OZNÁMENÍ KOMISE

Pokyny k výkladu a uplatňování směrnice Rady 93/13/EHS o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách

(Text s významem pro EHP)

(2019/C 323/04)

OBSAH

ÚVOD 5

1. CÍLE A OBLAST PŮSOBNOSTI SMĚRNICE O ZNEUŽÍVAJÍCÍCH UJEDNÁNÍCH 7

1.1 Cíle směrnice o zneužívajících ujednáních 8

1.2 Oblast působnosti směrnice o zneužívajících ujednáních 10

1.2.1 Pojmy „prodávající nebo poskytovatel“, „spotřebitel“ a „smlouvy uzavírané mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem“ 10

1.2.2 Smluvní ujednání, která nebyla individuálně sjednána (čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice o zneužívajících ujednáních) 13

1.2.3 Vyloučení smluvních ujednání, která odrážejí závazné právní a správní předpisy (čl. 1 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních) 14

1.2.4 Vzájemný vztah s ostatními právními předpisy EU 15

1.2.5 Uplatňování směrnice o zneužívajících ujednáních na obchodníky usazené ve třetích zemích 17

2. VZTAH K VNITROSTÁTNÍM PRÁVNÍM PŘEDPISŮM, VČETNĚ MINIMÁLNÍ HARMONIZACE 17

2.1 Minimální harmonizace a rozšíření oblasti působnosti (články 8 a 8a směrnice o zneužívajících ujednáních), včetně úlohy nejvyšších vnitrostátních soudů 18

2.2 Další ustanovení vnitrostátních právních předpisů 19

3. OBECNÉ KRITÉRIUM ZNEUŽÍVAJÍCÍ POVAHY A POŽADAVKY NA TRANSPARENTNOST 20

3.1 Zneužívající povaha a transparentnost obecně 20

3.2 Smluvní ujednání týkající se hlavního předmětu smlouvy nebo ceny a odměny (čl. 4 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních) 23

3.2.1 Smluvní ujednání týkající se vymezení hlavního předmětu smlouvy 23

3.2.2 Smluvní ujednání týkající se ceny a odměny 24

3.3 Požadavky na transparentnost 25

3.3.1 Požadavky na transparentnost podle směrnice o zneužívajících ujednáních 25

3.3.2 Požadavky na transparentnost vyplývající z jiných aktů EU 28

3.4 Posouzení zneužívající povahy podle článku 3 a čl. 4 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních 29

3.4.1 Rámec pro posouzení podle čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 29

3.4.2 Význam zákonných ustanovení a významnost nerovnováhy 31

3.4.3 Sankce nebo důsledky nedodržení smluvních povinností ze strany spotřebitele 32

3.4.4 Možná zneužívající povaha ceny nebo odměny 33

3.4.5 Okolnosti v době uzavření smlouvy 33

3.4.6 Význam nedostatečné transparentnosti pro zneužívající povahu smluvních ujednání 34

3.4.7 Úloha přílohy uvedené v čl. 3 odst. 3 směrnice o zneužívajících ujednáních 35

4. NEZÁVAZNÁ POVAHA ZNEUŽÍVAJÍCÍCH SMLUVNÍCH UJEDNÁNÍ (ČL. 6 ODST. 1 SMĚRNICE) 37

4.1 Povaha a úloha čl. 6 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních při ochraně před zneužívajícími smluvními ujednáními 37

4.2 Právní účinek „nezávaznosti pro spotřebitele“ 38

4.3 Důsledky zneužívající povahy smluvních ujednání pro práva a povinnosti smluvních stran 39

4.3.1 Zásada: odstranění zneužívajících smluvních ujednání a zákaz jejich revize 39

4.3.2 Výjimka: zaplnění mezer ve smlouvě, aby se zabránilo její neplatnosti 41

4.3.3 Uplatnění dispozitivních ustanovení v ostatních případech 43

4.3.4 Možné použití zneužívajících smluvních ujednání navzdory jejich zneužívající povaze 43

4.4 Vrácení výhod získaných prostřednictvím zneužívajících smluvních ujednání 43

5. PROSTŘEDKY NÁPRAVY A PROCESNÍ ZÁRUKY VYŽADOVANÉ V ČL. 6 ODST. 1 A ČL. 7 ODST. 1 SMĚRNICE O ZNEUŽÍVAJÍCÍCH UJEDNÁNÍCH 44

5.1 Význam čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních a zásad rovnocennosti a efektivity obecně 44

5.2 Zásada kontroly zneužívajících smluvních ujednání z úřední pravomoci 48

5.2.1 Vztah k ustanovením čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 48

5.2.2 Vztah se zásadami civilního řízení 48

5.2.3 Kontrola z úřední pravomoci a úplná pasivita na straně spotřebitele 49

5.3 Povinnosti vyplývající ze zásady rovnocennosti 49

5.3.1 Kontrola zneužívajících smluvních ujednání z úřední pravomoci 49

5.3.2 Ostatní povinnosti vyplývající ze zásady rovnocennosti 50

5.4 Posouzení z úřední pravomoci a účinnost prostředků nápravy 50

5.4.1 Použitelné kritérium 50

5.4.2 Příslušné faktory pro účinnost prostředků nápravy 52

5.5 Co znamená kontrola z úřední pravomoci? 58

5.5.1 Základní povinnosti 58

5.5.2 Aspekty, které je třeba přezkoumat 58

5.5.3 Dostupnost nezbytných informací o právním a skutkovém stavu 59

5.5.4 Závěry, které je třeba vyvodit z posouzení zneužívající povahy 61

5.6 Důsledky kontroly z úřední pravomoci, efektivity a rovnocennosti pro vnitrostátní procesní pravidla 61

5.7 Kontrola zneužívajících smluvních ujednání z úřední pravomoci a mimosoudní řízení 62

6. ŽALOBY NA ZDRŽENÍ SE JEDNÁNÍ V KOLEKTIVNÍM ZÁJMU SPOTŘEBITELŮ (ČL. 7 ODST. 2 A 3 SMĚRNICE O ZNEUŽÍVAJÍCÍCH UJEDNÁNÍCH) 63

PŘÍLOHA I – Seznam rozhodnutí Soudního dvora uvedených v tomto sdělení 65

PŘÍLOHA II – Přehled oznámení podle článku 8a směrnice o zneužívajících ujednáních 90

ÚVOD

Směrnice Rady 93/13/EHS (1) je směrnice založená na zásadách. Tato směrnice chrání spotřebitele před zneužívajícími ujednáními ve všech typech smluv uzavíraných mezi podniky a spotřebiteli a je proto ústředním nástrojem k dosažení spravedlnosti na vnitřním trhu.

Od svého přijetí před 26 lety byla směrnice o zneužívajících ujednáních vyložena v mnoha rozhodnutích Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“), zejména v rozhodnutích o předběžné otázce, jejichž prostřednictvím Soudní dvůr dále rozvinul řadu obecných zásad stanovených ve směrnici. Výklad Soudního dvora se neomezuje na kritéria pro věcné posouzení smluvních ujednání a na důsledky vyvozené ze zneužívající povahy smluvních ujednání, nýbrž má také důsledky pro vnitrostátní procesní pravidla, jsou-li tato pravidla důležitá pro účinnou ochranu proti zneužívajícím smluvním ujednáním.

Kontrola účelnosti práva v oblasti ochrany spotřebitele a marketingu v roce 2017 (2) zahrnovala komplexní hodnocení směrnice o zneužívajících ujednáních. Bylo zjištěno, že přístup směrnice o zneužívajících ujednáních založený na zásadách je účinný a přispívá k vysoké úrovni ochrany spotřebitele. Hodnocení však odhalilo rovněž určité nejasnosti s ohledem na výklad této směrnice a její uplatňování, pokud jde například o: i) rozsah výjimek z hlediska ceny a hlavního předmětu smlouvy; ii) právní důsledky nezávaznosti zneužívajících smluvních ujednání a iii) povinnost vnitrostátních soudů hrát aktivní úlohu při uplatňování směrnice o zneužívajících ujednáních v jednotlivých případech. Zpráva o kontrole účelnosti proto doporučila zabývat se těmito problémy prostřednictvím zvláštních pokynů Komise.

V této souvislosti je návrh Komise ze dne 11. dubna 2018 (3), kterým se mění různé směrnice o ochraně spotřebitele, ve vztahu k směrnici o zneužívajících ujednáních omezen na návrh týkající se vložení ustanovení o sankcích. Ve sdělení Komise s názvem „Nová politika pro spotřebitele“ ze dne 11. dubna 2018 (4) bylo zároveň oznámeno, že v roce 2019 přijme Komise k směrnici o zneužívajících ujednáních pokyny s cílem objasnit otázky, které vyvstaly při uplatňování této směrnice.

Hlavním účelem těchto pokynů je předložit strukturovaný výklad hlavních pojmů a ustanovení směrnice o zneužívajících ujednáních, který podal Soudní dvůr, ve světle zvláštních případů, které řeší soudy členských států. Komise by tak chtěla zvýšit v celé EU povědomí o této judikatuře mezi všemi zainteresovanými stranami, jako jsou spotřebitelé, podniky, orgány členských států, včetně vnitrostátních soudů, a právníci, a tím usnadnit její uplatňování v praxi.

Ačkoli směrnice o zneužívajících ujednáních docílila vysoké úrovně ochrany spotřebitele a harmonizace klíčových pojmů v oblasti ochrany před zneužívajícími smluvními ujednáními na vnitřním trhu, v jednotlivých členských státech existují zvláštnosti, které účastníci trhu a právníci budou muset rovněž vzít v úvahu. Tyto zvláštnosti mohou souviset s širší oblastí působnosti vnitrostátních předpisů, kterými se tato směrnice provádí, nebo mohou spočívat v podrobnějších nebo přísnějších pravidlech týkajících se zneužívající povahy smluvních ujednání. Příklady zahrnují černou listinu smluvních ujednání, která jsou vždy považována za zneužívající, seznam smluvních ujednání, o nichž se předpokládá, že jsou zneužívající, a také posouzení smluvních ujednání, která byla sjednána individuálně, posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání, která vymezují hlavní předmět smlouvy, nebo přiměřenosti ceny či odměny, i pokud jsou tyto pojmy transparentní. Rovněž mohou existovat méně přísné požadavky na to, co se považuje za zneužívající smluvní ujednání podle obecného ustanovení o zneužívající povaze, například tam, kde vnitrostátní prováděcí předpisy nevyžadují, aby byla nerovnováha v právech a povinnostech smluvních stran významná nebo aby byla nerovnováha v právech a povinnostech v rozporu s požadavky poctivosti. Tato pravidla jsou v zásadě možná v souladu s ustanovením o minimální harmonizaci v článku 8 směrnice o zneužívajících ujednáních (5). Příloha II těchto pokynů obsahuje přehled oznámení členských států podle článku 8a směrnice o zneužívajících ujednáních (6), která odrážejí odchylky od směrnice.

Tyto pokyny jsou založeny na minimálních požadavcích stanovených ve směrnici o zneužívajících ujednáních a nemohou poskytnout úplný obraz o uplatňování této směrnice v jednotlivých členských státech EU, tedy ani o rozhodnutích vnitrostátních soudů a jiných příslušných orgánů o posouzení konkrétních smluvních ujednání. Kromě různých informačních zdrojů dostupných v členských státech jsou v databázi spotřebitelského práva, která je přístupná prostřednictvím portálu e-justice (7), k dispozici informace o vnitrostátních předpisech k provedení směrnice o zneužívajících ujednáních, o judikatuře a právní literatuře.

Není-li uvedeno jinak, články uvedenými v těchto pokynech jsou články směrnice o zneužívajících ujednáních. Je-li použit pojem „smluvní ujednání“ nebo „ujednání“, odkazuje se na „smluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno“, ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních. Pokud citace ze znění směrnice o zneužívajících ujednáních nebo z rozhodnutí Soudního dvora obsahují vizuální zvýraznění, toto zdůraznění doplnila Komise.

Tyto pokyny pokrývají v oddíle 1 cíle a oblast působnosti směrnice o zneužívajících ujednáních, zatímco oddíl 2 se týká zejména zásady minimální harmonizace a vztahu k vnitrostátním právním předpisům obecně. Oddíl 3 se zabývá posouzením transparentnosti a (ne)zneužívající povahy smluvních ujednání podle článků 3, 4 a 5. Oddíl 4 vysvětluje důsledky zneužívající povahy smluvních ujednání pro práva a povinnosti smluvních stran podle čl. 6 odst. 1. Oddíl 5 se podrobně zabývá procesními požadavky na posuzování smluvních ujednání, včetně povinnosti vnitrostátních soudů hrát aktivní úlohu při posuzování smluvních ujednání. Oddíl 6 pak rozebírá některé zvláštnosti řízení o zdržení se jednání.

Zásady, které Soudní dvůr vypracoval v souvislosti s procesními zárukami podle směrnice o zneužívajících ujednáních, včetně zásady kontroly z úřední pravomoci (ex officio), se použijí obdobně i na ostatní právní předpisy EU v oblasti ochrany spotřebitele (8). Tyto pokyny rovněž zohledňují některá rozhodnutí týkající se jiných směrnic na ochranu spotřebitele, jsou-li relevantní také pro směrnici o zneužívajících ujednáních.

Ačkoliv jsou rozhodnutí o předběžné otázce určena předkládajícímu soudu a obecně vnitrostátním soudům, které jsou povinny je přímo uplatňovat, týkají se všech vnitrostátních orgánů, které se zabývají zneužívajícími smluvními ujednáními, včetně správních orgánů prosazujících dodržování směrnice o zneužívajících ujednáních a ministerstev odpovědných za navrhování právních předpisů. Je na členských státech, aby přezkoumaly, do jaké míry jejich pravidla a postupy odpovídají směrnici o zneužívajících ujednáních, jak ji vykládá Soudní dvůr, a případně jak lze zlepšit její dodržování s cílem účinně chránit spotřebitele před zneužívajícími smluvními ujednáními.

