[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 21.02.2006 KOM(2006) 72 v konečném znění ZPRÁVA KOMISE Druhá zpráva Komise na základě článku 6 rámcového rozhodnutí Rady ze dne 26. června 2001 o praní peněz, identifikaci, vysledování, zmrazení, zajištění a propadnutí nástrojů trestné činnosti a výnosů z ní {SEK(2006) 219} 1. ÚVOD Toto druhé hodnocení navazuje na zprávu Komise ze dne 5. dubna 2004[1], která byla vypracována na základě článku 6 rámcového rozhodnutí Rady ze dne 26. června 2001[2] o praní peněz, identifikaci, vysledování, zmrazení, zajištění a propadnutí nástrojů trestné činnosti a výnosů z ní. Rada při svém zasedání ve dnech 25. a 26. října 2004 vzala zprávu Komise na vědomí a vyzvala členské státy, které dosud nedosáhly plného souladu s rámcovým rozhodnutím, aby tak učinily co nejrychleji a aby poskytly informace ohledně dosaženého pokroku. Rada podpořila druhou hodnotící zprávu a vyzvala nové členské státy, které pochopitelně nebyly hodnoceny v rámci první zprávy, aby předložily podstatné informace týkající se provedení rámcového rozhodnutí do jednotlivých právních řádů. I když byla lhůta pro předložení uvedených informací stanovena na 31. prosince 2004, nebyly všechny členské státy schopny v této lhůtě odpovědět. Komise dne 4. března 2005 odeslala dopis s upomínkou, na nějž v červnu navázala poslední upomínka zaslaná elektronickou poštou. Ke konci července předaly všechny nové členské státy, s výjimkou jediného (Malta) tyto informace Komisi. Dva členské státy (Rakousko a Portugalsko), které v době stanovené pro první hodnocení neposkytly žádné informace, zaslaly podstatné informace v mezidobí. Bohužel však postrádáme informace od některých členských států, v jejichž případě byl konstatován jen částečný soulad se zněním rámcového rozhodnutí nebo které neposkytly dostatečné informace k tomu, aby Komise mohla provést příslušnou analýzu. Zejména informace poskytnuté Řeckem jsou nedostatečné. Pouze Německo, Itálie, Švédsko a Spojené království poskytly ucelená vysvětlení, která reagovala na připomínky uvedené v první zprávě. Tato zpráva se více zaměřuje na ty členské státy, jichž se netýkala první zpráva. Pokud jde o státy, na něž se vztahovala první zpráva, které však poskytly vysvětlení později, uvádí tato zpráva ucelený pohled na danou situaci. Do úvahy byly vzaty pouze odpovědi, které Komise obdržela do 30. července 2005. S ohledem na maximální délku dokumentů, které mohou být přeloženy do všech jazyků Evropské unie, uvádí tento dokument pouze odpovědi na otázky k článkům 2, 3 a 4.[3] 2. ANALÝZA VNITROSTÁTNÍCH OPATŘENÍ PŘIJATÝCH ZA ÚČELEM DOSAŽENÍ SOULADU S RÁMCOVÝM ROZHODNUTÍM 2.1. Článek 1: Výhrady k úmluvě z roku 1990 2.1.1. Čl. 1 písm. a): výhrady k článku 2 úmluvy z roku 1990 První hodnocení prokázalo, že tři státy (Řecko, Lucembursko a Švédsko) nedosáhly souladu s čl. 1 písm. a). Švédsko poskytlo doplňující informace v dopisech ze dne 30. srpna 2004 a 29. června 2005. Zákon ze dne 19. května 2005, který vstoupil v platnost dne 1. července 2005, obsahuje změny trestního zákona a rozšiřuje možnost použití trestu propadnutí majetku na další trestné činy, za něž se ukládá trest odnětí svobody v trvání alespoň 1 roku. Výhrada se nadále uplatní na propadnutí výnosů z daňové trestné činnosti, ale rámcové rozhodnutí takovou výjimku připouští. Pokud jde o 10 nových členských států, devět z nich vykazuje soulad s ustanovením čl. 1 písm. a). Malta omezila prohlášením předloženým dne 19. listopadu 1999 použití článku 2 na protiprávní jednání, které maltské právo hodnotí jako trestné činy. 2.1.2. Čl. 1 písm. b): výhrady k článku 6 úmluvy z roku 1990 První hodnocení uvádělo, že čtyři státy (Rakousko, Řecko, Lucembursko a Portugalsko) předložily výhrady neslučitelné s čl. 1 písm. b). Portugalsko předložilo informace, podle nichž změna trestního zákona stanoví, že mezi méně závažné trestné činy patří všechny delikty, za něž lze uložit trest odnětí svobody od 6 měsíců do pěti let. Rakousko prostřednictvím výhrady omezuje okruh méně závažných trestných činů na trestné činy, za něž lze podle rakouského trestního zákona uložit trest odnětí svobody v minimálním