Středa 9. července 2008

Koordinace systémů sociálního zabezpečení: změny ***I

P6_TA(2008)0348

Legislativní usnesení Evropského parlamentu ze dne 9. července 2008 o návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (KOM(2006)0016 — C6-0037/2006 — 2006/0006(COD))

2009/C 294 E/49

(Postup spolurozhodování: první čtení)

Evropský parlament,

s ohledem na návrh Komise předložený Evropskému parlamentu a Radě (KOM(2006)0016),

s ohledem na čl. 251 odst. 2 a články 42 a 308 Smlouvy o ES, v souladu s nimiž Komise předložila svůj návrh Parlamentu (C6-0037/2006),

s ohledem na článek 51 jednacího řádu,

s ohledem na zprávu Výboru pro zaměstnanost a sociální věci a stanovisko Výboru pro práva žen a rovnost pohlaví (A6-0251/2008),

Středa 9. července 2008

P6_TC1-COD(2006)0006

Postoj Evropského parlamentu přijatý v prvním čtení dne 9. července 2008 k přijetí nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. …/2008, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení a zrušuje nařízení (EHS) č. 574/72

(Text s významem pro EHP a Švýcarsko)

EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,

s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na články 42 a 308 této smlouvy,

s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (1), a zejména na článek 89 uvedeného nařízení,

s ohledem na návrh Komise ║,

s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru, (2)

v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy (3),

vzhledem k těmto důvodům:

(1) Nařízení (ES) č. 883/2004 modernizuje pravidla pro koordinaci vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení členských států a upřesňuje přitom nezbytná prováděcí opatření a postupy a zjednodušuje je ve prospěch všech dotyčných subjektů. Je třeba k němu stanovit prováděcí pravidla.

(2) Organizace účinnější a užší spolupráce mezi institucemi sociálního zabezpečení je základním faktorem toho, aby se umožnilo osobám, na něž se vztahuje nařízení (ES) č. 883/2004, využít svých nároků v co nejkratších lhůtách a za co možná nejlepších podmínek.

(3) Použití elektronických prostředků je uzpůsobeno k rychlé a spolehlivé výměně údajů mezi institucemi členských států. Elektronické zpracování těchto údajů má přispívat k urychlení postupů v případě dotyčných osob. Na tyto osoby se musejí rovněž vztahovat všechny záruky stanovené předpisy Společenství o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů. Členské státy by proto měly přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby údaje týkající se vnitrostátních právních předpisů v oblasti sociálního zabezpečení, na něž se vztahuje nařízení (ES) č. 883/2004, byly vhodně zpracovány v souladu s ochranou jednotlivců v souvislosti se zpracováním osobních údajů a jejich výměnou v rámci tohoto nařízení .

(4) Dostupnost údajů, včetně elektronických, o subjektech členských států, které by se mohly podílet na provádění nařízení (ES) č. 883/2004, v podobě umožňující jejich aktualizaci v reálném čase má usnadnit výměnu informací mezi institucemi členských států. Tento přístup, který upřednostňuje relevantnost čistě věcných informací, jakož i jejich okamžitou dostupnost pro občany, představuje důležité zjednodušení, jež má být zavedeno tímto nařízením.

(5) Pro dosažení cíle co nejhladšího průběhu komplexních postupů, kterými se provádějí pravidla pro koordinaci systémů sociálního zabezpečení, a pro účinné řízení těchto postupů je zapotřebí systém pro okamžitou aktualizaci přílohy IV. Příprava a používání ustanovení k tomuto účelu si žádá úzkou spolupráci mezi členskými státy a Komisí a měly by být provedeny rychle s ohledem na důsledky zpoždění pro občany i správní orgány. Je tedy nezbytné, aby Komise byla zmocněna ke zřízení a spravování databáze a zajistila, aby byla tato databáze spuštěna nejpozději dnem vstupu tohoto nařízení v platnost. Komise by měla zejména přijmout nezbytná opatření, kterými by do této databáze zahrnula informace uvedené v příloze IV .

(6) Posílení některých postupů by mělo přinést uživatelům nařízení (ES) č. 883/2004 více právní jistoty a průhlednosti. Zejména stanovení společných lhůt pro splnění určitých povinností nebo určitých administrativních etap by mělo přispět k ujasnění a ke strukturování vztahů mezi pojištěnými osobami a institucemi.

