistit, aby revize rámce státní podpory podnítila nákladově efektivní dekarbonizaci hospodářství tam, kde je veřejná podpora nadále nezbytná (do roku 2021). K přizpůsobení regulačního rámce pro zemní plyn: ·přezkoumat legislativní rámec pro konkurenční dekarbonizovaný trh s plynem připravený k integraci obnovitelných plynů, a to i posílením postavení odběratelů plynu díky lepší informovanosti a posíleným právům (do roku 2021). Ke zlepšení informovanost odběratelů: ·v kontextu klimatického paktu spustit kampaň na informování odběratelů o právech odběratelů energií (do roku 2021), ·zlepšit informovanost odběratelů o udržitelnosti průmyslových produktů (především oceli, cementu a chemických látek) v rámci iniciativy v oblasti udržitelné výrobkové politiky a v příslušných případech doplňkovými legislativními návrhy (do roku 2022).

3.5.Integrovanější energetická infrastruktura

Integrace energetického systému se promítne do fyzičtějších propojení mezi nosiči energie. To vyžaduje nový holistický přístup k plánování jak rozsáhlé, tak místní infrastruktury, včetně ochrany a odolnosti kritické infrastruktury. Cílem by mělo být co nejvíce využít stávající infrastruktury a zároveň zabránit zablokování a uvíznutí aktiv. Plánování infrastruktury by mělo usnadnit integraci různých nosičů energie a rozhodování mezi rozvojem nové infrastruktury nebo změnou účelu stávajících infrastruktur. Měly by se zvážit alternativy síťových možností, zejména řešení na straně poptávky a skladování.

Vyvíjet se budou muset všechny jednotlivé složky energetické sítě. Měly by se podporovat moderní systémy nízkoteplotního dálkového vytápění, neboť dokáží propojit místní spotřebu s obnovitelnými a odpadními zdroji energie, jakož i se širší elektrickou a plynárenskou sítí, což přispěje k optimalizaci nabídky a poptávky u všech nosičů energie. Sítě dálkového vytápění však představují 12 % celkové konečné spotřeby energie na vytápění a chlazení, jsou silně soustředěné v několika členských státech a pouze omezená část z nich je vysoce účinná a založená na obnovitelných zdrojích.

Provedení balíčku opatření týkajících se čisté energie přispěje k účinnějšímu využívání elektrizačních soustav. Urychlení elektrifikace nových koncových použití si však bude vyžadovat posílení sítě, zejména z hlediska distribuce, ale i přenosu, a přijetí inteligentních řešení. Elektrolyzéry budou napojeny na elektrizační soustavy a případně na stávající plynárenské sítě. V souvislosti s posuzováním vnitrostátních plánů členských států v oblasti energetiky a klimatu bude Komise rovněž analyzovat pokrok při plnění cíle 15% propojení elektroenergetických soustav a zváží vhodná opatření, a to i v souvislosti s revizí nařízení TEN–E.

Stávající plynárenská síť nabízí v celé EU mnoho kapacity na integraci obnovitelných a nízkouhlíkových plynů a přizpůsobení plynárenské sítě na použití vodíku může být v některých případech nákladově efektivním řešením, a to i na přepravu obnovitelného vodíku z elektráren využívajících obnovitelné zdroje na moři. Přístavy by se mohly stát centry přijímajícími elektřinu vyrobenou na moři a kapalný vodík, čímž by přispěly k rozvoji globálního obchodu s obnovitelným vodíkem nebo syntetickými palivy.

Přestože plynárenské sítě lze v přechodné fázi v omezené míře využít k mísení vodíku, může být pro velkokapacitní skladování a přepravu čistého vodíku nad rámec potrubí mezi dvěma body v průmyslových klastrech nezbytná samostatná infrastruktura. Revize směrnice o infrastruktuře pro alternativní paliva a nařízení o hlavních směrech rozvoje TEN–T se zaměří i na rozšíření sítě vodíkových čerpacích stanic.

Podobně je nutná další diskuse o úloze specifické infrastruktury CO2, kterou se CO2 přepravuje na další použití mezi průmyslovými objekty nebo do velkokapacitních úložišť.

Nařízení o transevropských energetických sítích (TEN–E) stanoví rámec pro výběr infrastrukturních projektů společného zájmu v sítích pro elektřinu, plyn a CO2. V této souvislosti momentálně provozovatelé přepravních sítí a přenosových soustav na vnitrostátní i unijní úrovni připravují desetileté plány rozvoje sítě souběžně pro plyn i elektřinu. Další plánování sítí bude vyžadovat integrovanější a průřezovější přístup, zejména mezi odvětvími elektřiny a plynu. Kromě toho bude potřebný plný soulad s cíli v oblasti klimatu a energetiky, včetně sladění s vnitrostátními plány v oblasti energetiky a klimatu, jakož i přiměřené zohlednění všech relevantních aktérů a místních podmínek.

Komise v probíhající revizi nařízení TEN–E zajistí, aby bylo zcela v souladu s klimatickou neutralitou a umožňovalo nákladově efektivní integraci energetického systému i jeho integraci s digitálním a dopravním systémem. V probíhající revizi nařízení o transevropské dopravní síti (TEN–T) se budou rovněž hledat synergie s nařízením TEN–E, aby vznikly nové příležitosti dekarbonizace dopravy na základě nové vize plánování energetické infrastruktury.