trvání tří let. Rakousko je toho názoru, že jeho přístup je v souladu se zněním čl. 1 písm. b), neboť se považuje za zemi, která zavedla systém minimálních trestů. Tyto minimální tresty se vztahují na trestné činy, za něž lze uložit trest odnětí svobody v minimálním trvání pěti let. Rovněž však existují trestné činy, za něž lze uložit trest odnětí svobody v trvání 3 let i méně (ale více než 1 rok), které nespadají do systému minimálních trestů. Takové trestné činy jsou na základě rakouské výhrady v současné době vyloučeny z oblasti působnosti článku 6 úmluvy z roku 1990, což není v souladu se zněním čl. 1 písm. b). Řecko uvedlo, že návrh zákona, který byl v současné době předložen k připomínkám, zruší výhrady k článkům 2 a 6 vyplývající ze zákona č. 2655/1998. Tento návrh zákona by vytvořil tři kategorie deliktů praní peněz. Vedle zvláštního seznamu trestných činů návrh zákona doplnil definici méně závažných trestných činů a zahrnul do ní trestné činy, za něž se ukládá trest odnětí svobody (jehož trvání musí být stanoveno), a delikty, za něž se ukládá trest odnětí svobody, jehož trvání musí být rovněž stanoveno, jejichž spáchání vedlo k získání výnosů v hodnotě, která přesahuje zatím nestanovenou hranici. V této době není možné určit, zda tento návrh zákona s konečnou platností odstraní výhrady uvedené v předcházející zprávě. S ohledem na nedostatek doplňujících informací není možné dojít k závěru, že se Lucembursko vypořádalo s kritickými připomínkami uvedenými v rámci prvního hodnocení. V případě 10 nových členských států se zdá, že osm z nich vykazuje soulad s ustanovením čl. 1 písm. b). Malta však omezila prohlášením ze dne 19. listopadu 1999 použití čl. 6 odst. 1 na protiprávní jednání, které maltské právo hodnotí jako trestné činy. Maďarsko omezilo prohlášením ze dne 2. března 2000 použití čl. 6 odst. 1 na méně závažné trestné činy uvedené v maďarském trestním zákoně. 2.2. Článek 2: Tresty Z prvního hodnocení vyplynulo, že 11 zemí předložilo informace ohledně dosažení souladu s článkem 2. Právní předpisy Dánska, Finska a Švédska však stanovily tresty v souladu s ustanovením článku 2 pouze pro vážné případy praní peněz nebo pro případy praní peněz s přitěžujícími okolnostmi. Samotný trestný čin praní peněz byl nadále trestán v menším rozsahu, než uvádí rámcové rozhodnutí. Švédsko považovalo za nutné upřesnit, že neexistuje skutečný rozdíl mezi jeho vnitrostátním systémem a systémy platnými ve většině ostatních zemí, neboť tresty jsou ukládány systematicky s ohledem na závažnost porušení práva, ať již je vztah mezi závažností a trestem uveden výslovně, jako tomu je v případě Švédska, nebo není, jako tomu je v případě ostatních evropských právních systémů, v rámci kterých má soudce větší prostor pro uložení trestu úměrného spáchanému skutku. Odpověď Švédska proto obsahuje doplňující prvky vysvětlení, které potvrzuje, že švédská úprava je v souladu s článkem 2. Pouze podrobná právní analýza by na základě systému trestů zveřejněného v jednotlivých zemích mohla posoudit míru skutečné přísnosti jednotlivých evropských právních systémů týkajících se praní peněz, což není možné v rámci tohoto hodnocení zajistit. Rakousko rovněž uvedlo, že je třeba zohledňovat soudržnost právních systémů, čímž odůvodňuje systém trestů vycházející z podobných úvah. Je však třeba poznamenat, že by odstupňování trestů mohlo mít neočekávané a nežádoucí účinky na provádění rámcového rozhodnutí 2005/212/SVV. Pokud jde o porušení právních předpisů v souvislosti s praním peněz, platí pro propadnutí majetku posílené pravomoci předpokládané článkem 3 za předpokladu, že k porušení právních předpisů došlo v rámci organizované skupiny a lze za něj uložit maximální trest odnětí svobody v trvání alespoň čtyř let. Bylo by proto vhodné zajistit, aby bylo praní peněz prováděné organizovanou skupinou posuzováno jako „zvlášť závažné nebo opakované“ praní peněz (Dánsko) nebo „praní peněz velkého rozsahu a praní peněz spadající do výkonu pracovní činnosti“ (Finsko)[4]. V obecné rovině je třeba zjistit, zda se pro účely použití ustanovení rámcového rozhodnutí 2005/212/SVV porušení práva představující