Tyto pokyny jsou určeny členským státům EU a Islandu, Lichtenštejnsku a Norsku jako signatářům Dohody o Evropském hospodářském prostoru (9) (EHP). Odkazy na EU, Unii nebo jednotný trh by proto měly být chápány jako odkazy na EHP nebo trh EHP. Tyto pokyny mají sloužit čistě jako vodítko – právně závazné je pouze znění samotných právních předpisů EU. Závazné znění právních předpisů musí být odvozeno ze znění směrnice 93/13/EHS a přímo z rozhodnutí (10) Soudního dvora, která byla doposud vynesena a která budou vynesena v budoucnu. Tyto pokyny zohledňují rozhodnutí Soudního dvora, která byla zveřejněna do 31. května 2019, a nepředjímají další vývoj judikatury Soudního dvora. Názory vyjádřené v těchto pokynech nepředjímají postoj, který může Evropská komise zaujmout u Soudního dvora. Informace obsažené v těchto pokynech jsou obecné povahy a nezabývají se konkrétně určitými osobami nebo subjekty. Evropská komise ani osoby jednající jejím jménem nenesou odpovědnost za jakékoli použití níže uvedených informací.

1. CÍLE A OBLAST PŮSOBNOSTI SMĚRNICE O ZNEUŽÍVAJÍCÍCH UJEDNÁNÍCH

Článek 1 1. Účelem této směrnice je sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se zneužívajících ujednání ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem. 2. Smluvní ujednání, která odrážejí závazné právní a správní předpisy a ustanovení nebo zásady mezinárodních úmluv, jejichž stranami jsou členské státy nebo Společenství, zejména v oblasti dopravy, nejsou předmětem ustanovení této směrnice. Článek 2 Pro účely této směrnice se rozumí: a) „zneužívajícím ujednáním“ smluvní ujednání vymezené v článku 3; b) „spotřebitelem“ fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely, které nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání; c) „prodávajícím nebo poskytovatelem“ fyzická nebo právnická osoba, veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním. Čl. 3 odst. 1 a 2 1. Smluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno, je považováno za zneužívající, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele. 2. Ujednání je vždy považováno za nesjednané individuálně, jestliže bylo sepsáno předem, a spotřebitel proto nemohl mít žádný vliv na obsah ujednání, zejména v souvislosti se smlouvou uzavíranou adhezním způsobem. Skutečnost, že některé aspekty ujednání nebo jedno konkrétní ujednání byly sjednány individuálně, nevylučuje použití tohoto článku na zbytek smlouvy, jestliže celkové posouzení smlouvy ukazuje, že jde o smlouvu uzavíranou adhezním způsobem. Jestliže některý prodávající nebo poskytovatel tvrdí, že určité standardní ujednání bylo sjednáno individuálně, je povinen o tom předložit důkaz. Šestý bod odůvodnění vzhledem k tomu, že pro snazší vytvoření vnitřního trhu a ochranu občana jako spotřebitele při nákupu zboží a služeb prostřednictvím smluv, na které se vztahují právní předpisy jiných členských států, je nezbytné odstranit zneužívající ujednání z těchto smluv; Devátý bod odůvodnění vzhledem k tomu, že v souladu se zásadou uvedenou pod nadpisem „Ochrana hospodářských zájmů spotřebitelů“, jak je vyjádřena v těchto programech: „příjemci zboží nebo služeb by měli být chráněni před zneužitím moci prodávajícího nebo poskytovatele, zejména před adhezními smlouvami a nespravedlivým vyloučením základních práv ve smlouvách“; Desátý bod odůvodnění vzhledem k tomu, že účinnější ochrany spotřebitele lze dosáhnout přijetím jednotných právních předpisů v oblasti zneužívajících ujednání; že takové přepisy by se měly vztahovat na všechny smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli; že z působnosti této směrnice musí být vyňaty mimo jiné pracovní smlouvy, smlouvy týkající se dědického práva, smlouvy týkající se rodinného práva a smlouvy týkající se zřizování a organizace společností nebo dohod o sdružení fyzických osob; Jedenáctý bod odůvodnění vzhledem k tomu, že spotřebitel musí mít stejnou ochranu u smluv uzavíraných ústně i písemně bez ohledu na to, zda v druhém případě jsou smluvní ujednání obsažena v jednom nebo více dokumentech; Třináctý bod odůvodnění vzhledem k tomu, […] že v tomto ohledu „závazná právní nebo prováděcí ustanovení“ v čl. 1 odst. 2 zahrnují také pravidla, která se v souladu s právními předpisy použijí mezi smluvními stranami, pokud nebylo ujednáno jinak;

1.1 Cíle směrnice o zneužívajících ujednáních

Cílem směrnice o zneužívajících ujednáních je sbližování vnitrostátních právních předpisů, aby se zvýšila úroveň ochrany spotřebitelů před zneužívajícími ujednáními, která nejsou sjednána individuálně, ve smlouvách uzavřených mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem.

Směrnice o zneužívajících ujednáních má tudíž dvojí cíl:

— účinnou ochranu spotřebitelů jakožto obvykle slabší smluvní strany proti zneužívajícím smluvním ujednáním, které používají prodávající nebo poskytovatelé a které nebyly individuálně sjednány, a

— přispění k vytvoření vnitřního trhu prostřednictvím minimální harmonizace vnitrostátních předpisů usilujících o tuto ochranu.

Soudní dvůr (11) zdůraznil úlohu směrnice o zneužívajících ujednáních v souvislosti s celkovými cíli EU, když uvedl, že

„[…] mimoto je třeba uvést, že podle judikatury Soudního dvora tato směrnice představuje, jako celek, v souladu s čl. 3 odst. 1 písm. t) ES opatření nezbytné ke splnění poslání svěřených Evropskému společenství, a zvláště ke zvyšování životní úrovně a kvality života v celém Společenství […] (12).“

V této souvislosti Soudní dvůr opakovaně označil ochranu podle směrnice o zneužívajících ujednáních za věc „veřejného zájmu“ (13). Jak je uvedeno v článku 114 Smlouvy o fungování EU (SFEU) (14), právním základu směrnice o zneužívajících ujednáních, jakož i v článku 169 SFEU a v článku 38 Listiny základních práv EU (15), tato směrnice zajišťuje vysokou úroveň ochrany spotřebitele.

Podle ustálené judikatury Soudního dvora (16) se systém ochrany zavedený směrnicí 93/13/EHS zakládá

„[…] na myšlence, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli jak z hlediska vyjednávací síly, tak úrovně informovanosti, což ho vede k tomu, že přistupuje na podmínky předem vyhotovené prodávajícím nebo poskytovatelem, ač nemůže ovlivnit jejich obsah […]“.

Směrnice o zneužívajících ujednáních se proto zabývá případy nerovnosti smluvních stran ve vztahu k smluvním ujednáním, která mohou být důsledkem asymetrie informací nebo odborných znalostí (17) nebo vyjednávací síly (18) ve vztahu k smluvním ujednáním.

Zejména prostřednictvím toho, že stanoví zneužívající smluvní ujednání podle čl. 6 odst. 1 jako nezávazné, usiluje směrnice o zneužívajících ujednáních o vytvoření skutečné rovnováhy (19) mezi smluvními stranami, a to odstraněním nerovnováhy způsobené zneužívajícími smluvními ujednáními (20) s cílem kompenzovat slabší postavení spotřebitelů (21).

Směrnice o zneužívajících ujednáních má mimoto odrazovat prodávající nebo poskytovatele od používání zneužívajících ujednání v budoucnu (22). Komise připomíná, že ve své zprávě o provádění směrnice o zneužívajících ujednáních z roku 2000 (23) zdůraznila škodlivé účinky používání zneužívajících smluvních ujednání pro právní a ekonomický řád celé EU a vyzdvihla význam směrnice nad rámec ochrany jednotlivých spotřebitelů přímo dotčených zneužívajícími smluvními ujednáními.

1.2 Oblast působnosti směrnice o zneužívajících ujednáních

1.2.1 Pojmy „prodávající nebo poskytovatel“, „spotřebitel“ a „smlouvy uzavírané mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem“

Jak je stanoveno v čl. 1 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních, tato směrnice se vztahuje na „smlouvy uzavírané mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem“.

Aby se na smlouvu vztahovala směrnice o zneužívajících ujednáních, je nutné určit, zda je jednou ze smluvních stran prodávající nebo poskytovatel, jak jsou vymezeni v čl. 2 písm. c), a druhou smluvní stranou spotřebitel (24) ve smyslu čl. 2 písm. b). Tímto není dotčena skutečnost, že členské státy nejsou nijak omezovány v tom, aby rozšířily oblast působnosti vnitrostátních předpisů k provedení směrnice i na jiné smlouvy a uplatňovaly ji například také na smlouvy uzavírané mezi dvěma prodávajícími nebo poskytovateli či mezi dvěma spotřebiteli.

1.2.1.1 Definice „prodávajícího nebo poskytovatele“ a „spotřebitele“

Zatímco podle čl. 2 písm. b) musí být spotřebitelé fyzickými osobami, podle čl. 2 písm. c) může být prodávajícím nebo poskytovatelem fyzická či právnická osoba.

Při určování, zda je určitá osoba prodávajícím nebo poskytovatelem či spotřebitelem, je důležité posoudit rovnováhu sil mezi oběma stranami ve vztahu k dotyčné smlouvě. Typickými faktory jsou asymetrie informací, znalostí a odborných zkušeností nebo vyjednávací síly. Pojmy „prodávající nebo poskytovatel“ a „spotřebitel“ jsou funkční pojmy založené na úloze stran ve vztahu k dotyčné smlouvě. Pojem „spotřebitel“ je současně objektivní a odráží obvykle slabší postavení protějšku prodávajícího nebo poskytovatele. To znamená, že pro účely směrnice o zneužívajících ujednáních neznamenají lepší znalosti nebo zkušenosti konkrétního spotřebitele nutně to, že se tato osoba nepovažuje za „spotřebitele“ (25).

Soudní dvůr objasnil tento funkční přístup takto (26):

„53 Směrnice 93/13/EHS tedy definuje smlouvy, na které se vztahuje, prostřednictvím odkazu na určitou vlastnost smluvních stran podle toho, zda jednají v rámci profesní činnosti, či nikoli […] ( 27 ) .“ „55 [Z toho vyplývá, že] pojem ‚prodávající nebo poskytovatel‘ ve smyslu článku 2 písm. c) směrnice 93/13/EHS je funkčním pojmem vyžadujícím posouzení, zda smluvní vztah spadá do rámce obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání dané osoby […] ( 28 ) .“

Aby bylo možné stanovit, zda je fyzická osoba, která provozuje obchodní nebo výrobní činnost nebo povolání, prodávajícím nebo poskytovatelem či spotřebitelem, je důležité určit, zda dotyčná smlouva souvisí s jednou z těchto činností, či nikoli.

Navzdory určitým rozdílům v pojmu „prodávající nebo poskytovatel“ v jednotlivých jazykových verzích (29) čl. 2 písm. c) směrnice o zneužívajících ujednáních je třeba tento pojem vykládat jednotně (30) na základě cílů směrnice (31). To znamená, že restriktivnější terminologie použitá v některých jazykových verzích směrnice a ve vnitrostátních prováděcích předpisech nemůže omezit typy smluv, na něž se směrnice vztahuje, a tudíž rozsah ochrany, kterou poskytuje (32). Pojem „prodávající nebo poskytovatel“ podle čl. 2 písm. c) bude tedy nutné vykládat stejně jako pojem „obchodník“ v jiných směrnicích na ochranu spotřebitele a judikatura týkající se pojmů „obchodník“ a „spotřebitel“ v jiných směrnicích se v zásadě vztahuje i na směrnici o zneužívajících ujednáních (33).

Soudní dvůr (34) uvedl, že definici pojmu „prodávající nebo poskytovatel“ v čl. 2 písm. c) je nutno vykládat široce:

„47 Podle článku 2 písm. c) směrnice 93/13/EHS je pojem ‚prodávající nebo poskytovatel‘ definován jako fyzická nebo právnická osoba, veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, která ve smlouvách, na které se vztahuje uvedená směrnice, jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povoláním. 48 Ze samotného znění tohoto ustanovení vyplývá, že unijní zákonodárce zamýšlel přiznat výrazu ‚prodávající nebo poskytovatel‘ široký význam […] ( 35 ) .“

Každá fyzická nebo právnická osoba proto představuje prodávajícího nebo poskytovatele tehdy, souvisí-li smlouva s její profesní činností, včetně případu, kdy je tato činnost veřejnoprávní povahy nebo je vykonávána ve veřejném zájmu (36) nebo se řídí veřejným právem (37). Organizace nebo subjekty, které vykonávají úkoly ve veřejném zájmu nebo sledují dobročinné či etické cíle, se proto považují za prodávající nebo poskytovatele ve vztahu ke smlouvám o prodeji jakýchkoli výrobků nebo poskytování jakýchkoli služeb spotřebitelům. V tomto ohledu není podstatné, že je činnost vykonávána na neziskovém základě. Podle Soudního dvora (38)

„[z]toho vyplývá, že článek 2 písm. c) směrnice 93/13/EHS nevylučuje ze své oblasti působnosti subjekty plnící úkoly ve veřejném zájmu ani ty, které mají veřejnoprávní status […] (39). […] jelikož jsou úkoly ve veřejném zájmu často neziskové povahy, není zisková nebo nezisková povaha dané organizace relevantní pro definici ‚prodávajícího nebo poskytovatele‘ ve smyslu tohoto ustanovení.“

To znamená, že se směrnice v zásadě vztahuje například i na smlouvy týkající se zdravotnických a pečovatelských služeb bez ohledu na právní povahu poskytovatele.

