[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 28.1.2009 KOM(2009) 20 v konečném znění SDĚLENÍ KOMISE RADĚ Technologický vývoj v oblasti elektronické fakturace a opatření k dalšímu zjednodušení, modernizaci a harmonizaci pravidel fakturace DPH SDĚLENÍ KOMISE RADĚ Technologický vývoj v oblasti elektronické fakturace a opatření k dalšímu zjednodušení, modernizaci a harmonizaci pravidel fakturace DPH 1. ÚVOD Článek 237 směrnice Rady 2006/112/ES[1] (dále jen „směrnice o DPH“) požaduje, aby Komise do 31. prosince 2008 předložila zprávu případně doprovázenou návrhem na změnu podmínek elektronické fakturace, aby byl vzat v úvahu technologický vývoj. Návrh změny podmínek pro elektronickou fakturaci doprovází toto sdělení. Jak toto sdělení, tak návrh překračují požadavky obsažené v článku 237. To je opodstatněné, neboť směrnice Rady 2001/115/ES[2] (dále jen „směrnice o fakturaci“), která je nyní začleněná ve směrnici o DPH, zcela nenaplňuje svůj cíl zjednodušit, modernizovat a harmonizovat pravidla fakturace DPH. Různé možnosti, které mají členské státy k dispozici, a jejich použití umožnily členským státům zachovat různá pravidla fakturace. Tyto rozdíly v pravidlech jsou zvláště zjevné u elektronické fakturace a ztěžují široké využití přeshraniční elektronické fakturace. Stejně tak v dalších oblastech rozdílná pravidla kladou dodatečné překážky podnikům a brání jim ve využití výhod, jako jsou vystavování faktur pořizovatelem nebo příjemcem, souhrnné faktury a elektronické uchovávání. 2. TECHNOLOGICKÝ VÝVOJ V OBLASTI ELEKTRONICKÉ FAKTURACE Aby bylo možné splnit požadavek na předložení zprávy o technologickém vývoji v oblasti elektronické fakturace, byla problematika zařazena do studie o fakturaci, kterou Komise zadala. Výsledky uvedené studie jsou k dispozici na internetových stránkách Komise[3]. Samostatný dokument k doporučením 3. etapy obsažený ve studii a nazvaný „Appendix: White paper on technology development“ (Doplněk – Bílá kniha k technologickému rozvoji) popisuje technologii elektronické fakturace. Dokument podává přehled o historii a současném stavu, pokud jde o systémy k zajištění věrohodnosti a neporušenosti dat u takovýchto faktur předávaných elektronickými prostředky. 2.1. Zjištění studie o fakturaci týkající se nových technologií elektronické fakturace Studie o fakturaci nezmiňuje žádnou konkrétní technologii jako upřednostňovanou metodu pro bezpečné předávání a přijímání elektronických faktur. U elektronických podpisů studie konstatuje, že se k zajištění věrohodnosti původu a neporušenosti obsahu používají různé systémy, které mají různé výhody i nevýhody související se zabezpečením, složitostí a rychlostí. Například infrastruktura veřejných klíčů (Public Key Infrastructure) založená na asymetrických, avšak komplementárních klíčích má vysokou úroveň zabezpečení a používá se v aplikacích pro bankovnictví, svou podstatou je však složitá, a tím pomalejší než ostatní systémy podpisu. Zdá se rovněž, že v současnosti neexistuje jediná, pro podniky snadno použitelná technologie, která by podporovala elektronickou fakturaci v celé EU, uspokojovala jak velké, tak malé podniky a měla plnou podporu všech správců daně. Navíc neexistuje jasný náznak, že by se v několika příštích letech mělo objevit vhodné technologicky založené řešení, které by vyhovovalo všem stranám. Proto bychom neměli spoléhat na to, že technologie využívání elektronické fakturace zlepší. Z uvedených důvodů se zdá vhodnější odlišný přístup. Studie o fakturaci konstatovala: „Namísto hledání nových technologií by se měly vyřešit problémy s technologiemi stávajícími“. Skupina odborníků pro elektronickou fakturaci zřízená rozhodnutím Komise[4] v otevřeném dopise Komisi uvádí, že jakékoli řešení pro elektronickou fakturaci by mělo být v zásadě technologicky neutrální. Stejně tak by podniky uvítaly, kdyby byla elektronická fakturace přístupnější a zároveň zabezpečená, měla by však vycházet z jejich potřeb a kontrol již zavedených k zabezpečení všeobecného souladu faktur s pravidly. 