jednoduchou formu praní peněz odlišuje od praní peněz s přitěžujícími okolnostmi[5]. Řecko neposkytlo informace v písemné formě, které by umožnily posouzení, jak je prováděn článek 2. Mezi devíti novými členskými státy, které předložily informace: – maďarská právní úprava stanoví pro osoby, které odhalí nebo dají podnět k odhalení praní peněz, jehož spáchání nebylo policejním orgánům známo, automatickou výjimku z trestního stíhání. Tato výjimka by se mohla jevit jako přehnaná, neboť by jí mohla využít „drzá“ osoba, která se sama dopustila praní peněz, tj. osoba, která policii odhalila vlastní aktivity spočívající v praní peněz, aby této výjimky využila. Na druhou stranu je třeba uvést, že podle maďarské právní úpravy se osoba může dopustit trestného činu praní peněz pouze při výkonu pracovní činnosti, což se jeví jako neodůvodněně úzké vymezení; – návrh zákona, který schválila vláda České republiky dne 9. června 2004 zvyšuje maximální trest odnětí svobody za tento trestný čin ze dvou let na čtyři roky; obsahuje však ustanovení, že se v případě úhrnného trestu uloží trest za méně závažný trestný čin, pokud je trest za takový trestný čin nižší, než je trest za trestný čin praní peněz. Je obtížné zhodnotit skutečný rozsah působnosti tohoto ustanovení, ale zdá se, že by Česká republika měla tento prvek návrhu zákona pozměnit tak, aby její budoucí právní předpisy byly zcela v souladu s tímto rámcovým rozhodnutím. 2.3. Článek 3: Propadnutí majetku První hodnocení stanovilo, že by bylo možné vykonat propadnutí majetku ve dvou různých stupních, ale minimálně jako alternativní opatření (i když je někdy propadnutí majetku omezeno na specifické případy nebo na určité formy porušení práva nebo na určitý majetek) v rámci vnitrostátních postupů jedenácti členských států (Belgie, Dánsko, Německo, Francie, Irsko, Itálie, Lucembursko, Nizozemsko, Finsko, Švédsko a Spojené království) a v minimálně devíti členských státech (Belgie, Dánsko, Francie, Irsko, Itálie, Nizozemsko, Finsko, Švédsko, Spojené království a pravděpodobně i Německo), pokud jde o zahraniční žádosti. Lucembursko a Španělsko při prvním hodnocení uvedly, že připraví zákony, které doplní příslušná vnitrostátní ustanovení, aby dosáhly souladu s článkem 3, ale dále neoznámily vývoj jednotlivých legislativních prací. Řecko oznámilo soulad s článkem 3, ale nezaslalo odpovídající znění předpisů. 2.3.1. Vnitrostátní řízení Informace shromážděné během druhého hodnocení ukazují, že je postup propadnutí majetku velmi rozšířený, minimálně v případě, kdy není možné dosáhnout propadnutí výnosů z trestné činnosti. Zdá se, že Itálie, Portugalsko, Litva, Polsko, Kypr, Česká republika, Slovensko a Slovinsko dosáhly v otázce vnitrostátního řízení souladu s článkem 3. V Rakousku článek 20 trestního zákona stanoví, že pokuta za bezdůvodné obohacení může být uložena osobám, které se dopustily porušení práva. Výše pokuty se stanoví podle částky získané přímo z protiprávního činu nebo za jeho spáchání. Pokuta nebude uložena, pokud obohacení nepřekročí 21 802 EUR, což výrazně převyšuje hranici uvedenou v článku 3. Z informací poskytnutých ze strany Lotyšska vyplývá, že zde není upravena možnost propadnutí majetku. 2.3.2. Řízení na žádost jiného státu Je třeba připomenout, že všechny členské státy ratifikovaly úmluvu Rady Evropy č. 141, která smluvním stranám ukládá, aby přijaly nezbytná opatření, která jim umožní vyhovět žádostem jiných států týkajícím se propadnutí peněžních částek, jež odpovídají škodě způsobené trestným činem. První hodnotící zpráva konstatovala, že některá vysvětlení poskytnutá ze strany členských států byla poměrně nejasná. Informace, které byly shromážděné v rámci druhé fáze, ačkoli jsou velmi cenné, vedou ke stejnému závěru. To se netýká návrhu na změnu předloženému Německem, který by mohl představovat opatření k vyjasnění situace ve vztahu k článku 3. 