Soudní dvůr rovněž upřesnil, že aby se určitá osoba považovala za „prodávajícího nebo poskytovatele“, není nutné, aby smlouva odrážela hlavní činnost dotyčné osoby, a může se tudíž týkat doplňkové nebo pomocné činnosti (40). Zahrnuta může být například půjčka, kterou nabízí společnost svým zaměstnancům (41), nebo půjčka, kterou studentovi poskytlo vzdělávací zařízení (42).

To, zda se určitá osoba považuje za „prodávajícího nebo poskytovatele“ nebo „spotřebitele“, je proto třeba posoudit v každém jednotlivém případě na základě konkrétní smlouvy s přihlédnutím k povaze a účelu dotyčné smlouvy a skutečnosti, že směrnice o zneužívajících ujednáních usiluje o ochranu spotřebitelů jakožto obvykle slabší strany.

To rovněž znamená, že daná fyzická osoba může být ve vztahu k určitým smlouvám „prodávajícím nebo poskytovatelem“, například právník ve vztahu ke smlouvě o poskytování právních služeb (43), a zároveň i „spotřebitelem“ ve vztahu k jiným smlouvám, například v případě půjčky pro soukromé účely (44). V této souvislosti Soudní dvůr (45) uvedl:

„V takovémto případě, i když je nutno vycházet z toho, že advokát disponuje vysokou úrovní odborných znalostí [… (46)], neumožňuje tato skutečnost vycházet z toho, že vůči prodávajícímu nebo poskytovateli není slabší stranou. […] nerovné postavení spotřebitele vůči prodávajícímu nebo poskytovateli, kterému má čelit systém ochrany zavedený směrnicí 93/13/EHS, se týká jak úrovně informovanosti spotřebitele, tak jeho vyjednávací síly za existence podmínek předem vyhotovených prodávajícím nebo poskytovatelem, jejichž obsah nemůže spotřebitel ovlivnit.“

Fyzickou osobu, která jedná na základě doplňkové smlouvy jako ručitel smlouvy uzavřené mezi dvěma obchodními subjekty, je třeba také považovat za spotřebitele, pokud tato osoba jednala pro účely nesouvisející s její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povoláním a nemá funkční propojení se společností, která je úvěrovým dlužníkem. Funkční propojení může spočívat například v tom, že je ředitelem dané společnosti nebo v ní má nezanedbatelné podíly (47).

1.2.1.2 Smlouvy uzavírané mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem

Jakmile je na jedné straně prodávající nebo poskytovatel a na druhé straně spotřebitel, má se za to, že se na smlouvu vztahuje směrnice o zneužívajících ujednáních, jak je uvedeno ve druhé části desátého bodu odůvodnění. V desátém bodě odůvodnění je objasněno, že se směrnice o zneužívajících ujednáních vztahuje na všechny smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli.

To znamená, že se tato směrnice vztahuje na všechny smlouvy týkající se nákupu zboží a poskytování služeb a Soudní dvůr objasnil, že směrnice o zneužívajících ujednáních má být skutečně používána „ve všech odvětvích hospodářské činnosti“ (48).

V desátém bodě odůvodnění je dále objasněno, že z působnosti této směrnice „musí být vyňaty“ mimo jiné pracovní smlouvy, smlouvy týkající se dědického práva, smlouvy týkající se rodinného práva a smlouvy týkající se zřizování a organizace společností nebo dohody o sdružení fyzických osob (49). Jakožto omezení oblasti působnosti směrnice bude nutné tyto příklady (50) vykládat úzce (51).

Směrnice o zneužívajících ujednáních nevyžaduje, aby spotřebitel musel za zboží nebo službu poskytnout peněžité protiplnění. Soudní dvůr nepovažuje peněžité protiplnění za nutné. Soudní dvůr (52) například konstatoval, že soukromé osoby poskytující záruku za úvěr, který získala jiná strana, mohou být chráněny na základě směrnice o zneužívajících ujednáních i v případě, že smlouva o ručení nestanoví peněžité protiplnění za tuto konkrétní službu. Je proto třeba mít za to, že se směrnice o zneužívajících ujednáních vztahuje i na smlouvy mezi spotřebiteli a poskytovateli služeb sociálních médií, a to bez ohledu na to, zda spotřebitelé musí zaplatit určité peněžní částky, nebo zda protiplnění za služby spočívá v obsahu vytvořeném spotřebiteli a profilování (53).

Je-li doplňková smlouva, například smlouva o ručení, uzavřena mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, vztahuje se na tuto smlouvu směrnice o zneužívajících ujednáních i tehdy, je-li hlavní smlouva, například smlouva o poskytnutí úvěru, uzavřena mezi dvěma obchodními společnostmi, a do oblasti působnosti směrnice tudíž nespadá (54).

Soudní dvůr rozhodl o omezeném počtu zvláštních případů, kdy měly vnitrostátní soudy pochybnosti o klasifikaci dané smlouvy, a objasnil, že se směrnice o zneužívajících ujednáních vztahuje na tyto typy smluv:

— smlouvy o nájmu bytových prostor uzavřené mezi fyzickou osobou jednající za soukromým účelem na straně jedné a podnikatelem v oblasti nemovitostí na straně druhé (55),

— smlouvy o poskytování právních služeb (56),

— smlouvu o hypotečním úvěru uzavřenou právníkem za soukromým účelem (57),

— smlouvu uzavřenou svobodným vzdělávacím zařízením, na jejímž základě dohodne zařízení s jedním ze svých studentů příznivější způsoby úhrady částek studijních poplatků a příspěvků na studijní cestu, které studenti dluží (58),

— smlouvu o ručení nebo o zajišťovacím převodu práva uzavřenou mezi fyzickou osobou a úvěrovou institucí za účelem zajištění závazků sjednaných obchodní společností vůči této úvěrové instituci v rámci úvěrové smlouvy, pokud tato fyzická osoba jednala za účelem, který nespadá do rámce její profesní činnosti a nemá funkční vazbu s touto společností (59),

— úvěr k financování koupě nemovitosti poskytnutý zaměstnavatelem svému zaměstnanci a jeho manželce či manželovi pro soukromé účely (60).

1.2.2 Smluvní ujednání, která nebyla individuálně sjednána (čl. 3 odst. 1 a 2 směrnice o zneužívajících ujednáních) (61)

Podle čl. 2 písm. a) ve spojení s čl. 3 odst. 1 se směrnice o zneužívajících ujednáních vztahuje pouze na smluvní ujednání, která nebyla sjednána individuálně. V čl. 3 odst. 2 jsou obsaženy určité domněnky a ustanovení o důkazním břemenu v souvislosti s otázkou, zda dané smluvní ujednání nebylo sjednáno individuálně. Spolu s devátým a jedenáctým bodem odůvodnění jsou v čl. 3 odst. 2 uvedeny také příklady smluvních ujednání, která jsou zahrnuta. Obvykle (nikoli však výhradně) jsou zahrnuta „standardní“ (62), standardizovaná (63) nebo předem vyhotovená (64) smluvní ujednání, jež se často nacházejí v tzv. „obchodních podmínkách“.

Není rozhodující, v jaké formě jsou ujednání uvedena, například v tištěné, on-line či off-line, psané ručně či dokonce ústní (65), jakým způsobem byla smlouva uzavřena, kupříkladu soukromě nebo ve formě notářské listiny, v které části smlouvy jsou ujednání umístěna, nebo to, zda jsou obsažena v jednom dokumentu či v různých dokumentech. Podstatné je, že přispívají k vymezení práv a povinností smluvních stran a že se s ohledem na dotyčná ujednání neuskutečnila žádná individuální jednání.

To, zda s ohledem na určitou smlouvu došlo k individuálním jednáním, je skutečnost, kterou musí posoudit vnitrostátní soudy. Podle čl. 3 odst. 2 prvního pododstavce platí, že pokud bylo sepsáno „předem“, například v případě „smlouvy uzavírané adhezním způsobem“, je ujednání „vždy považováno za nesjednané individuálně“. V čl. 3 odst. 2 třetím pododstavci je uvedeno, že jestliže prodávající nebo poskytovatel tvrdí, že určité „standardní ujednání“ bylo sjednáno individuálně, je povinen o tom předložit důkaz. V čl. 3 odst. 2 druhém pododstavci se uvádí, že skutečnost, že některé aspekty ujednání nebo jedno konkrétní ujednání byly sjednány individuálně, neznamená, že byla individuálně sjednána ostatní smluvní ujednání. Podpis spotřebitele na konci smlouvy nebo za účelem potvrzení jednotlivých ustanovení rozhodně nenaznačuje, že smluvní ujednání byla sjednána individuálně.

Soudní dvůr může vydat další pokyny k tomuto kritériu a k pojmu „jednání“ (66).

Odkazuje-li se v těchto pokynech na „zneužívající smluvní ujednání“ nebo „smluvní ujednání“, týkají se tyto odkazy „smluvních ujednání, která nebyla individuálně sjednána“, i tehdy, pokud se slova „nebyla individuálně sjednána“ neopakují. Tímto není dotčena skutečnost, že se v některých členských státech ochrana podle směrnice o zneužívajících ujednáních vztahuje i na individuálně sjednaná smluvní ujednání (67).

1.2.3 Vyloučení smluvních ujednání, která odrážejí závazné právní a správní předpisy (čl. 1 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních)

Podle čl. 1 odst. 2 se ustanovení směrnice o zneužívajících ujednáních nevztahují na smluvní ujednání, která odrážejí závazné právní a správní předpisy a ustanovení nebo zásady mezinárodních úmluv, jejichž stranami jsou členské státy nebo Unie. Soudní dvůr (68) zdůraznil, že jako výjimka ze zamýšlené ochrany spotřebitelů proti zneužívajícím smluvním ujednáním se ustanovení čl. 1 odst. 2 musí vykládat striktně:

„[…] vnitrostátní soud musí zohlednit skutečnost, že zejména s ohledem na cíl uvedené směrnice, tedy ochranu spotřebitele proti zneužívajícím ujednáním zahrnutým do smluv uzavřených spotřebiteli s poskytovatelem, se výjimka stanovená v čl. 1 odst. 2 téže směrnice musí vykládat striktně […] (69).“

Aby bylo vyloučeno posouzení podle směrnice o zneužívajících ujednáních, je nutné určit, zda smluvní ujednání odrážejí závazné právní a správní předpisy.

Pro účely čl. 1 odst. 2 a v souladu s třináctým bodem odůvodnění je předpis závazný, pokud

— se vztahuje na smluvní strany nezávisle na jejich volbě,

— avšak rovněž tehdy, má-li doplňkovou povahu, a proto se uplatňuje standardně, tj. v případě neexistence jiných ujednání, která smluvní strany stanovily (70).

V těchto případech je vynětí z oblasti působnosti směrnice odůvodněno skutečností, že

„[…] lze legitimně předpokládat, že vnitrostátní zákonodárce zavedl rovnováhu mezi všemi právy a povinnostmi stran určitých smluv“ (71).

To v zásadě platí i v případech, kdy je závazný předpis přijat po uzavření smlouvy a ukládá ujednání, které zneužívající smluvní ujednání nahrazuje (72).

Výjimka stanovená v čl. 1 odst. 2 musí být současně striktně omezena na otázku upravenou těmito závaznými předpisy (73). Závazné předpisy vnitrostátního práva, které se vztahují na určité skupiny spotřebitelů, mimoto nepředstavují závazný předpis pro účely čl. 1 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních, pokud smluvní ujednání stanoví, že se vztahují na jiné zákazníky (74).

Soudní dvůr (75) objasnil, že se výjimka stanovená v čl. 1 odst. 2 nepoužije, jestliže vnitrostátní pravidla poskytují stranám různé možnosti například s ohledem na určení příslušného soudu.

Soudní dvůr může k čl. 1 odst. 2 vydat další pokyny na základě tří žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce, které byly v době přijetí tohoto sdělení dosud projednávány (76).

V čl. 1 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních jsou z její oblasti působnosti vyňaty rovněž ustanovení nebo zásady mezinárodních úmluv, jejichž stranami jsou členské státy nebo Unie, a odkazuje se v něm konkrétně na mezinárodní úmluvy v oblasti dopravy (77).

1.2.4 Vzájemný vztah s ostatními právními předpisy EU

Směrnice o zneužívajících ujednáních se vztahuje na smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli ve všech odvětvích hospodářské činnosti (78). Podle typu smlouvy se na danou smlouvu mohou tudíž vztahovat i jiná ustanovení práva EU, zejména ostatní předpisy na ochranu spotřebitele. Dalšími příslušnými pravidly, která mohou být uplatňována souběžně, mohou být horizontální pravidla týkající se informací poskytovaných před uzavřením smlouvy a práva odstoupit od smlouvy stanovená ve směrnici 2011/83/EU (79) o právech spotřebitelů nebo ve směrnici 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách (80). Obdobně se kromě směrnice o zneužívajících ujednáních mohou uplatňovat i pravidla týkající se jednotlivých typů smluv, například směrnice 2008/48/ES (81) o smlouvách o spotřebitelském úvěru, směrnice 2008/122/ES (82) o ochraně spotřebitele ve vztahu k některým aspektům smluv o dočasném užívání ubytovacího zařízení (timeshare), o dlouhodobých rekreačních produktech, o dalším prodeji a o výměně, směrnice 2014/17/EU (83) o smlouvách o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení, směrnice (EU) 2015/2302 (84) o souborných cestovních službách a spojených cestovních službách, směrnice (EU) 2018/1972 (85), kterou se stanoví evropský kodex pro elektronické komunikace, nařízení (ES) č. 1008/2008 (86) o leteckých službách, směrnice 2009/72/ES (87) o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 2003/54/ES nebo směrnice 2009/73/ES (88) o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice 2003/55/ES (89). V případech týkajících se zneužívajících smluvních ujednání se mohou mimoto uplatňovat pravidla týkající se justiční spolupráce v občanských věcech, například v oblasti rozhodného práva (90) a příslušnosti (91), a procesní pravidla, například pravidla týkající se drobných nároků (92) nebo evropského platebního rozkazu (93).