3. PřEKÁžKY, KTERÉ DPH KLADE ELEKTRONICKÉ FAKTURACI Vzhledem k neexistenci evidentního technologického řešení není překvapujícím, že směrnice o DPH založená na technologickém přístupu k elektronické fakturaci k rychlému rozšíření elektronické fakturace nevedla. Navíc v případech, kdy technologický přístup umožňuje několik možností, mohou členské státy provádět pravidla elektronické fakturace odlišným způsobem. Vznikla tak směsice pravidel elektronické fakturace a pro podniky je obtížné je dodržovat, zejména v případě přeshraniční elektronické fakturace. V rámci studie o fakturaci se sledovala pravidla fakturace použitelná v rámci vnitrostátních právních předpisů členských států. Pokud jde o elektronickou fakturaci, studie potvrzuje, že existuje jednak řada různých výkladů, jednak se používají různé možnosti. To vedlo k situaci, kdy je pro podniky obtížné a nákladné zavést řešení v oblasti elektronické fakturace, které by bylo použitelné na úrovni celé EU a odpovídalo pravidlům. 3.1. Řešení překážek, které DPH klade elektronické fakturaci Existuje velký počet možných způsobů, jak odstranit překážky, které DPH klade elektronické fakturaci. Z pohledu podniků by nejlepší možností bylo rovné zacházení s fakturami v elektronické i papírové podobě. Jinou možností by bylo vytvořit vzorovou dohodu mezi stranami zúčastněnými na elektronické fakturaci, třetí možností pak by bylo zachovat elektronický podpis a EDI jako metody předávání a odstranit problematické možnosti. Komise by uvítala, kdyby se s předáváním všech faktur zacházelo rovným způsobem, ať už jsou faktury předávány na papíře, nebo zpřístupňovány elektronickými prostředky. Proto je třeba zrušit konkrétní požadavky na zaručený elektronický podpis či EDI u elektronických faktur. Tím se vytvoří technologicky neutrální řešení. Stejně jako u faktur v papírové podobě by se měla platnost faktury v elektronické podobě ověřit oproti účetním záznamům podniku, jako je nákupní objednávka, záznam o provedení platby a dodací list. Rozhodovat o platnosti faktury v každém případě pomáhají kontroly v rámci podniku, a to bez ohledu na způsob předávání. Řešení nízkého rozšíření elektronické fakturace by rovněž mělo vycházet z dalších koncepcí: jako užitečný námět mohou sloužit zásady identifikované skupinou odborníků pro elektronickou fakturaci. Skupina podporuje rovné zacházení s fakturami v elektronické podobě jako s fakturami v papírové podobě. Podporuje rovněž zachování nosných prvků stávajících pravidel elektronické fakturace, tj. že věrohodnost původu a neporušenost obsahu by měly být zajištěny způsobem, který je technologicky neutrální. Skupina hodlá využít svého souboru zásad k vytvoření kodexu zásad pro elektronickou fakturaci. Pouze čas ukáže, zda tento přístup bude přijat. Rozhodující je, aby členské státy, které souhlasí s rovným zacházením s fakturami v papírové i elektronické podobě pro účely DPH, rovněž souhlasily se společným přístupem k elektronické fakturaci, aby harmonizovaný soubor pravidel založený na společných zásadách umožnil podnikům přijímat řešení v oblasti elektronické fakturace snadným a nákladově efektivním způsobem. 4. OPATřENÍ PRO DALšÍ ZJEDNODUšENÍ, MODERNIZACI A HARMONIZACI PRAVIDEL FAKTURACE DPH Jak je uvedeno výše, potřeba dále zjednodušit, modernizovat a harmonizovat pravidla fakturace znamená, že tato zpráva Radě má nyní širší dopad, než původně stanovila směrnice o DPH. Následující oddíly vymezují problémy, jimž podniky čelí s ohledem na stávající pravidla fakturace, zamýšlejí se nad možnými řešeními a nastiňují směr činnosti, kterému dává Komise přednost. Vše je rozebráno z pohledu vystavování faktur, jejich obsahu a uchovávání, jakož i souvisejících pravidel fakturace na podporu opatření proti podvodům. 