2.4. Článek 4: Řízení o žádostech o vzájemnou pomoc Podle tohoto článku má být žádostem ostatních členských států o vzájemnou pomoc, které se vztahují k identifikaci, vysledování, zmrazení, zajištění a propadnutí, při jejich vyřizování poskytnuta stejná přednost, jaká se uděluje takovým opatřením ve vnitrostátních řízeních. První hodnocení zdůraznilo, že Komise od členských států neobdržela dostatečné informace, aby mohla dojít k závěru, že toto ustanovení bylo specificky provedeno do vnitrostátního práva. Informace získané následně se v obecné rovině odvolávají na aplikaci úmluvy Rady Evropy z roku 1990 (Kypr, Česká republika, Slovinsko), na právní předpisy upravující přijímání žádostí z jiných států (Rakousko, Kypr, Švédsko, Estonsko, Maďarsko) nebo na nenormativní akty, jimiž se soudy při přijímání těchto žádostí řídí (Německo, Portugalsko). Komise aniž by zpochybňovala obsah předložených informací, si dovolí učinit stejnou poznámku, protože je zřejmé, že účinné hodnocení provádění článku 4 by vyžadovalo odlišné hodnotící techniky. Nová ustanovení uvedená v rámcovém rozhodnutí Rady 2003/577/SVV ze dne 22. července 2003, s nimiž členské státy měly dosáhnout souladu do 2. srpna 2005, implicitně spadají do rámce lepšího provádění článku 4[6]. Do tohoto přístupu rovněž patří probíhající práce týkající se zásady vzájemného uznávání rozhodnutí o propadnutí majetku. Rychlé přijetí posledně zmiňovaného rozhodnutí by bezpochyby představovalo významný pokrok. 2.5. Článek 7: Územní působnost Článek 7 stanoví, že se rámcové rozhodnutí vztahuje na Gibraltar, jakmile se na něj rozšíří působnost úmluvy Rady Evropy z roku 1990. Spojené království uvedlo, že tato podmínka není splněna a nepřipravuje se žádné opatření, které by tento nedostatek mělo odstranit. 3. ZÁVĚRY Stav provádění specifických ustanovení do vnitrostátního práva: Čl. 1 písm. a) : Řecko, Lucembursko a Malta budou muset podstatně přepracovat své výhrady k článku 2 úmluvy z roku 1990. Čl. 1 písm. b) : Zdá se, že Rakousko, Řecko a Lucembursko stále nesplňují nezbytné podmínky. Pokud jde o nové členské státy, výhrady Malty a Maďarska nejsou pravděpodobně v souladu s uvedeným článkem. Článek 2: Všechny členské státy, které poskytly odpovědi, vykazují soulad s tímto článkem. Je však třeba uvést tyto připomínky: - Česká republika, aby dosáhla plné slučitelnosti, by mohla změnit ustanovení návrhu zákona týkající se této problematiky; - Maďarsko bude pravděpodobně muset změnit ustanovení týkající se automatické výjimky pro osoby, které odhalí praní peněz i definici trestného činu praní peněz; - Maximální trest podle článku 2 se uplatní pouze na případy, kdy soud rozhodne, že došlo ke spáchání trestného činu praní peněz s přitěžujícími okolnostmi (Rakousko, Dánsko, Finsko, Švédsko, Česká republika, Slovensko). Článek 3: Zdá se, že v rámci vnitrostátních řízení ve většině členských států je možné uložit trest propadnutí majetku v různých stupních, ale minimálně jako alternativní opatření (i když je jeho uložení někdy omezeno na specifické případy nebo na zvláštní formy porušení práva nebo na určitý majetek). Lotyšsko představuje jedinou výjimku. Řízení o propadnutí majetku se v Rakousku uplatní pouze v případech přesahujících limitní hodnotu, která je vyšší než hodnota uvedená v článku 3. Pokud jde o žádosti jiných států, bylo zasláno jen malé množství informací, které by doplnily rozbor provedený v rámci prvního hodnocení. Nové členské státy zaslaly v tomto ohledu informace, z nichž vyplývá, že v obecné rovině dodržují předpisy mezinárodního práva. Článek 4: Komise došla k závěru, že dosud neobdržela dostatečné informace, aby mohla posoudit specifické provedení tohoto ustanovení do vnitrostátního práva. Komise se domnívá, že se provádění tohoto článku usnadní, pokud budou co nejdříve odsouhlaseny probíhající iniciativy týkající se vzájemného uznávání rozhodnutí o propadnutí majetku. Článek 7: Toto ustanovení nebylo dosud Spojeným královstvím provedeno do vnitrostátního práva. [1] KOM(2004) 230 ze dne 5. dubna 2004. [2] Úř. věst. L 182, 5.7.2001, s. 1. [3] Podrobnější rozbor je k dispozici v dokumentu SEK, který je připojen v příloze. [4] Uvedeno jako příklad. [5] V Rakousku se jedná i o případ, kdy třetí strana znovu uvádí do oběhu aktiva zločinné nebo teroristické organizace. [6] Dokument 14622/04 COPEN 135 ze dne 17. prosince 2004 a 14622/04 COR 1 COPEN 135 ze dne 17. ledna 2005.