V některých odvětvových předpisech je výslovně objasněno, že směrnice o zneužívajících ujednáních jimi není dotčena. K příkladům patří směrnice 2009/72/ES (94), směrnice 2009/73/ES (95), směrnice 2014/17/EU (96) a směrnice (EU) 2018/1972 (97).

S ohledem na ustanovení čl. 1 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních, jež je projednáno v oddíle 1.2.3, jsou smluvní ujednání, která odrážejí závazné předpisy, včetně odvětvových právních předpisů, nebo ustanovení mezinárodních úmluv, z oblasti působnosti této směrnice vyňata.

Pokud byly naopak odvětvové právní předpisy přijaty po přijetí směrnice o zneužívajících ujednáních, bude nutné vzít v úvahu, že tyto právní předpisy mohou vylučovat použití uvedené směrnice pouze tehdy, je-li to výslovně stanoveno (98). Obvykle tomu tak nebude (99), takže se směrnice o zneužívajících ujednáních bude obecně uplatňovat navíc k odvětvovým předpisům.

Použijí-li se kromě směrnice o zneužívajících ujednáních i jiné předpisy EU, je třeba obecně upřednostnit výklad ve smyslu, který pokud možno zachovává užitečný účinek (effet utile) směrnice o zneužívajících ujednáních a případně protichůdného ustanovení. Například procesní pravidla by neměla ohrozit účinnost ochrany před zneužívajícími smluvními ujednáními podle směrnice o zneužívajících ujednáních.

Při posuzování transparentnosti a zneužívající povahy smluvních ujednání podle směrnice o zneužívajících ujednáních musí být případně zohledněny jiné předpisy EU. Prvek v posouzení zneužívající povahy jednotlivých smluvních ujednání může být například skutečnost, že se prodávající nebo poskytovatel uchýlil ve smyslu směrnice 2005/29/ES (100) k nekalým obchodním praktikám (101). Toto zjištění nemá současně přímý vliv na posouzení platnosti smlouvy z hlediska čl. 6 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních (102).

Vztah mezi odvětvovými předpisy a směrnicí o zneužívajících ujednáních zejména s ohledem na požadavky na transparentnost/informace poskytované před uzavřením smlouvy (103) nebo povinný obsah smluv (104) je projednán v oddíle 3.3.2.

1.2.5 Uplatňování směrnice o zneužívajících ujednáních na obchodníky usazené ve třetích zemích

To, zda se směrnice o zneužívajících ujednáních vztahuje na smlouvu uzavřenou mezi spotřebitelem, který má bydliště v některém členském státě EU, a obchodníkem mimo země EU a EHP (105), se v zásadě řídí nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 (106) (Řím I).

V čl. 6 odst. 1 a 2 nařízení Řím I je stanoveno:

1. Aniž jsou dotčeny články 5 a 7, smlouva uzavřená fyzickou osobou za účelem, který se netýká její profesionální nebo podnikatelské činnosti (dále jen „spotřebitel“), s jinou osobou, která jedná v rámci výkonu své profesionální nebo podnikatelské činnosti (dále jen „obchodník“), se řídí právem země, v níž má spotřebitel obvyklé bydliště, pokud: a) obchodník provozuje svou profesionální nebo podnikatelskou činnost v zemi, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště, nebo b) se jakýmkoli způsobem taková činnost na tuto zemi nebo na několik zemí včetně této země zaměřuje a smlouva spadá do rozsahu této činnosti. 2. Bez ohledu na odstavec 1 si mohou strany zvolit v souladu s článkem 3 právo rozhodné pro smlouvu, která splňuje podmínky odstavce 1. V důsledku této volby však nesmí být spotřebitel zbaven ochrany, kterou mu poskytují ustanovení právního řádu, od nichž se nelze smluvně odchýlit, a jež by se v případě neexistence volby práva na základě odstavce 1 jinak použila.

Pokud tudíž obchodník (tj. „prodávající nebo poskytovatel“) ze třetí země vykonává činnost v členském státě nebo zaměřuje svou činnost na spotřebitele, kteří mají obvyklé místo bydliště v některém členském státě, vztahuje se na tyto spotřebitele ochrana podle směrnice o zneužívajících ujednáních a podle předpisů na ochranu spotřebitele platných v jejich členském státě. To platí i v případě, že si smluvní strany jako rozhodné právo zvolí právo dotyčné třetí země. Článek 5 nařízení Řím I však obsahuje zvláštní pravidla pro smlouvy o přepravě.

V čl. 6 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních je mimoto stanoveno:

Členské státy přijmou nezbytná opatření pro zajištění toho, aby spotřebitel neztratil ochranu, kterou mu poskytuje tato směrnice, proto, že si zvolil právní předpisy třetí země jako právní předpisy použitelné na smlouvu, jestliže smlouva úzce souvisí s územím členských států.

Toto ustanovení může spotřebiteli poskytnout dodatečnou ochranu, jelikož se použije pokaždé, kdy je zvoleno právo třetí země, existuje však úzká souvislost s určitým členským státem. Podmínky použití jsou proto širší než podmínky uvedené v článku 6 nařízení Řím I.

Soudní dvůr mimoto rozhodl (107), že podle čl. 3 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních je ujednání, podle kterého se smlouva uzavřená se spotřebitelem má řídit právem členského státu sídla obchodníka nebo poskytovatele, zneužívající, pokud jednoznačně neuvádí, že spotřebitelé mohou využít i závazná pravidla ochrany spotřebitele země, ve které mají obvyklé bydliště, podle čl. 6 odst. 2 nařízení Řím I. Bez tohoto upřesnění může být spotřebitel uveden v omyl tím, že je u něj vyvolán nesprávný dojem, že se na smlouvu použije pouze zvolené právo. Stejnou logiku je třeba použít v případě, kdy je formou smluvního ujednání ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních zvoleno právo třetí země (108).

2. VZTAH K VNITROSTÁTNÍM PRÁVNÍM PŘEDPISŮM, VČETNĚ MINIMÁLNÍ HARMONIZACE

Článek 8 směrnice o zneužívajících ujednáních Členské státy mohou přijmout nebo ponechat v platnosti přísnější ustanovení slučitelná se Smlouvou v oblasti působnosti této směrnice, aby zajistily nejvyšší stupeň ochrany spotřebitele. Článek 8a směrnice o zneužívajících ujednáních (109) 1. Pokud členský stát přijme ustanovení v souladu s článkem 8, uvědomí o nich i o veškerých následných změnách Komisi, zejména pokud tato ustanovení: — rozšiřují posuzování zneužívající povahy smluvních ujednání na individuálně sjednaná smluvní ujednání nebo na přiměřenost ceny či úhrady, nebo — obsahují seznam smluvních ujednání považovaných za zneužívající. 2. Komise zajistí, aby údaje uvedené v odstavci 1 byly spotřebitelům a obchodníkům snadno přístupné, mimo jiné na vyhrazených internetových stránkách. 3. Komise předá informace uvedené v odstavci 1 ostatním členským státům a Evropskému parlamentu. Komise konzultuje uvedené informace se zúčastněnými stranami. Sedmnáctý bod odůvodnění vzhledem k tomu, že pro účely této směrnice může mít seznam ujednání uvedených v příloze pouze příkladnou funkci, a v důsledku co nejméně omezující povahy směrnice může být rozsah těchto ujednání členskými státy v jejich vnitrostátních právních předpisech rozšířen nebo omezen;

Směrnice o zneužívajících ujednáních a vnitrostátní právní předpisy se vzájemně ovlivňují různými způsoby. Existují

— ustanovení, která provádějí směrnici o zneužívajících ujednáních ve vnitrostátním právu, včetně ustanovení, která rozšiřují její oblast působnosti nebo stanoví přísnější požadavky, a

— ustanovení vnitrostátních právních předpisů, hmotněprávní či procesní, která zahrnují další aspekty, musí však být vzata v úvahu, mají-li soudy rozhodnout o případech týkajících se zneužívajících smluvních ujednání.

2.1 Minimální harmonizace a rozšíření oblasti působnosti (články 8 a 8a směrnice o zneužívajících ujednáních), včetně úlohy nejvyšších vnitrostátních soudů

Podle článku 8 mohou členské státy zajistit vyšší úroveň ochrany spotřebitele, než je stanoveno ve směrnici o zneužívajících ujednáních (110). Článek 8a směrnice o zneužívajících ujednáních (111) ukládá členským státům povinnost oznámit vnitrostátní pravidla, která obsahují přísnější normy nebo rozšiřují oblast působnosti vnitrostátních předpisů k provedení směrnice o zneužívajících ujednáních (112).

Členské státy mohou například vnitrostátní předpisy k provedení směrnice o zneužívajících ujednáních uplatňovat rovněž na smluvní ujednání, která byla sjednána individuálně (113), nebo na vztahy mezi podniky nebo transakce mezi spotřebiteli (114).

Mohou je rovněž zpřísnit, zejména používáním méně náročného kritéria pro určení toho, kdy se smluvní ujednání považuje za zneužívající. Mohou například přijmout „černou listinu“ smluvních ujednání, která se považují vždy za zneužívající, aniž by se vyžadovalo posouzení v každém jednotlivém případě podle obecného kritéria zneužívající povahy stanoveného v čl. 3 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních (115), a/nebo různé druhy „šedých listin“. Další informace ohledně přílohy směrnice o zneužívajících ujednáních jsou uvedeny v oddíle 3.4.7.

Vnitrostátní právní předpisy mohou například rovněž stanovit, že nedostatečná transparentnost může přímo vést k neplatnosti smluvních ujednání, aniž by bylo nutné použít kritérium zneužívající povahy podle čl. 3 odst. 1 (116).

Soudní dvůr (117) rovněž objasnil, že vzhledem k článku 8 nemají členské státy povinnost v souladu s čl. 4 odst. 2 (118) vyžadovat, že vymezení hlavního předmětu smlouvy nebo přiměřenost mezi cenou a odměnou lze posoudit pouze tehdy, nejsou-li příslušná ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem.

Soudní dvůr (119) potvrdil, že judikatura nejvyšších vnitrostátních soudů nespadá do působnosti přísnějších vnitrostátních opatření podle článku 8. Pokud však nejvyšší vnitrostátní soudy vypracují určitá kritéria pro posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání, která musí soudy nižších stupňů fakticky používat, jestliže nechtějí, aby byla jejich rozhodnutí zrušena, nebo jimiž jsou soudy nižších stupňů dokonce formálně vázány, je to se směrnicí o zneužívajících ujednáních v zásadě v souladu. Kritéria používaná nejvyššími vnitrostátními soudy však musí být v souladu s judikaturou Soudního dvora a nesmí příslušnému soudu bránit v tom, aby spotřebitelům nabídl účinný prostředek nápravy na ochranu jejich práv, nebo aby Soudnímu dvoru podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (120).

2.2 Další ustanovení vnitrostátních právních předpisů

K dalším vnitrostátním pravidlům, která se mohou použít v případech týkajících se zneužívajících smluvních ujednání, patří obecná ustanovení smluvního práva, zejména ustanovení týkající se vzniku a platnosti smluv, jakož i procesní pravidla pro řízení u vnitrostátních soudů. Tyto otázky směrnice o zneužívajících ujednáních výslovně neupravuje, mohou však mít významný dopad na její uplatňování.

Ačkoliv se například směrnice o zneužívajících ujednáních vztahuje na posouzení jednotlivých smluvních ujednání obsažených ve smlouvě mezi podnikem a spotřebitelem, neupravuje platnost smluv jako celku. Je však možné, že podle vnitrostátního smluvního práva vede zneužívající povaha jednoho či více smluvních ujednání k neplatnosti celé smlouvy, například tehdy, není-li bez ujednání týkajících se základních povinností smluvních stran plnění smlouvy možné. Tato možnost je uvážena v čl. 6 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních a je projednána v oddíle 4.

Ve vnitrostátním právu mimoto existují pravidla, která mohou stanovit neplatnost celé smlouvy, například v případě, že porušuje právní zákaz, je lichvářská či jinak odporuje dobrým mravům. Podle vnitrostátních právních předpisů mohou být spotřebitelé mimoto schopni smlouvu napadnout, jestliže byla uzavřena na základě podvodného či agresivního jednání prodávajícího nebo poskytovatele, což může představovat klamavé, agresivní či jiné nekalé obchodní praktiky ve smyslu směrnice 2005/29/ES (121).

V případě souběhu těchto případů s existencí zneužívajících smluvních ujednání nebudou tato vnitrostátní pravidla směrnicí o zneužívajících ujednáních obvykle dotčena, pokud nezpochybňují účinnost směrnice, zejména čl. 6 odst. 1 (122). Soudní dvůr (123) uvedl, že pravidla týkající se neplatnosti smluv je třeba v zásadě posoudit podle jejich vlastní logiky (124) a že v případě souběhu se zneužívajícími smluvními ujednáními jsou tato pravidla podle článku 8 směrnice o zneužívajících ujednáních přípustná, vedou-li k příznivějším výsledkům pro spotřebitele než minimální ochrana vyžadovaná směrnicí (125).