4.1. Vystavení faktury 4.1.1. Problémy spojené s vystavením faktury Žádný článek ve směrnici o DPH jasně nestanoví členský stát, jehož pravidla se mají u fakturace použít. Obecně se však rozumí, že pravidly fakturace jsou pravidla použitelná v členském státě, kde je daň splatná, neboť uvedený členský stát ověřuje daň, která se má odvést, a k uvedenému členskému státu se rovněž vztahují různé možnosti. Tato všeobecná zásada převažujících pravidel, která jsou založena na tom, kde je daň splatná, však podnikům přináší určité obtíže. Osoba povinná k dani uskutečňující dodání, u nichž je daň splatná v jiném členském státě, musí splnit podmínky fakturace uvedeného členského státu. Jsou-li dodání předmětem postupu přenesení daňové povinnosti, musí dodavatel splnit pravidla fakturace, aniž by se po něm dokonce požadovala identifikace pro účely DPH v členském státě, kde je daň splatná. Vzhledem k tomu, že nedávno přijatý balíček týkající se DPH[5] stanoví jako základní pravidlo, že místem dodání mezi podniky ( business-to-business – B2B) je místo, kde je usazen pořizovatel nebo příjemce, mohlo by to problém dále vyostřit. 4.1.2. Řešení problémů spojených s vystavením faktury Zdá se, že existují dva přístupy, které podnikům poskytují transparentnost a právní jistotu, pokud jde o faktury, které vystavují. Prvním je poskytnutí prostředku, jímž mají být informace o pravidlech fakturace snadno dostupné a požadavky na jejich dodržování snadno pochopitelné. Členské státy si tak mohou zachovat rozdílná pravidla fakturace. Vzhledem k množství rozdílů v pravidlech fakturace členských států by to však zátěž pro podniky nijak významně nesnížilo. Alternativou by byl posun směrem k harmonizaci pravidel fakturace. 4.1.3. Názor Komise na dodání B2B Vhodnější by bylo vytvořit úplný soubor harmonizovaných pravidel, podle nichž osoba povinná k dani vystavující fakturu z místa, kde je identifikována pro účely DPH, bude mít právní jistotu, že faktura je platná v celé EU. Cíl souboru harmonizovaných pravidel pro dodání B2B je reálný. Směrnice o fakturaci již dosáhla harmonizace v mnoha oblastech, v oblasti požadavků na vystavení faktury však stále zůstávají případy, pro něž nejsou pravidla fakturace harmonizována. Jedná se o dodání osvobozená od daně, lhůtu pro vystavení faktury, souhrnné faktury, vystavování faktur pořizovatelem nebo příjemcem a zadávání fakturačních operací subdodavatelům mimo EU. 4.1.4. Dodání osvobozená od daně Směrnice o DPH za účelem snižování zátěže pro podniky umožňuje členským státům zprostit osoby povinné k dani požadavku na vystavení faktury u některých dodání osvobozených od daně. Přístup členských států k této možnosti se liší: některé ji plně využívají, jiné ji využívají v omezené míře a další ji nepoužívají vůbec. V důsledku toho podniky často čelí selektivním výjimkám z obecného pravidla, a tudíž vyšší administrativní zátěži. S cílem harmonizovat pravidla a s ohledem na to, že je třeba vyvážit zjednodušení příslušnou kontrolou, se proto navrhuje, aby se pro dodání B2B osvobozená od daně ve všech případech požadovala faktura, bude se však požadovat pouze zjednodušená faktura v případě, kdy je příjemce v témže členském státě jako dodavatel a dodavatel nemá nárok na odpočet na předchozím stupni. 4.1.5. Lhůta pro vystavení faktury Směrnice o DPH umožňuje členským státům rozhodnout o lhůtě pro vystavení faktury. To přirozeně vytváří různá pravidla v rámci EU a možnost pro různé okamžiky vzniku daňové povinnosti. Pokud vzniká daňová povinnost u přeshraničních poskytnutí služby, byla již navržena změna pravidel k vytvoření společného okamžiku vzniku daňové povinnosti s cílem zajistit přesnou výměnu informací o souhrnných hlášeních pro služby. Aby bylo možné stanovit společné datum vzniku daňové povinnosti u dodání zboží uvnitř Společenství a přeshraničních poskytnutí služby, jež jsou předmětem postupu přenesení daňové povinnosti, je důležité, aby byla faktura vystavena včas, a mohla tak podat důkaz o těchto dodáních nebo poskytnutích. Tento návrh proto stanoví, že osoby povinné k dani musí vystavit fakturu nejpozději do 15 kalendářních dnů v měsíci následujícím po měsíci, v němž se uskutečnilo zdanitelné plnění. Tímto způsobem má jak dodavatel, tak pořizovatel nebo příjemce dostatek času zaznamenat dodání v témže zdaňovacím období. Pokud by bylo členským státům umožněno použít odlišná pravidla pro vnitrostátní dodání a přeshraniční dodání, vznikla by pro podniky dodatečná zátěž. Z tohoto důvodu je lhůta pro všechny faktury stejná. 4.1.6. Souhrnné faktury Směrnice o DPH dovoluje členským státům stanovit podmínky pro souhrnné faktury. Vznikají tak různé soubory podmínek v různých členských státech. Cílem návrhu je vytvořit harmonizovaný přístup k souhrnným fakturám tak, aby tento postup v celé EU přinášel podnikům výhody. Za tímto účelem budou souhrnné faktury povoleny v průběhu kalendářního měsíce za podmínky, že údaje požadované pro oddělená dodání budou zahrnuty v souhrnné faktuře. Členským státům nebude povoleno ukládat v oblasti souhrnných faktur žádné další podmínky. 4.1.7. Vystavování faktur pořizovatelem nebo příjemcem Za současných pravidel může být faktura vystavena dodavatelem, pořizovatelem nebo příjemcem nebo třetí stranou na účet dodavatele. Uznává se, že pro obchodní účely je důležité tyto možnosti zachovat. V případě vystavování faktur pořizovatelem nebo příjemcem se však použitelné podmínky mezi jednotlivými členskými státy liší. Cílem návrhu je odebrat členskému státu možnost uložit podmínky v oblasti faktur vystavených pořizovatelem nebo příjemcem, a dosáhnout tak vytvoření harmonizovanějšího souboru pravidel v celé EU. Zároveň ve snaze usnadnit kontrolu faktur vystavených pořizovatelem nebo příjemcem se po pořizovateli nebo příjemci požaduje, aby na fakturu doplnil údaj „faktura vystavená pořizovatelem nebo příjemcem“, aby dodavatel i správce daně znali osobu, která fakturu vystavila. Požaduje se rovněž, aby na faktuře bylo uvedeno identifikační číslo pro DPH pořizovatele nebo příjemce. 4.1.8. Zadávání fakturačních operací subdodavatelům mimo Společenství Obecně jak podniky, tak členské státy zastávají názor, že ukládat specifické podmínky třetím stranám mimo EU, které vystavují faktury na účet osob povinných k dani uskutečňujících dodání v EU, je zbytečné. Existují již dostatečná kontrolní opatření pro zajištění povinnosti osob povinných k dani, od nichž se požaduje vystavit fakturu. Navrhuje se proto, aby třetím stranám, které vystavují faktury na účet osob povinných k dani, nebyly ukládány žádné specifické podmínky. Současná pravidla stanovená v článcích 225 a 235 se zrušují. 4.1.9. Názor Komise na dodání podniků pro koncové spotřebitele (Business to Consumer – B2C) Cíl vytvoření souboru harmonizovaných pravidel pro dodání B2C se nezdá být v krátkém období dosažitelný. Pravidla jsou v této oblasti méně harmonizována. Členské státy se mohou rozhodnout, zda budou požadovat, aby osoby povinné k dani vystavovaly faktury, či nikoli. Některé členské státy této možnosti široce využívají, jiné vyžadují vystavení faktury pro určitá dodání, např. stavební práce, nebo pokud hodnota přesahuje určitý práh, zatímco jiné státy faktury u dodání B2C nevyžadují. Platí, že členské státy potřebují pružnost, aby mohly daň spravovat. Zároveň je důležitým cílem snížení zátěže pro podniky a zjednodušení pravidel fakturace. Při hledání rovnováhy mezi těmito potřebami je důležité zachovat možnost od osob povinných k dani požadovat vystavení faktury u dodání B2C, ale požaduje se pouze zjednodušená faktura poskytující omezené množství informací. Navíc musí být s usazenými i neusazenými osobami povinnými k dani zacházeno rovným způsobem. Rovné zacházení s usazenými i neusazenými osobami povinnými k dani znamená, že od neusazených osob povinných k dani se může vyžadovat vystavení faktur s DPH pouze tehdy, pokud se pro ekvivalentní dodání požaduje, aby vystavila fakturu usazená osoba povinná k dani uskutečňující dodání B2C. To by spolu s požadavkem vystavovat pouze zjednodušené faktury mělo snížit zátěž pro „prodejce na dálku“. Zvláštní režim pro elektronické služby a jeho širší působnost v rámci balíčku týkajícího se DPH může od podniků vyžadovat vystavování faktur v členských státech, kde nejsou identifikovány pro účely DPH. Stejně jako v případě „prodejců na dálku“ je důležité, aby pravidla byla transparentní a bylo snadné je dodržovat. Toho by mělo být dosaženo požadavkem, aby členské státy na internetových stránkách zpřístupnily podrobné informace týkající se pravidel fakturace pro dodání B2C. Návrh Komise na systém jednoho správního místa[6] to již umožňuje a zjednodušený systém jednoho správního místa bude v každém případě vyžadovat něco podobného. 