Je třeba zdůraznit, že v rámci své působnosti má právo EU přednost před vnitrostátními právními předpisy a že vnitrostátní orgány, včetně soudů, jsou povinny vykládat vnitrostátní právní předpisy pokud možno v souladu s právem EU, aby byla zajištěna jeho účinnost. Slovy Soudního dvora (126):

„[…] je třeba […] připomenout, že vnitrostátní soud, jemuž byl předložen spor probíhající výlučně mezi jednotlivci, je při použití ustanovení vnitrostátního práva povinen přihlédnout k veškerým pravidlům vnitrostátního práva a vykládat je v co největším možném rozsahu ve světle znění, jakož i účelu směrnice použitelné v daném případě, tak aby mohlo být dosaženo výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí […].“ (127)

Nelze-li vnitrostátní právní předpisy, včetně procesních pravidel, vyložit v souladu s právem EU, nesmí je vnitrostátní soudy brát v potaz a musí vycházet přímo z práva Unie (128). Soudní dvůr (129) potvrdil, že vnitrostátní soudy mají povinnost zajistit plnou účinnost směrnice o zneužívajících ujednáních a na základě své vlastní pravomoci musí v případě potřeby upustit od použití jakéhokoli odporujícího vnitrostátního ustanovení, i když je pozdějšího data. Není proto nutné, aby soudy žádaly o odstranění tohoto vnitrostátního ustanovení legislativní cestou nebo jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekaly. To zahrnuje případy, kdy vnitrostátní právní předpisy neumožňují posouzení zneužívajících smluvních ujednání z úřední pravomoci, či mu dokonce brání, zatímco směrnice o zneužívajících ujednáních tuto kontrolu vyžaduje (130), nebo pokud vnitrostátní právní předpisy jinak porušují směrnici či zásady rovnocennosti nebo efektivity (131).

Členské státy jsou zároveň povinny pozměnit pravidla, která nejsou se směrnicí v souladu, a to včetně případů, kdy panuje nejistota ohledně jejich výkladu (132).

3. OBECNÉ KRITÉRIUM ZNEUŽÍVAJÍCÍ POVAHY A POŽADAVKY NA TRANSPARENTNOST

3.1 Zneužívající povaha a transparentnost obecně

Čl. 3 odst. 1 a 3 1. Smluvní ujednání, které nebylo individuálně sjednáno, je považováno za zneužívající, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele. […] 3. Příloha obsahuje informativní a nevyčerpávající seznam ujednání, která mohou být považována za zneužívající. Článek 4 1. Aniž je dotčen článek 7, posuzuje se zneužívající povaha smluvního ujednání s ohledem na povahu zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena, a s ohledem na všechny okolnosti v době uzavření smlouvy, které provázely její uzavření, a na všechna ostatní ujednání smlouvy nebo jiné smlouvy, ze kterých vychází. 2. Posouzení zneužívající povahy smluvních ujednání se netýká vymezení hlavního předmětu smlouvy, ani přiměřenosti mezi cenou a odměnou na straně jedné a službami nebo zbožím poskytovaným jako protiplnění na straně druhé, pokud jsou tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem. Článek 5 V případě smluv, v nichž jsou všechna nebo některá ujednání nabízená spotřebiteli předložena písemně, musí být tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem. Při pochybnosti o významu některého ujednání se použije výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější, Toto pravidlo pro výklad se nepoužije v souvislosti s postupy stanovenými v čl. 7 odst. 2. Šestnáctý bod odůvodnění vzhledem k tomu, že […] při posuzování poctivosti musí být brán zvláštní ohled na sílu vyjednávacích pozic stran, na to, zda měl spotřebitel nějakou pohnutku k tomu, aby souhlasil s ujednáním, a zda zboží bylo dodáno nebo služby poskytnuty na zvláštní objednávku spotřebitele; že požadavek poctivosti může být uspokojen prodávajícím nebo poskytovatelem, jestliže jedná poctivě a spravedlivě s druhou stranou, jejíž oprávněné zájmy musí vzít v úvahu; Dvacátý bod odůvodnění vzhledem k tomu, že smlouvy by měly být sepsány jasným a srozumitelným jazykem; že by měla být spotřebiteli dána příležitost, aby si prověřil všechna ujednání a v případě pochybnosti by měl převažovat výklad, který je pro spotřebitele nejpříznivější; Bod 1 písm. i) přílohy směrnice o zneužívajících ujednáních, na niž se odkazuje v čl. 3odst. 3 1. Ujednání, jejichž předmětem nebo účinkem je: (…) i) zavázat spotřebitele neodvolatelně k přijetí ujednání, s nimiž se nemohl seznámit před uzavřením smlouvy; j) umožnit, aby prodávající nebo poskytovatel jednostranně změnil smluvní ujednání bez rozumného důvodu přesně uvedeného ve smlouvě.

V čl. 3 odst. 1 je obsaženo obecné kritérium, na jehož základě musí být posouzena zneužívající povaha smluvních ujednání používaných prodávajícími nebo poskytovateli. Toto obecné kritérium musí být zohledněno v předpisech členských států a při posuzování jednotlivých ujednání musí být jejich orgány uplatňováno případ od případu.

Kromě obecného kritéria uvedeného v čl. 3 odst. 1 se v čl. 3 odst. 3 odkazuje na přílohu, která obsahuje informativní a demonstrativní seznam ujednání, jež mohou být považována za zneužívající (133).

Směrnice o zneužívajících ujednáních mimoto obsahuje požadavky na transparentnost, které se vztahují na prodávající nebo poskytovatele, kteří používají smluvní ujednání, jež nejsou sjednána individuálně. Tyto požadavky jsou vyjádřeny v pravidlech, která stanoví, že smluvní ujednání musí být sepsána jasným a srozumitelným jazykem (čl. 4 odst. 2 a článek 5 směrnice) a že spotřebitelé musí mít skutečnou možnost se se smluvními ujednáními seznámit před uzavřením smlouvy (bod 1 písm. i) přílohy a dvacátý bod odůvodnění).

Podle směrnice o zneužívajících ujednáních plní požadavky na transparentnost tři funkce:

— Podle článku 5 druhé věty musí být smluvní ujednání, která nejsou sepsána jasným a srozumitelným jazykem, vykládána ve prospěch spotřebitele (134). — Podle čl. 4 odst. 2 jsou hlavní předmět smlouvy nebo přiměřenost ceny a odměny podle smlouvy předmětem posouzení podle čl. 3 odst. 1 pouze tehdy, nejsou-li tato ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem (135). — Nedodržení požadavků na transparentnost může být jedním z prvků v posouzení zneužívající povahy daného smluvního ujednání (136) a může dokonce svědčit o zneužívající povaze (137).

Soudní dvůr vydal pokyny jak k požadavkům na transparentnost, které musí prodávající a poskytovatelé dodržet, tak i k obecnému kritériu zneužívající povahy. Více podrobností o transparentnosti je uvedeno v oddíle 3.3 a více informací o obecném kritériu zneužívající povahy poskytuje oddíl 3.4.

Podle ustálené judikatury Soudního dvora (138) je sice jeho úlohou vydat pokyny k výkladu transparentnosti a zneužívající povahy, je však na vnitrostátních orgánech, zejména vnitrostátních soudech, aby posoudily transparentnost a zneužívající povahu konkrétních smluvních ujednání na základě zvláštních okolností každého případu. Soudní dvůr (139) toto vyjádřil takto:

„42 Ačkoli je pravda, že Soudní dvůr při výkonu pravomoci, která je mu svěřena v článku 234 ES ( 140 ) , vyložil v bodě 22 výše uvedeného rozsudku Océano Grupo Editorial a Salvat Editores obecná kritéria použitá zákonodárcem Společenství pro vymezení pojmu ‚zneužívající klauzule‘, nemůže se vyslovit k použití těchto obecných kritérií na konkrétní klauzuli, která musí být přezkoumána v závislosti na okolnostech vlastních projednávanému případu (viz výše uvedený rozsudek Freiburger Kommunalbauten, bod 22). 43 Je na předkládajícím soudu, aby ve světle výše uvedeného posoudil, zda může být smluvní ustanovení kvalifikováno jako zneužívající ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice.“

Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby určil, zda s ohledem na konkrétní okolnosti daného případu splňuje ujednání požadavky týkající se poctivosti, rovnováhy a transparentnosti.

Totéž platí s ohledem na posouzení toho, zda smluvní ujednání spadají pod pojem „hlavní předmět smlouvy“, nebo zda se posouzení týká „přiměřenosti ceny a odměny“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních (141).

Vzhledem k výše uvedenému se Soudní dvůr (142) obvykle zdržel konečného hodnocení zneužívající povahy konkrétního smluvního ujednání a ponechal toto posouzení předkládajícímu vnitrostátnímu soudu. V určitých případech však Soudní dvůr poskytl ohledně zneužívající povahy daného smluvního ujednání poměrně jasné informace (143).

Vnitrostátní soudy mohou pro posuzování zneužívající povahy smluvních ujednání vypracovat konkrétnější kritéria, jsou-li tato v souladu s metodikou stanovenou Soudním dvorem (144). Jestliže v zájmu zajištění jednotného výkladu práva přijmou nejvyšší vnitrostátní soudy závazná rozhodnutí týkající se způsobu uplatňování směrnice o zneužívajících ujednáních, nemohou tato rozhodnutí bránit jednotlivým soudům v zajištění plného účinku zmíněné směrnice a poskytnutí účinného prostředku nápravy spotřebitelům, ani v podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru (145).

Tyto pokyny se nemohou zabývat bohatou judikaturou týkající se posouzení konkrétních typů smluvních ujednání v členských státech.

3.2 Smluvní ujednání týkající se hlavního předmětu smlouvy nebo ceny a odměny (čl. 4 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních)

Smluvní ujednání týkající se hlavního předmětu smlouvy nebo ceny a odměny spadají do oblasti působnosti směrnice o zneužívajících ujednáních (146). Zvláštnost těchto smluvních ujednání spočívá v tom, že podle minimální normy stanovené v čl. 4 odst. 2 směrnice (147) je posouzení zneužívající povahy těchto ujednání podle čl. 3 odst. 1 vyloučeno (148) nebo omezeno (149), pokud jsou sepsána jasným a srozumitelným jazykem, neboli jinými slovy, pokud tato ujednání splňují požadavky na transparentnost stanovené ve směrnici.

Jelikož čl. 4 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních stanoví výjimku z použití kritéria zneužívající povahy podle čl. 3 odst. 1, je nutno vykládat toto ustanovení restriktivně (150). Ustanovení čl. 4 odst. 2 musí být v celé Evropské unii vykládáno rovněž jednotně, a to s přihlédnutím k účelu směrnice (151). Je na vnitrostátních soudech, aby v jednotlivých případech určily, zda dané smluvní ujednání a) souvisí s vymezením hlavního předmětu smlouvy nebo zda by přezkoumání jeho zneužívající povahy znamenalo posouzení přiměřenosti ceny a odměny (152), a b) zda jsou tato smluvní ujednání sepsána jasným a srozumitelným jazykem (153).

3.2.1 Smluvní ujednání týkající se vymezení hlavního předmětu smlouvy

Soudní dvůr uvedl, že za smluvní ujednání, která spadají pod pojem „hlavní předmět smlouvy“ ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních, je třeba považovat ta, která stanovují hlavní plnění této smlouvy a jako taková ji charakterizují (154). Naopak pod pojem „hlavní předmět smlouvy“ nemohou spadat ujednání mající ve vztahu k ujednáním definujícím samotnou podstatu smluvního vztahu doplňkový charakter (155). Za účelem určení, zda ujednání pod pojem „hlavní předmět smlouvy“ spadá, je nutno posoudit povahu, obecnou systematiku a ustanovení smlouvy a její právní a skutkové okolnosti (156).

Soudní dvůr (157) toto ve vztahu k úvěrům v cizí měně vyjádřil takto:

„37 V projednávaném případě několik informací ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, naznačuje, že takové ujednání, […], které bylo zahrnuto do smlouvy o úvěru vyjádřeném v cizí měně uzavřené mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem, aniž bylo individuálně sjednáno, a podle kterého musí být úvěr splacen v téže měně, spadá pod pojem ‚hlavní předmět smlouvy‘ ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13. 38 […] skutečnost, že úvěr musí být splacen v určité měně, se v zásadě neváže ke způsobu platby, který je akcesorický, nýbrž k samotné podstatě závazku dlužníka, čímž představuje podstatnou náležitost smlouvy o úvěru.“

Soudní dvůr (158) v této souvislosti zdůraznil rozdíl mezi smluvními ujednáními, která stanoví, že úvěr musí být splacen v téže cizí měně, v jaké byl poskytnut, a smluvními ujednáními, podle nichž musí být úvěr v cizí měně splacen v národní měně na základě prodejního kurzu cizí měny, který používala bankovní instituce (159). Soudní dvůr konstatoval (160), že smluvní ujednání, které bylo zahrnuto do smlouvy o úvěru vyjádřeném v cizí měně a podle něhož musí být úvěr splacen v téže cizí měně, ve které byl poskytnut, stanoví hlavní plnění smlouvy, které ji jako takové charakterizuje. Souvisí tudíž s „hlavním předmětem smlouvy“ ve smyslu čl. 4 odst. 2. V tomto ohledu není podstatné, zda je částka úvěru spotřebiteli poskytnuta v místní měně, a nikoli v měně uvedené ve smlouvě (161). Soudní dvůr naopak konstatoval, že ujednání, které stanoví mechanismus přepočtu měny, má doplňkový charakter (162).

3.2.2 Smluvní ujednání týkající se ceny a odměny

Na smluvní ujednání týkající se ceny a odměny, tj. finančních závazků spotřebitele, se v zásadě vztahuje kritérium zneužívající povahy podle čl. 3 odst. 1. Podle čl. 4 odst. 2 (163) však kritérium zneužívající povahy může zahrnovat posouzení přiměřenosti ceny a odměny, nebo jak je uvedeno v devatenáctém bodě odůvodnění, „poměru kvalita/cena dodávaného zboží nebo poskytovaných služeb“, pouze tehdy, nejsou-li příslušná ujednání transparentní. Naopak zneužívající povahu ostatních aspektů týkajících se ceny nebo odměny, jako je možnost nebo mechanismus jednostranných změn ceny, je nutno posoudit i v případě, jsou-li příslušná ujednání zcela transparentní.