4.1.10. Členský stát, jehož pravidla se použijí Díky harmonizovanému souboru pravidel fakturace pro dodání B2B by bylo možné přiblížit se stanovení zásady, že použitelnými pravidly fakturace jsou pravidla použitelná v členském státě, kde je dodavatel identifikován pro účely DPH. To by vycházelo z koncepce systému jednoho správního místa, kde povinnosti v oblasti DPH mohou být splněny v členském státě usazení, nikoli v členském státě, kde je daň splatná. U dodání B2C by se rovněž měla stanovit pravidla založená na tom, kde je dodavatel uskutečňující dodání identifikován pro účely DPH, neboť registrace se obecně vyžaduje v členském státě pořizovatele nebo příjemce. 4.2. Fakturační údaje 4.2.1. Problémy související s údaji povinně uváděnými na fakturách Údaje povinně uváděné na fakturách obecně způsobují podnikům méně problémů. Údaje uvedené v článku 226 směrnice o DPH zřejmě splňují potřeby správců daně, aniž by se vytvářela zátěž pro podniky. Je však třeba poznamenat, že pokud členské státy požadují vystavení faktur pro určitá dodání, typicky dodání B2C, existuje v obsahu těchto faktur rozdíl, neboť členské státy se mohou rozhodnout požadovat méně údajů. To však často nepřináší pozitivní výsledky v podobě snížení zátěže, neboť podnikům vznikají náklady související se zavedením a přizpůsobením systémů fakturace různým pravidlům. 4.2.2. Řešení problémů spojených s fakturačními údaji Jako ideální řešení by se mohl jevit standardní soubor fakturačních údajů ve všech případech. Přijetí jednotného seznamu fakturačních údajů by však mohlo způsobit praktické obtíže při dosahování rovnováhy mezi různými druhy dodání jako B2C, B2B či dodání osvobozených od daně. V důsledku toho by standardní soubor fakturačních položek mohl přinést početné výjimky, které by zohlednily obchodní postupy. Současná pravidla stanoví harmonizovaný seznam fakturačních údajů s tím, že členské státy mohou požadovat u některých typů dodání údajů méně. Nevýhodou je, že členské státy mají různé přístupy k využívání této možnosti, a podniky tak často nemohou využít jeho kladů. Jiným řešením by mohlo být překlenutí nesouladu mezi jednotným seznamem a mnoha výjimkami zavedenými členskými státy. 4.2.3. Názor Komise Cílem návrhu je vytvořit dvě kategorie faktur: faktury, u nichž je nárok na odpočet pravděpodobný, a tudíž se vyžaduje kontrola jak dodavatele, tak pořizovatele nebo příjemce, a faktury, u nichž je nárok na odpočet nepravděpodobný a kontrola se v zásadě omezuje na dodavatele. První kategorie se nazývá úplná faktura s DPH, druhá zjednodušená faktura s DPH. Členské státy nebudou moci požadovat jiné typy faktur nacházející se mezi úplnou fakturu s DPH a zjednodušenou fakturu s DPH. Podniky budou mít samozřejmě nadále možnost doplnit na fakturu další údaje. 4.2.4. Úplná faktura s DPH 4.2.4.1. Požadavky na vystavení úplné faktury s DPH Je zachována zásada, že od osoby povinné k dani se požaduje vystavení faktury v případě, kdy je dodání zdanitelné pro účely DPH a pořizovatelem nebo příjemcem je osoba povinná k dani či právnická osoba nepovinná k dani. Faktury musí obsahovat úplný soubor údajů. Z tohoto pravidla existují výjimky pro některá dodání osvobozená od daně, kdy pořizovatel nebo příjemce je ve stejném členském státě, pro dobropisy a pro faktury znějící na malou hodnotu nižší než 200 EUR. Na ně se vztahují pravidla pro zjednodušené faktury. 4.2.4.2. Informace požadované na úplné faktuře s DPH Harmonizovaný seznam údajů povinně uváděných na faktuře je stanoven v článku 226 směrnice o DPH. Pro podstatnou změnu tohoto seznamu není důvod. Pro snazší kontrolu daně a zjednodušení požadavků na podniky se však navrhují tři hlavní změny. Za prvé, dodavatel je povinen na faktuře uvést identifikační číslo pro DPH pořizovatele nebo příjemce. To se zavádí z několika důvodů. Napomůže to správci daně lépe spravovat daň, protože si tak bude moci ověřit, zda číslo pro DPH pořizovatele nebo příjemce odpovídá číslu pro DPH podniku, který chce uplatnit nárok na odpočet. Harmonizuje pravidla fakturace v celé EU, takže požadavky jsou stejné pro dodání pořizovatelům nebo příjemcům v témže členském státě jako pro dodání pořizovatelům nebo příjemcům v jiném členském státě. Slouží rovněž k tomu, aby podnik určil, zda může být požadována úplná faktura s DPH, neboť v případě dodání B2C nebude mít pořizovatel nebo příjemce číslo pro DPH. Vzhledem k tomu, že cílem návrhu je napomoci většímu využití elektronické fakturace, nabývá na významu možnost disponovat jedinečným číslem k identifikaci pořizovatele nebo příjemce, zejména pokud si poskytovatelé služeb potřebují vyměňovat elektronické faktury na účet svých firemních zákazníků. Číslo pro DPH by mohlo sloužit jako jedinečné číslo, pomocí něhož se vyměňují elektronické faktury, a v případě očekávaného nárůstu elektronické fakturace by již jedinečné identifikační číslo existovalo. Za druhé, datum dodání zboží nebo poskytnutí služby je nahrazeno datem vzniku daňové povinnosti. Vzhledem k tomu, že pravidla pro uplatnění nároku na odpočet závisí na okamžiku, kdy vzniká daňová povinnost, logicky by toto datum mělo být na faktuře uvedeno. Napomohlo by to rovněž v případě, že nárok na odpočet má pořizovatel nebo příjemce, jestliže je DPH přiznávána dodavatelem při přijetí platby, což je další opatření zahrnuté v tomto návrhu. Za třetí, u dodání s přenesením daňové povinnosti, kdy je pořizovatel nebo příjemce v jiném členském státě osobou povinnou odvést DPH, může situaci dodavatele usnadnit nahrazení sazby DPH a výše daně, jež má být odvedena, což se požaduje u úplné faktury s DPH, částkou pro každý druh dodaného zboží nebo poskytnutých služeb. 4.2.5. Zjednodušená faktura s DPH 4.2.5.1. Použití zjednodušené faktury s DPH Zjednodušené faktury je možno použít ve dvou případech. Za prvé, členské státy mohou požadovat použití zjednodušené faktury, ale pouze u osob povinných k dani uskutečňujících dodání B2C. Za druhé, u některých dodání B2B může osoba povinná k dani vystavit zjednodušenou fakturu namísto úplné faktury s DPH. U dodání B2C zůstává riziko podvodu hlavně na straně dodavatele, neboť u pořizovatele nebo příjemce není nárok na odpočet pravděpodobný. Faktura by měla poskytovat pouze údaje požadované k zajištění správného zaúčtování daně dodavatelem, požadovaná úroveň údajů je tudíž nižší, než se požaduje v případě, kdy je nárok na odpočet daně možný. U dodání B2B mohou být zjednodušené faktury použity v případě dodání s minimálním rizikem podvodu. V takových případech by měla být dodavateli umožněna volba vystavit zjednodušenou fakturu, například u některých dodání osvobozených od daně, neboť se k nim neváže nárok na odpočet, ačkoli v případech, kdy je pořizovatel nebo příjemce v jiném členském státě, se stále požaduje úplná faktura. V případech, kdy je fakturovaná částka nižší než 200 EUR a výše DPH, která by mohla být odečtena, je nízká stejně jako riziko plynoucí pro rozpočty členských států, může si dodavatel zvolit vystavení zjednodušené faktury. Tato možnost vychází z konzultací výboru pro DPH, v jejichž průběhu většina členských států u nižších částek požadovala použití zjednodušené fakturace. Další situací, kdy může dodavatel vystavit zjednodušenou fakturu, je případ, kdy se vystavuje dobropis. V takovém případě obsahuje nezbytné údaje původní faktura, na niž dobropis odkazuje. 4.2.5.2. Obsah zjednodušené faktury s DPH Náležitostmi povinně uváděnými na zjednodušené faktuře jsou údaje vyjmenované v článku 238 směrnice o DPH, podle něhož mohou členské státy po konzultaci s výborem pro DPH v některých případech povolit zjednodušené faktury. Jediným doplněním je požadavek uvést hodnotu druhu dodaného zboží nebo poskytnutých služeb. 