Soudní dvůr (164) popsal omezení při posuzování takovýchto smluvních ujednání ve vztahu ke smlouvě o úvěru takto:

„Klauzule týkající se protiplnění, které dluží spotřebitel věřiteli nebo jež má dopad na skutečnou cenu, kterou má spotřebitel zaplatit věřiteli, tudíž v zásadě nespadají do této druhé skupiny klauzulí, s výjimkou otázky, zda je výše protiplnění nebo cena, která je sjednána ve smlouvě, přiměřená službě poskytované výměnou věřitelem.“

Soudní dvůr (165) dále objasnil, že na smluvní ujednání o změnách ceny se plně vztahuje kritérium zneužívající povahy podle čl. 3 odst. 1:

„[…] Tato výjimka se nicméně nepoužije na klauzuli, která se týká způsobu změny nákladů na služby, které mají být poskytnuty spotřebiteli.“

To je v souladu se skutečností, že příloha směrnice o zneužívajících ujednáních stanoví podmínky, které musí ujednání o změnách ceny obvykle splňovat, aby se nepovažovala za zneužívající (166).

Soudní dvůr rovněž konstatuje, že skutečnost, že by do výpočtu celkových nákladů úvěru pro spotřebitele podle směrnice 2008/48/ES měl být zahrnut určitý poplatek, nenaznačuje, že se na smluvní ujednání, kterým se tento poplatek stanoví, vztahuje ustanovení čl. 4 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních (167).

Soudní dvůr také objasnil, že přiměřenost ceny nebo odměny je z posouzení zneužívající povahy vyloučena pouze tehdy, pokud příslušná ujednání stanoví skutečnou odměnu za daný výrobek nebo poskytnutou službu (168). Na tomto základě Soudní dvůr (169) rozhodl, že

„[…] se toto vyloučení nemůže použít na klauzule, které se […] omezují na určení převodního kursu cizí měny, v níž je úvěrová smlouva vyjádřena, pro účely stanovení výše splátek, aniž by však byla věřitelem v rámci tohoto stanovení poskytnuta jakákoliv směnná služba, a neobsahují tudíž žádnou ‚odměnu‘, jejíž přiměřenost jakožto protihodnoty věřitelem poskytovaného plnění nemůže být podle čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13 předmětem posouzení zneužívajícího charakteru.“

3.3 Požadavky na transparentnost

3.3.1 Požadavky na transparentnost podle směrnice o zneužívajících ujednáních

Požadavky na transparentnost stanovené ve směrnici o zneužívajících ujednáních se vztahují na všechny typy (individuálně nesjednaných (170)) smluvních ujednání, která spadají do oblasti působnosti zmíněné směrnice (171).

Soudní dvůr vykládá požadavek stanovený v čl. 4 odst. 2 a článku 5, podle něhož musí být smluvní ujednání sepsána v jasném a srozumitelném jazyce, široce. V této souvislosti Soudní dvůr rovněž přihlédl k tomu, že podle bodu 1 písm. e) přílohy směrnice naznačuje zneužívající povahu skutečnost, že spotřebitele neměli skutečnou možnost seznámit se se smluvním ujednáním (172).

Ačkoliv se Soudní dvůr nezabýval konkrétně mnoha níže uvedenými faktory, podle názoru Komise budou při posuzování toho, zda je dané smluvní ujednání sepsáno jasným a srozumitelným jazykem ve smyslu směrnice, důležité tyto faktory:

— to, zda měl spotřebitel skutečnou možnost seznámit se se smluvním ujednáním před uzavřením smlouvy; to zahrnuje otázku, zda měl spotřebitel ke smluvním ujednáním přístup a zda měl možnost si je přečíst; pokud smluvní ujednání odkazuje na přílohu nebo jiný dokument, musí mít spotřebitel přístup i k těmto dokumentům,

— srozumitelnost jednotlivých ujednání s ohledem na jasnost jejich znění a konkrétnost použité terminologie, případně ve spojení s jinými smluvními ujednáními (173). V této souvislosti je nutno vzít v úvahu postoj nebo hledisko spotřebitelů, jimž jsou příslušná ujednání určena (174); to bude zahrnovat rovněž otázku toho, zda jsou spotřebitelé, jimž jsou příslušná ujednání určena, dostatečně obeznámeni s jazykem, v němž jsou ujednání sepsána,

— způsob, jakým jsou smluvní ujednání předložena. To může zahrnovat například tyto aspekty: — jasnost vizuální prezentace, včetně velikosti písma, — skutečnost, zda je smlouva strukturována logicky a zda je podstatným ustanovením přiznána důležitost, jakou si zaslouží, a zda nejsou skryta mezi jinými ustanoveními, — nebo zda jsou ujednání obsažena ve smlouvě nebo kontextu tam, kde je lze přiměřeně očekávat, včetně ve spojení s jinými souvisejícími smluvními ujednáními atd.

Například smluvní ujednání, jejichž dopad lze pochopit pouze tehdy, jsou-li čtena společně, by neměla být prezentována tak, aby se zastřel jejich společný účinek, například tím, že jsou uvedena na různých místech smlouvy (175).

Soudní dvůr odvodil z čl. 4 odst. 2 a článku 5, někdy rovněž s odkazem na dvacátý bod odůvodnění a na přílohu směrnice o zneužívajících ujednáních, zejména bod 1 písm. i) a j), normy transparentnosti, včetně požadavků na informace, které jdou nad rámec výše uvedených aspektů. V této souvislosti používá Soudní dvůr rovněž pojem „hmotněprávní požadavky na transparentnost“ (176). Podle Soudního dvora transparentnost „vyžaduje více, než jen to, aby byla smluvní ujednání srozumitelná z formálního a gramatického hlediska, a znamená, že spotřebitelé musí být schopni posoudit ekonomické důsledky“ smluvního ujednání nebo smlouvy (177):

„44 požadavek transparentnosti smluvních ujednání , který vyplývá z čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, Soudní dvůr uvedl, že tento požadavek, který je připomenut také v článku 5 této směrnice, nemůže být omezen na pouhou srozumitelnost z formálního a gramatického hlediska těchto ujednání , ale naopak, že systém ochrany zavedený uvedenou směrnicí vychází z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli zejména z hlediska úrovně informovanosti, takže tento požadavek na jasný a srozumitelný jazyk smluvních ujednání, a tedy na transparentnost, stanovený toutéž směrnicí musí být vykládán široce […] Pokud jde o, který vyplývá z čl. 4 odst. 2 směrnice 93/13, Soudní dvůr uvedl, že tento požadavek, který je připomenut také v článku 5 této směrnice,, ale naopak, že systém ochrany zavedený uvedenou směrnicí vychází z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli zejména z hlediska úrovně informovanosti, takžena jasný a srozumitelný jazyk smluvních ujednání, a tedy[…] ( 178 ) .“ „45 tak aby tomuto spotřebiteli byla poskytnuta možnost vyhodnotit na základě přesných a srozumitelných kritérií ekonomické důsledky , které z toho pro něj vyplývají […] Požadavek, podle kterého musí být smluvní ujednání sepsáno jasným a srozumitelným jazykem, tudíž musí být chápán tak, že ukládá i to, aby smlouva transparentně popisovala konkrétní fungování mechanismu, na nějž odkazuje dotčené ujednání, jakož případně i vztah mezi tímto mechanismem a mechanismem stanoveným dalšími ujednáními,na základě přesných a srozumitelných kritérií, které z toho pro něj vyplývají […] ( 179 ) .“

Toto široké chápání transparentnosti znamená, že prodávající a poskytovatelé musí spotřebitelům poskytnout před uzavřením smlouvy jasné informace o smluvních ujednáních a jejich důsledcích/následcích. Soudní dvůr opakovaně zdůraznil význam těchto informací, aby mohli spotřebitelé porozumět rozsahu svých práv a povinností před tím, než jsou jimi vázáni. Soudní dvůr (180) konstatoval:

„Ustálená judikatura Soudního dvora […] uvádí, že informace o smluvních podmínkách a důsledcích uvedeného uzavření smlouvy poskytnuté před uzavřením smlouvy mají pro spotřebitele zásadní význam. Spotřebitel se rozhoduje zejména na základě těchto informací o tom, zda chce být vázán podmínkami, které prodávající nebo poskytovatel služeb vyhotovil předem […] (181).“

Soudní dvůr požadavky blíže upřesnil, zejména co se týká smluvních ujednání, která jsou zásadní pro rozsah povinností, s jejichž převzetím spotřebitelé souhlasí, například s ohledem na smluvní ujednání týkající se stanovení plateb, které musí spotřebitelé podle smlouvy o úvěru hradit. Některá tato rozhodnutí se týkají zejména smluv o hypotečních úvěrech (vyjádřených) v cizí měně nebo indexovaných na cizí měnu. Soudní dvůr shrnul normy, které se očekávají od prodávajících a poskytovatelů, takto (182):

„[…] je na vnitrostátním soudu, aby zohlednil všechny okolnosti, za nichž byla smlouva uzavřena, a ověřil, zda byly v dané věci sděleny spotřebiteli všechny informace, jež mohou mít vliv na rozsah jeho závazku a umožňují mu posoudit zejména celkové náklady úvěru. Rozhodující roli při tomto posouzení hraje jednak to, zda byla ujednání sepsána jasně a srozumitelně a umožňovala průměrnému spotřebiteli, tj. běžně informovanému a přiměřeně pozornému a obezřetnému spotřebiteli, vyhodnotit takové náklady, a jednak skutečnost, zda v úvěrové smlouvě nechyběly informace považované za podstatné s ohledem na povahu zboží či služeb, které jsou předmětem této smlouvy […] (183).“

Soudní dvůr uplatňuje tyto normy například na fungování mechanismů přepočtu měny, jež se vztahují na hypoteční úvěry indexované na cizí měnu (184), a na splatné úroky a poplatky, včetně jejich úpravy, podle smlouvy o spotřebitelském úvěru (185). Soudní dvůr tyto normy transparentnosti uplatňuje rovněž na skutečnost, že ve vztahu k úvěrům poskytnutým v cizích měnách nesou spotřebitelé riziko depreciace měny, v níž dostávají své příjmy (186). Tato depreciace může skutečně ovlivnit jejich schopnost splatit úvěr. Soudní dvůr v těchto případech vyžaduje, aby prodávající nebo poskytovatel uvedl možné kolísání směnného kurzu a rizika spojená s poskytnutím úvěru v cizí měně, a požádal vnitrostátní soudy, aby ověřovaly, zda prodávající nebo poskytovatel sdělil spotřebiteli veškeré příslušné informace, které mu umožňují posoudit jeho finanční závazky (187). Důležité bude rovněž to, zda prodávající nebo poskytovatel tyto důležité informace náležitě zviditelní.

Soudní dvůr taktéž uvedl, že při posuzování souladu s požadavky na transparentnost musí vnitrostátní soudy ověřit, zda spotřebitelé obdrželi potřebné informace (188), a vzít v úvahu rovněž reklamu a informace poskytnuté věřitelem v rámci vyjednávání o úvěrové smlouvě (189).

Pokud povaha smluvního ujednání vyžaduje, aby prodávající nebo poskytovatelé poskytli před uzavřením smlouvy určité informace nebo vysvětlivky, musí rovněž prokázat, že sdělili spotřebitelům potřebné informace, aby mohli tvrdit, že příslušná ujednání jsou jasná a srozumitelná (190).

Ačkoliv rozhodnutí týkající se transparentnosti často souvisejí se smluvními ujednáními, která vymezují hlavní předmět smlouvy nebo odměnu, nebo smluvními ujednáními, která úzce souvisejí s těmito základními aspekty smlouvy, požadavky na transparentnost podle článku 5 nejsou omezeny na typy ujednání uvedené v čl. 4 odst. 2 směrnice o zneužívajících ujednáních. Transparentnost, včetně předvídatelnosti, je důležitým aspektem, a to i v souvislosti s jednostrannými změnami smlouvy, zejména změnami ceny, například v úvěrových smlouvách nebo v dlouhodobých smlouvách o dodávkách (191).

Ačkoli srozumitelným jazykem musí být sepsána všechna smluvní ujednání, je pravděpodobné, že rozsah povinností prodávajících nebo poskytovatelů týkajících se informací poskytovaných před uzavřením smlouvy, které vyplývají ze směrnice o zneužívajících ujednáních, závisí také na významu smluvního ujednání pro transakci a na ekonomickém dopadu.

Soudní dvůr (192) byl požádán, aby vydal pokyny ke kritériím transparentnosti, pokud jde o zahrnutí indexu pro platnou úrokovou sazbu stanovenou národní bankou do smlouvy o hypotečním úvěru.

3.3.2 Požadavky na transparentnost vyplývající z jiných aktů EU

Různé právní předpisy EU upravují podrobně informace poskytované před uzavřením smlouvy, které musí obchodníci spotřebitelům sdělovat obecně nebo s ohledem na konkrétní typy smluv. K příkladům patří směrnice o nekalých obchodních praktikách (193), směrnice o právech spotřebitelů (194), směrnice o spotřebitelském úvěru (195), směrnice o hypotečních úvěrech (196), směrnice o souborných cestovních službách (197), směrnice o evropském kodexu pro elektronické komunikace (198), nařízení (ES) č. 1008/2008 o leteckých službách (199) a směrnice 2009/72/ES (200) a 2009/73/ES (201) o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a se zemním plynem. Tyto akty mohou upravovat rovněž povinný obsah příslušných smluv (202) a obsahují pravidla týkající se přípustnosti změn smlouvy a jejich transparentnosti (203).

Směrnicí o zneužívajících ujednáních nejsou tato ustanovení dotčena a důsledky jejich nedodržení jsou stanoveny v těchto konkrétních nástrojích (204).