4.2.6. Použití daňového registračního čísla Málo členských států využívá možnosti stanovené v článcích 239 a 240 směrnice o DPH, tj. použít k identifikaci dodavatele na faktuře jiného čísla namísto čísla pro DPH. Za této situace byla tato možnost zrušena a namísto toho musí být ve všech případech na faktuře uvedeno vnitrostátní identifikační číslo pro DPH, což zajišťuje jednotný přístup. 4.3. Uchovávání faktur 4.3.1. Problémy spojené s uchováváním faktur Možnosti, jež mají členské státy k dispozici, umožňují různá pravidla pro uchovávání. To vytváří překážky nejen pro větší podniky, které by chtěly společné postupy pro uchovávání faktur v celé EU, ale i pro malé podniky, kterým mohou stanovené podmínky bránit v dosahování úspor plynoucích např. z elektronické archivace. 4.3.2. Řešení problémů spojených s uchováváním faktur V tomto případě je cílem snížit zátěž pro podniky, aniž by byla oslabena možnost správce daně kontrolovat daň. Podniky musí v každém případě uchovávat faktury pro obchodní účely, přejí si však větší pružnost, pokud jde o způsob a místo uchovávání faktur, a pokud jsou usazeny ve více než jednom členském státě, společné doby uchovávání. Jakékoli řešení musí dosáhnout rovnováhy mezi zjednodušením a kontrolou. Cílem by mělo být maximálně harmonizovat pravidla, aniž by byla omezena možnost správce daně zajistit výběr daně. 4.3.3. Názor Komise Komise věří, že v určitých oblastech by mohlo být dosaženo společných pravidel. Jednou z nich je harmonizovaná doba uchovávání, které může být na základě průměrných dob uchovávání v členských státech stanoveno na 6 let. Toto pravidlo by rovněž mělo umožnit jednotnou výměnu faktur mezi členskými státy, které potřebují ověřit přeshraniční plnění. Pravidla uchovávání faktur v elektronické podobě by se měla změnit a dát podnikům právo tento prostředek používat. Podnikům by proto mělo být dovoleno převádět faktury v papírové podobě do podoby elektronické za podmínky, že faktury zpřístupní bez zbytečného prodlení a mohou zaručit, že obsah původní faktury a faktury v uchovávané v elektronické podobě bude shodný. Stejně tak by právní předpisy měly jasně stanovit členský stát, jehož pravidla jsou použitelná na uchovávání faktur. Pro dodavatele by použitelnými pravidly měla být pravidla členského státu, kde je usazen pro účely DPH. Pro pořizovatele nebo příjemce by použitelnými pravidly měla být pravidla jeho příslušného členského státu. To by nemělo správcům daně činit žádné problémy, pokud jde o kontrolu, neboť členské státy by nadále měly přístup k fakturám, u nichž je daň splatná. Některé další možnosti mohou rovněž být zrušeny, například požadavek, aby osoby nepovinné k dani uchovávaly faktury, požadavek, aby byly faktury uchovávány v členském státě, kde je osoba povinná k dani usazena, a požadavek, aby se oznamovalo místo uchovávání faktur. 5. OPATřENÍ NA POMOC V BOJI PROTI PODVODůM V OBLASTI DPH 5.1. Vznik daňové povinnosti u dodání uvnitř Společenství Komise již navrhla zkrácení období, za nějž se podává souhrnné hlášení, ze tří na jeden měsíc[7]. To je již krok směrem k rychlejší výměně informací mezi členskými státy, jež by měla pomoci řešit podvody typu „kolotoč“. Pravidla vzniku daňové povinnosti u dodání uvnitř Společenství však osobám povinným k dani umožňují odložit vznik daňové povinnosti do 15. dne měsíce následujícího po měsíci, v němž se zdanitelné plnění uskutečnilo. Například faktura vystavená před 15. dnem měsíce následujícího po uskutečnění zdanitelného plnění určuje, kdy vzniká daňová povinnost. Dodání uvnitř Společenství, které proběhlo v lednu a k němuž byla faktura vystavena v únoru, avšak dříve než 15. února tak umožňuje, aby bylo souhrnné hlášení předloženo v únoru, nikoli v lednu. Členské státy navíc nepoužívají pravidla jednotným způsobem. Tento problém byl již projednáván ve výboru pro DPH, aniž by se došlo k nějakému závěru. Hlavní problém vyvstává tehdy, když je faktura vystavena dříve, než se uskuteční dodání zboží, což některé členské státy považují za okamžik vzniku daňové povinnosti, zatímco jiné členské státy nikoli. Bylo by vhodnější stanovit jednotné datum vzniku daňové povinnosti, datum uskutečnění zdanitelného plnění, které je určeno okamžikem dodání. Na základě požadavku, aby byla faktura vystavena do 15. dne měsíce následujícího po uskutečnění zdanitelného plnění, bude faktura i nadále hlavním dokladem prokazujícím dodání uvnitř Společenství. Datum vzniku daňové povinnosti u pořízení uvnitř Společenství by se navíc mělo změnit tak, aby odpovídalo dodání uvnitř Společenství. 