Pokud se uplatní zvláštní požadavky na informace poskytované před uzavřením smlouvy a smluvní informace, je třeba je také zohlednit v souvislosti s požadavky na transparentnost podle směrnice o zneužívajících ujednáních, a to v každém jednotlivém případě podle účelu a oblasti působnosti těchto nástrojů.

Například v souvislosti s právními předpisy EU o spotřebitelském úvěru (205) proto Soudní dvůr zdůraznil, že je důležité, aby dlužníci měli k dispozici veškeré informace, které by mohly mít vliv na rozsah jejich odpovědnosti (206), a aby tudíž byly předloženy celkové náklady úvěru ve formě sazby vypočítané podle jednotného matematického vzorce (207). Neuvedení roční procentní sazby nákladů, jak vyžadují pravidla EU týkající se spotřebitelského úvěru (208), proto představuje „rozhodující skutečnost“, pokud jde o to, zda je ujednání smlouvy týkající se celkových nákladů úvěru sepsáno jasným a srozumitelným jazykem. To platí i v případě, nejsou-li potřebné informace o výpočtu roční procentní sazby nákladů poskytnuty (209). Totéž musí platit i tehdy, je-li uvedená roční procentní sazba nákladů chybná nebo zavádějící. Nejsou-li informace o celkových nákladech úvěru vyžadované podle pravidel EU týkajících se spotřebitelského úvěru poskytnuty nebo jsou-li tyto informace zavádějící, bude se mít tudíž za to, že příslušná ujednání nejsou jasná a srozumitelná.

Co se týká smluv o hypotečním úvěru uzavřených se spotřebiteli, všechna rozhodnutí, která Soudní dvůr dosud vynesl, souvisela se smlouvami uzavřenými před nabytím účinnosti směrnice 2014/17/EU (210) o smlouvách o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení. Z tohoto důvodu Soudní dvůr dosud nerozhodl o vztahu mezi konkrétními požadavky na informace podle směrnice 2014/17/EU a požadavky na transparentnost podle směrnice o zneužívajících ujednáních. Směrnice 2014/17/EU ukládá přísné normy transparentnosti a vyžaduje, aby byly spotřebitelům zpřístupněny jasné a srozumitelné všeobecné informace o smlouvách o úvěru, a to prostřednictvím evropského standardizovaného informačního přehledu (ESIP) a výpočtu roční procentní sazby nákladů (RPSN). V souvislosti s úvěry v cizí měně se v čl. 23 odst. 6 směrnice 2014/17/EU vyžaduje, aby věřitelé a zprostředkovatelé informovali spotřebitele v ESIP a ve smlouvě o úvěru o mechanismech, které jsou spotřebiteli dostupné za účelem omezení jeho expozice vůči kurzovému riziku během doby trvání smlouvy o úvěru. Neobsahuje-li smlouva o úvěru ustanovení o omezení kurzového rizika, jemuž je spotřebitel vystaven, na fluktuaci směnného kurzu nižší než 20 %, musí ESIP obsahovat ilustrativní příklad dopadu fluktuace směnného kurzu ve výši 20 %.

Soudní dvůr uplatňuje (211) požadavky na transparentnost vyplývající ze směrnice 2003/55/ES (212) o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a ze směrnice o zneužívajících ujednáních vzájemně se doplňujícím způsobem.

Důležitým prvkem při posuzování souladu s požadavky na transparentnost podle směrnice o zneužívajících ujednáních je skutečnost, zda prodávající nebo poskytovatel splnil odvětvové požadavky. Vzhledem k souběžné použitelnosti směrnice o zneužívajících ujednáních a odvětvových právních předpisů však soulad s těmito nástroji nenaznačuje automaticky splnění všech požadavků na transparentnost podle směrnice o zneužívajících ujednáních. Skutečnost, že určitý akt neobsahuje konkrétní požadavky na informace, mimoto nevylučuje informační povinnosti podle směrnice o zneužívajících ujednáních, pokud jde o smluvní ujednání, která prodávající nebo poskytovatelé přidají z vlastního podnětu.

3.4 Posouzení zneužívající povahy podle článku 3 a čl. 4 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních

3.4.1 Rámec pro posouzení podle čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1

Smluvní ujednání se podle čl. 3 odst. 1 považují za zneužívající, pokud

— v rozporu s požadavkem poctivosti

— způsobují významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele.

Ačkoliv Soudní dvůr nebyl dosud požádán o objasnění vztahu mezi těmito dvěma kritérii, ze znění čl. 3 odst. 1 a šestnáctého bodu odůvodnění vyplývá, že nepoctivost je spojena s významnou nerovnováhou v právech a povinnostech způsobenou smluvním ujednáním. Šestnáctý bod odůvodnění odkazuje na vyjednávací pozici stran a objasňuje, že požadavek „poctivosti“ souvisí s otázkou, zda prodávající nebo poskytovatel jedná se spotřebitelem poctivě a přiměřeně a bere v úvahu jeho oprávněné zájmy. Soudní dvůr (213) v tomto ohledu považuje za obzvláště důležité uvážit, zda mohl prodávající nebo poskytovatel přiměřeně předpokládat, že by spotřebitel souhlasil s ujednáním během individuálních jednání:

„Pokud jde o otázku, za jakých okolností je způsobena taková významná nerovnováha ‚v rozporu s požadavkem poctivosti‘, je třeba konstatovat, že s ohledem na šestnáctý bod odůvodnění směrnice 93/13 musí vnitrostátní soud za tímto účelem ověřit, zda prodávající nebo poskytovatel, který jedná se spotřebitelem poctivě a přiměřeně, mohl rozumně očekávat, že by spotřebitel s takovým ujednání souhlasil v rámci individuálního vyjednávání […] (214).“

To potvrzuje, že pro účely čl. 3 odst. 1 je pojem „poctivost“ objektivním pojmem, který souvisí s otázkou, zda je dotyčné smluvní ujednání s ohledem na svůj obsah slučitelné s poctivými a přiměřenými tržními postupy, které dostatečně zohledňují oprávněné zájmy spotřebitele. Je proto úzce spojen (215) s (ne)rovnováhou v právech a povinnostech smluvních stran.

Posouzení významné nerovnováhy vyžaduje přezkoumání toho, jak smluvní ujednání ovlivňuje práva a povinnosti smluvních stran. Pokud existují doplňková pravidla, od nichž se smluvní ujednání odchyluje, budou tato při posuzování významné nerovnováhy v právech a povinnostech smluvních stran představovat hlavní vodítko (216). Neexistují-li žádná relevantní zákonná ustanovení, bude nutné významnou nerovnováhu posoudit na základě jiných výchozích bodů, jako jsou poctivé a přiměřené tržní postupy nebo porovnání práv a povinností smluvních stran podle určitého ujednání s přihlédnutím k povaze smlouvy a jiných souvisejících smluvních ujednání.

Podle čl. 4 odst. 1 (217) je třeba zneužívající povahu smluvního ujednání posoudit s ohledem na

— povahu zboží nebo služeb, pro které byla smlouva uzavřena,

— všechna ostatní ujednání smlouvy nebo jiné smlouvy, ze kterých vychází, a

— všechny okolnosti v době uzavření smlouvy, které provázely její uzavření.

Členské státy se mohou od tohoto obecného kritéria zneužívající povahy odchýlit pouze ve prospěch spotřebitelů, tj. pouze tehdy, pokud vnitrostátní prováděcí předpisy usnadňují vyvození závěru, že smluvní ujednání je zneužívající (218).

Informativní seznam smluvních ujednání v příloze (219) směrnice o zneužívajících ujednáních představuje základní prvek, z něhož může vycházet posouzení toho, zda je dané smluvní ujednání zneužívající podle čl. 3 odst. 1 (220). Naopak v případě, že se na dané smluvní ujednání vztahuje vnitrostátní „černá listina“, není nutné provést posouzení kritérií podle čl. 3 odst. 1 v každém jednotlivém případě. Podobná logika se použije v případě, že členský stát přijal seznam smluvních ujednání, která jsou pokládána za zneužívající.

3.4.2 Význam zákonných ustanovení a významnost nerovnováhy

Při posuzování toho, zda určité smluvní ujednání „způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran v neprospěch spotřebitele“, musí vnitrostátní soudy provést na prvním místě porovnání příslušného smluvního ujednání s pravidly vnitrostátního práva, která by se použila v případě neexistence smluvního ujednání (221), tj. s doplňkovými pravidly. Takovéto regulační modely lze nalézt zejména ve vnitrostátním smluvním právu, například v pravidlech, která stanoví důsledky nesplnění určitých smluvních povinností smluvní stranou. To může zahrnovat podmínky, za nichž lze požadovat sankce, například úroky z prodlení, nebo ustanovení o zákonné úrokové sazbě (222).

Právě tato srovnávací analýza vnitrostátnímu soudu umožní zhodnotit, zda a případně do jaké míry je právní postavení spotřebitele smluvním ujednáním zhoršeno ve srovnání s právním postavením, jaké by měl podle jinak platného smluvního práva. Smluvní ujednání může znamenat, že právní situace je pro spotřebitele méně příznivá, například tehdy, pokud omezuje práva spotřebitelů, kterých by jinak požívali, nebo výkon těchto práv. Může rovněž ukládat spotřebiteli dodatečnou povinnost, která není v příslušných vnitrostátních právních předpisech stanovena (223).

Nerovnováha v právech a povinnostech v neprospěch spotřebitele je významná, existuje-li „dostatečně závažný zásah do právního postavení, ve kterém se spotřebitel […] podle platných vnitrostátních ustanovení nachází“ (224). To nutně nevyžaduje, aby mělo ujednání významný ekonomický dopad s ohledem na hodnotu transakce (225). Například smluvní ujednání, které spotřebiteli ukládá povinnost odvést daň v případě, kdy by podle vnitrostátní právní úpravy měl daňovou povinnost nést prodávající nebo poskytovatel, může proto vytvářet významnou nerovnováhu v právech a povinnostech smluvních stran bez ohledu na částky, které bude muset spotřebitel podle tohoto smluvního ujednání nakonec uhradit (226).

Účinek smluvního ujednání bude záviset také na jeho důsledcích v rámci vnitrostátního právního systému vztahujícího se na smlouvu, což znamená, že je nutno vzít v úvahu rovněž jiné právní předpisy, včetně procesních pravidel (227). V této souvislosti může být podstatné rovněž to, zda je pro spotřebitele obtížné zabránit dalšímu používání dotyčného typu smluvního ujednání (228).

Soudní dvůr popsal hodnocení významné nerovnováhy v právech a povinnostech smluvních stran takto (229):

„21 V tomto ohledu Soudní dvůr rozhodl, že za účelem zodpovězení otázky, zda klauzule způsobuje ‚významnou nerovnováhu‘ v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele, je třeba vzít v potaz především vnitrostátní právní úpravu, která se použije pro případ, že si smluvní strany samy daný aspekt neupravily. Právě tato srovnávací analýza vnitrostátnímu soudu umožní zhodnotit, zda a případně do jaké míry je právní postavení spotřebitele smlouvou zhoršeno ve srovnání s právním postavením, jaké by měl podle platné vnitrostátní právní úpravy […] ( 230 ) 22 Je tedy zřejmé, že o otázce, zda se jedná o takovou významnou nerovnováhu, nelze rozhodnout pouze tak, že se provede ekonomické posouzení kvantitativního hlediska na základě srovnání mezi celkovou částkou transakce, jež je předmětem smlouvy, a náklady, které nese spotřebitel na základě této klauzule. 23 Naopak, významná nerovnováha může vyplývat ze samotného dostatečně závažného zásahu do právní situace, v níž se v souladu s platnými vnitrostátními ustanoveními nachází spotřebitel jakožto smluvní strana, ať již ve formě omezení obsahu práv, která podle těchto ustanovení z této smlouvy vyvozuje, nebo překážky výkonu těchto práv anebo uložení dodatečné povinnosti, kterou vnitrostátní pravidla nestanoví. 24 V tomto ohledu Soudní dvůr připomněl, že podle čl. 4 odst. 1 směrnice se zneužívající charakter smluvní klauzule musí posuzovat s ohledem na povahu zboží nebo služeb, na které byla smlouva uzavřena, a s ohledem na všechny okolnosti, které provázely uzavření smlouvy, a na všechny další klauzule smlouvy […] ( 231 ) . Z toho vyplývá, že z tohoto pohledu je třeba rovněž posuzovat důsledky, které může uvedená klauzule mít v rámci práva rozhodného pro smlouvu, což implikuje zkoumání vnitrostátního právního systému […] ( 232 ) .“

Jestliže smluvní ujednání porušují zákonné ustanovení vnitrostátního nebo unijního smluvního práva, od něhož se smluvní strany nemohou smluvně odchýlit, budou tato smluvní ujednání obvykle neplatná přímo na základě těchto ustanovení. Smluvní ujednání, která nejsou sjednána individuálně a která se od těchto ustanovení odchylují, pravděpodobně rovněž porušují čl. 3 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních.

3.4.3 Sankce nebo důsledky nedodržení smluvních povinností ze strany spotřebitele

Aby sankce nebo důsledky spojené s nedodržením smluvních povinností ze strany spotřebitele nezpůsobovaly významnou nerovnováhu v neprospěch spotřebitele, musí být odůvodněné vzhledem k významu povinnosti spotřebitele a závažnosti jejího nedodržení (233). Jinými slovy, musí být přiměřené (234). Toto posouzení musí zahrnovat otázku, zda se smluvní ujednání odchyluje od zákonných ustanovení, která by se použila v případě neexistence dotyčného smluvního ujednání, a otázku, zda ujednání vede k zvláštnímu postupu, procesním prostředkům, které má spotřebitel k dispozici (235).