5.2. Nárok na odpočet daně Ve většině případů osoba povinná k dani uplatňující nárok na odpočet musí mít fakturu s DPH, která byla vystavena v souladu s pravidly obsaženými ve směrnici o DPH. Existují však výjimky z tohoto pravidla, zejména u plnění s přenesením daňové povinnosti. Ve věci Bockemühl [8] Soud konstatoval, že vlastnictví platné faktury s DPH není formalitou, kterou členský stát může uložit podnikům uplatňujícím nárok na odpočet u dodání s přenesením daňové povinnosti. Přes tyto výjimky se od osoby povinné k dani uskutečňující dodání požaduje, aby vystavila fakturu v souladu se směrnicí o DPH. Tak vzniká rozdíl mezi požadavkem vystavit fakturu jako důkaz o dodání a požadavkem mít fakturu k uplatnění nároku na odpočet. Pokud jde o tyto požadavky, mělo by existovat rovné zacházení s dodavatelem a pořizovatelem nebo příjemcem. Tak jako se po dodavateli požaduje, aby vystavil fakturu jako důkaz dodání, mělo by se po pořizovateli nebo příjemci požadovat vlastnictví uvedené faktury pro uplatnění nároku na odpočet. V současnosti mohou členské státy povolit nárok na odpočet opírající se o jiný důkaz, není-li vystavena platná faktura. 6. OSTATNÍ ZJEDNODUšUJÍCÍ OPATřENÍ – HOTOVOSTNÍ ÚčETNICTVÍ Některé členské státy mají povolenu odchylku[9], pokud jde o okamžik, kdy může uplatnit nárok na odpočet osoba povinná k dani, která přiznává DPH v rámci volitelného režimu hotovostního účetnictví. Tato odchylka umožňuje odložit nárok na odpočet osobám povinným k dani v rámci režimu hotovostního účetnictví až do doby provedení platby dodavatelům. Navrhuje se rozšířit toto zjednodušující opatření týkající se hotovostního účetnictví na všechny členské státy. Pokud však dodavatel účtuje DPH až při přijetí platby, je nutno povolit příjemci těchto dodání uplatnit nárok na odpočet daně okamžitě. Tento návrh vytváří právní základ pro členské státy, aby dále podporovaly podniky používající systém hotovostního účetnictví. 7. ZÁVěR V souvislosti s elektronickou fakturací se upouští od základního přístupu spočívajícího v používání technologií pro zajištění souladu faktury s předpisy. Namísto toho se má s fakturami v papírové i elektronické podobě zacházet rovným způsobem a spolehlivost fakturačních údajů má být zajištěna stejně, jako tomu je dnes u faktur v papírové podobě. Návrh významným způsobem snižuje počet možností, které mají členské státy k dispozici. Tím se vytvoří harmonizovanější soubor pravidel fakturace EU, a podniky tak budou mít možnost plnit své povinnosti v oblasti fakturace jednodušším způsobem. Zátěž by se měla snížit zejména pro ty podniky, které uskutečňují přeshraniční plnění, a podniky, které jsou identifikovány pro účely DPH v mnoha členských státech. Pro malé a střední podniky by se bezprostředním přínosem mělo stát rozšířené používání zjednodušených faktur, a to hlavně v případě faktur znějících na malou hodnotu. Díky harmonizovanému souboru pravidel EU bude navíc snazší dosáhnout souladu s pravidly a výhod přeshraničního obchodu. Byla rovněž zavedena opatření, která členským státům umožní rychlejší výměnu informací o dodáních zboží uvnitř Společenství. Tato opatření doplňují návrh Komise zkrátit období pro souhrnná hlášení a představují klíčový prvek v boji proti podvodům v oblasti DPH uvnitř Společenství. [1] Úř. věst. L 347, 11.12.2006, s. 1. [2] Úř. věst. L 15, 17.1.2002, s. 24. [3] http://ec.europa.eu/taxation_customs/common/publications/studies/index_en.htm [4] 2007/717/ES (Úř. věst. L 289, 7.11.2007, s. 38). [5] Úř. věst. L 44, 20.2.2008, s. 11. [6] KOM(2004) 728 v konečném znění, Úř. věst. C 24, 29.1.2005, s. 8. [7] KOM(2008) 147. [8] Úř. věst. C 106, 30.4.2004, p. 7. [9] Rozhodnutí Rady 2006/659/ES, Úř. věst. L 272, 3.10.2006, s. 15.