Soudní dvůr (236) předložil příslušná kritéria s ohledem na tzv. ustanovení o „předčasném splacení úvěru“ ve smlouvách o hypotečním úvěru, která věřiteli umožňují zahájit řízení o výkonu rozhodnutí týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou, takto:

„Článek 3 odst. 1 a 3 směrnice 93/13, jakož i bod 1 písm. e) a g) a bod 2 písm. a) její přílohy musí být vykládány v tom smyslu, že za účelem posouzení zneužívající povahy takového ustanovení o předčasné splatnosti hypotečního úvěru […] má zvláštní význam zejména: — zda je právo prodávajícího či poskytovatele jednostranně vypovědět smlouvu vázáno na to, že spotřebitel nesplní závazek, který má zásadní význam v rámci daného smluvního vztahu, — zda je toto právo stanoveno pro případy, kdy je takové nesplnění závazku dostatečně závažné vzhledem k délce trvání a k výši úvěru, — zda se toto právo odchyluje od právní úpravy použitelné v případě neexistence dohody v tomto ohledu mezi stranami a ztěžuje tak spotřebiteli – s ohledem na procesní prostředky, které má k dispozici – přístup k soudu a výkon práva se v řízení účinně bránit, a — zda vnitrostátní právo stanoví vhodné a účinné prostředky, které spotřebiteli, vůči němuž je taková klauzule uplatněna, umožní odvrátit účinky jednostranného vypovězení úvěrové smlouvy. Předkládajícímu soudu přísluší provést toto posouzení v závislosti na všech okolnostech vlastních sporu, který mu byl předložen.“

Co se týká úroků z prodlení, Soudní dvůr (237) toto kritérium objasnil takto:

„Pokud jde […] o klauzuli, která se týká stanovení úroků z prodlení, je třeba připomenout, že ve světle bodu 1 písm. e) přílohy směrnice ve spojení s ustanoveními čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice, musí předkládající soud […] především přezkoumat vnitrostátní právní předpisy, které se použijí ve vztahu mezi stranami za předpokladu, že nebyla uzavřena žádná dohoda v rámci dotčené smlouvy nebo v rámci jiných spotřebitelských smluv tohoto druhu, a dále i stanovenou výši sazby úroků z prodlení ve srovnání se zákonnou úrokovou sazbou, aby mohl ověřit, zda je vhodná k dosažení cílů, které sleduje v dotčeném členském státě, a nejde nad rámec toho, co je k jejich dosažení nezbytné.“

V souvislosti s přiměřeností (238), a tudíž zneužívající povahou sankcí stanovených ve smluvních ujednáních, Soudní dvůr upřesnil (239), že je třeba hodnotit kumulativní účinek všech sankčních klauzulí v dotyčné smlouvě bez ohledu na to, zda věřitel skutečně trvá na jejich plné úhradě.

I v případě, že pouze kumulativní účinek sankcí znamená, že tyto sankce jsou nepřiměřené, je třeba považovat za zneužívající všechna příslušná smluvní ujednání (240) bez ohledu na to, zda byla uplatněna (241).

3.4.4 Možná zneužívající povaha ceny nebo odměny

Jak bylo uvedeno výše (242), podle minimální normy stanovené ve směrnici o zneužívajících ujednáních je nutno přiměřenost ceny nebo odměny podle čl. 3 odst. 1 posoudit pouze tehdy, nejsou-li smluvní ujednání, která stanoví platnou cenu nebo odměnu, sepsána jasným a srozumitelným jazykem. Za účelem jejich posouzení podle čl. 3 odst. 1 v případě, že příslušné vnitrostátní právní předpisy neobsahují doplňková pravidla, bude třeba při porovnávání protiplnění, které má spotřebitel uhradit, a hodnoty konkrétního zboží nebo služby vzít v úvahu například tržní postupy převládající v době uzavření smlouvy (243). Například s ohledem na možnou zneužívající povahu běžné úrokové sazby stanovené v úvěrové smlouvě Soudní dvůr uvedl (244), že

„pokud má předkládající soud za to, že takové smluvní ujednání týkající se způsobu výpočtu běžných úroků […] nebylo sepsáno jasným a srozumitelným jazykem ve smyslu čl. 4 odst. 2 této směrnice, musí přezkoumat, zda je toto ujednání zneužívající ve smyslu čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice. V rámci tohoto přezkumu přísluší uvedenému soudu, aby zejména srovnal způsob výpočtu sazby běžných úroků stanovený tímto ujednáním a skutečnou výši této sazby, která z něj vyplývá, s běžně používanými způsoby výpočtu a zákonnou úrokovou sazbou, jakož i úrokovými sazbami používanými na trhu v okamžiku uzavření smlouvy dotčené ve věci v původním řízení pro úvěr ve srovnatelné výši a době trvání, jaká vyplývá z přezkoumávané smlouvy o úvěru.“

Komise se rovněž s přihlédnutím k „požadavku poctivosti“ v čl. 3 odst. 1 domnívá, že při tomto posouzení lze vzít v úvahu pouze poctivé a přiměřené tržní postupy.

3.4.5 Okolnosti v době uzavření smlouvy

Podle čl. 4 odst. 1 je nutno zneužívající povahu smluvního ujednání, tj. významnou nerovnováhu v porovnání s požadavky poctivosti, posoudit s ohledem na povahu smlouvy, ostatní smluvní ujednání a jiné smlouvy, jakož i „všechny okolnosti v době uzavření smlouvy, které provázely její uzavření“. Posledně uvedený aspekt nezahrnuje okolnosti, které se projeví při plnění smlouvy. Okolnosti v době uzavření smlouvy však musí zahrnovat veškeré okolnosti, které prodávajícímu nebo poskytovateli byly nebo mohly být přiměřeně známy a které by mohly ovlivnit budoucí plnění smlouvy (245).

Jedním z příkladů takových okolností je riziko výkyvů směnného kurzu, které je spojeno se sjednáním úvěru v cizí měně a které se může projevit až při plnění smlouvy. V těchto případech bude na vnitrostátních soudech, aby s přihlédnutím ke znalostem a odborným zkušenostem věřitele posoudily, zda je expozice spotřebitele vůči kurzovému riziku v souladu s požadavky poctivosti, tj. zda představuje poctivý a přiměřený postup a zda nevede k významné nerovnováze ve smyslu čl. 3 odst. 1 (246).

Jsou-li smluvní ujednání pozměněna nebo nahrazena, je při posuzování nových smluvních ujednání vhodné zohlednit okolnosti, které panovaly v době změny nebo nahrazení (247).

Významnou nerovnováhu je třeba posoudit s přihlédnutím k obsahu smluvního ujednání a bez ohledu na to, jak je uplatňováno v praxi (248). Jestliže smluvní ujednání například umožňuje, aby prodávající nebo poskytovatel požadoval okamžité splacení úvěru v plné výši, pokud spotřebitel nezaplatí určitý počet měsíčních splátek, je třeba zneužívající povahu posoudit na základě počtu neuhrazených měsíčních splátek, který je stanoven ve smlouvě. Nelze vycházet z počtu měsíčních splátek, které spotřebitel skutečně neuhradil předtím, než prodávající nebo poskytovatel uplatnil příslušné ujednání (249).

3.4.6 Význam nedostatečné transparentnosti pro zneužívající povahu smluvních ujednání

Nedostatečná transparentnost nevede automaticky k zneužívající povaze daného smluvního ujednání podle čl. 3 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních (250). To znamená, že po zjištění, že určité smluvní ujednání, na něž se vztahuje čl. 4 odst. 2 (251), „není sepsáno jasným a srozumitelným jazykem“, je jeho zneužívající povahu obvykle nutno posoudit podle kritérií stanovených v čl. 3 odst. 1 (252). Nedostatečná transparentnost není naopak nezbytným prvkem při posuzování zneužívající povahy podle čl. 3 odst. 1 (253), takže i smluvní ujednání, která jsou naprosto transparentní, mohou být podle čl. 3 odst. 1 zneužívající kvůli nevyváženému obsahu (254).

Nejsou-li však smluvní ujednání jasná a srozumitelná, tj. pokud prodávající nebo poskytovatelé nedodrží požadavky na transparentnost, může tato okolnost přispět k zjištění, že smluvní ujednání je podle čl. 3 odst. 1 zneužívající, či dokonce svědčit o zneužívající povaze. Bod 1 písm. i) přílohy obecně a bod 1 písm. j) přílohy zejména s ohledem na jednostranné změny smluvních ujednání potvrzují, že nedostatečná transparentnost může být pro zneužívající povahu smluvních ujednání rozhodující.

Řada rozsudků odkazuje na nedostatečnou transparentnost jako (důležitý) prvek při posuzování zneužívající povahy konkrétních typů smluvních ujednání (255) nebo na nedostatečnou transparentnost poukazuje souběžně se zneužívající povahou smluvních ujednání (256).

Soudní dvůr zdůraznil význam transparentnosti pro nezneužívající povahu smluvních ujednání například s ohledem na klauzule, jež prodávajícímu nebo poskytovateli umožňují změnit sazby, které mají hradit spotřebitelé a které jsou stanoveny v dlouhodobých smlouvách (257), s ohledem na ujednání, která určují základní povinnosti spotřebitele v úvěrových smlouvách (258), nebo s ohledem na doložky o volbě práva (259).

Soudní dvůr v souvislosti s doložkou o volbě práva, která neuznává skutečnost, že podle nařízení Řím I se mohou spotřebitelé vždy spoléhat na příznivější pravidla členského státu, v němž mají bydliště (260), výslovně uvedl, že toto opomenutí informací nebo klamavost ujednání mohou znamenat jeho zneužívající povahu. Soudní dvůr (261) poté, co připomenul kritérium týkající se významné nerovnováhy v právech a povinnostech smluvních stran, uvedl:

„Konkrétně zneužívající charakter takového ujednání může vyplývat ze znění nesplňujícího požadavek použití jasného a srozumitelného jazyka uvedeného v článku 5 směrnice 93/13. […]“

Lze tudíž vyvodit závěr, že v závislosti na obsahu dotyčného smluvního ujednání a s ohledem na dopad nedostatečné transparentnosti může případná zneužívající povaha smluvního ujednání úzce souviset s jeho nedostatečnou transparentností nebo nedostatečná transparentnost smluvního ujednání může dokonce svědčit o jeho zneužívající povaze. Tak tomu může být například tehdy, nerozumí-li spotřebitelé důsledkům smluvního ujednání nebo jsou-li uvedeni v omyl.

Pokud se spotřebitelé na základě smluvních ujednání, která jsou nejasná, skrytá nebo klamavá, nacházejí v nevýhodné pozici nebo pokud není poskytnuto vysvětlení nezbytné pro pochopení důsledků, není pravděpodobné, že prodávající nebo poskytovatel jednal se spotřebitelem poctivě a spravedlivě a zohlednil jeho oprávněné zájmy.

3.4.7 Úloha přílohy uvedené v čl. 3 odst. 3 směrnice o zneužívajících ujednáních

Jak je uvedeno v čl. 3 odst. 3 směrnice o zneužívajících ujednáních, příloha této směrnice obsahuje „pouze“ informativní a nevyčerpávající seznam ujednání, která mohou být považována za zneužívající. Soudní dvůr toto zdůraznil při různých příležitostech (262). Neúplný charakter přílohy a zásada minimální harmonizace podle článku 8 směrnice o zneužívajících ujednáních znamenají, že vnitrostátní právní předpisy mohou seznam rozšířit nebo použít formulace, které vedou k přísnějším normám (263).

Jelikož seznam je pouze informativní, smluvní ujednání, která jsou v něm uvedena, by se neměla pokládat automaticky za zneužívající. To znamená, že jejich zneužívající povahu je nutno posoudit na základě obecných kritérií stanovených v čl. 3 odst. 1 a článku 4 směrnice o zneužívajících ujednáních (264). Soudní dvůr upřesnil, že ujednání uvedená v příloze nemusí být nutně považována za zneužívající a že naopak za zneužívající mohou být nicméně pokládána ujednání, která nejsou v příloze uvedena (265). Přesto je příloha důležitým prvkem při posuzování zneužívající povahy smluvních ujednání. Slovy Soudního dvora:

„I když obsah dotčené přílohy nemůže automaticky a sám o sobě určit zneužívající charakter sporné klauzule, představuje nicméně zásadní prvek, na kterém může příslušný soud založit své posouzení zneužívajícího charakteru této klauzule (266).“

Pokud členský stát (267) přijal „černou listinu“ ujednání, jež se vždy považují za zneužívající (268), nebude nutné posoudit smluvní ujednání, která jsou v těchto seznamech obsažena, podle vnitrostátních předpisů provádějících ustanovení čl. 3 odst. 1.

V opačném případě musí vnitrostátní orgány přezkoumat smluvní ujednání podle čl. 3 odst. 1 a přitom použít přílohu, v níž je popsáno, co obvykle představuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech smluvních stran v rozporu s požadavky poctivosti.

Ve své judikatuře odkázal Soudní dvůr na tyto body přílohy:

— bod 1 písm. e) (269): věc Pohotovosť, C-76/10; věc Aziz, C-415/11 (270); rozsudek ve spojených věcech Banco Santander a Escobedo Cortés, C-94/16 a C-96/16, co se týká úroků z prodlení,

— bod 1 písm. e): věc Radlinger a Radlingerová, C-377/14 s ohledem na kumulativní účinek smluvních sankcí,

— písmeno i), j) a l) ve spojení s bodem 2 písm. b) a d): věc RWE Vertrieb, věc C-92/11, Invitel, C-472/10 (271), věc Bucura, C-348/14 (272) s ohledem na klauzule o změně ceny,

— bod 1 písm. j) a l) ve spojení s bodem 2 písm. b) a d): — věc Kásler a Káslerné Rábai, C-26/13 (273) v souvislosti s mechanismem přepočtu