(7) Členské státy, jejich příslušné orgány nebo instituce sociálního zabezpečení musejí mít možnost se mezi sebou dohodnout na zjednodušených postupech a správních dohodách, které pokládají za účinnější a lépe přizpůsobené situaci jejich příslušných systémů sociálního zabezpečení. Takové dohody se však nesmějí dotknout práv osob, na něž se vztahuje nařízení (ES) č. 883/2004.

(8) Složitost, jež je vlastní oblasti sociálního zabezpečení, vyžaduje, aby všechny instituce členských států vynaložily zvláštní úsilí ve prospěch pojištěných osob, aby nebyly penalizovány dotyčné osoby, které by nepředaly svou žádost nebo některé informace instituci, která je příslušná ke zpracování této žádosti podle pravidel a postupů stanovených nařízením (ES) č. 883/2004 a tímto nařízením.

(9) Pro stanovení příslušné instituce, tzn. instituce, jejíž právní předpisy jsou použitelné nebo které přísluší výplata určitých dávek, musí být objektivní situace pojištěné osoby a rodinných příslušníků zkoumána institucemi více členských států. Pro zajištění ochrany dotyčné osoby během doby trvání těchto nezbytných výměn mezi institucemi je třeba stanovit její prozatímní účast v systému sociálního zabezpečení.

(10) Členské státy by měly spolupracovat na určení místa bydliště osob, na něž se vztahuje toto nařízení a nařízení (ES) č. 883/2004, a v případě sporu zohlednit všechna příslušná kritéria k vyřešení této záležitosti. Členské státy mohou zohlednit příslušná ustanovení tohoto nařízení.

(11) Mnohá opatření a postupy stanovené tímto nařízením mají za cíl větší průhlednost kritérií, která musejí instituce členských států uplatňovat v rámci nařízení (ES) č. 883/2004. Tato upřesnění vyplývají z judikatury Soudního dvora Evropských společenství, rozhodnutí správní komise, jakož i z více než třicetileté praxe uplatňování koordinace systémů sociálního zabezpečení v rámci základních svobod stanovených smlouvou.

(12) Opatření a postupy stanovené tímto nařízením mají za cíl podporovat mobilitu zaměstnanců a nezaměstnaných. Přeshraniční pracovníci, kteří se stali zcela nezaměstnanými, se mohou přihlásit u služeb zaměstnanosti jak ve státě, v němž mají bydliště, tak v členském státě, kde naposledy vykonávali pracovní činnost, přičemž by měli mít nárok na dávky pouze v členském státě, v němž mají bydliště.

(13) Rozšíření oblasti působnosti nařízení (ES) č. 883/2004 na všechny pojištěné osoby, včetně ekonomicky neaktivního obyvatelstva, vyžaduje určitá zvláštní pravidla a postupy pro tyto osoby, zejména za účelem stanovení použitelných právních předpisů pro započtení dob věnovaných výchově dětí osobami, které nebyly nikdy zaměstnány nebo nebyly nikdy osobami samostatně výdělečně činnými v různých členských státech, v nichž bydlely.

(14) Některé postupy musejí navíc odrážet požadavek vyváženého rozdělení nákladů mezi členskými státy. Zvláště v oblasti nemoci musejí tyto postupy přihlížet na jedné straně k situaci členských států, které nesou náklady na přijetí pojištěných osob tím, že jim dávají k dispozici svůj systém zdravotní péče, a na straně druhé k situaci členských států, jejichž instituce nesou finanční zátěž věcných dávek, které obdrželi jejich pojištěnci v jiném členském státě, než je stát, v němž mají bydliště.

(15) Ve zvláštním rámci nařízení (ES) č. 883/2004 se musejí ujasnit podmínky, za nichž se uhradí náklady na věcné dávky v nemoci v rámci „plánované zdravotní péče“, tzn. péče, kterou pojištěná osoba vyhledá v jiném členském státě, než je stát, v němž je pojištěna nebo má bydliště. Povinnosti pojištěné osoby týkající se žádosti o předběžné povolení by měly být upřesněny, jakož i povinnosti instituce vůči pacientovi týkající se podmínek povolení. Je třeba rovněž upřesnit důsledky v případě finanční úhrady zdravotní péče obdržené v jiném členské státě na základě povolení.

(16) Závaznější postupy pro zkrácení platebních lhůt těchto pohledávek mezi institucemi členských států se zdají být podstatné, pokud jde o zachování důvěry při výměně informací a odpověď na požadavek řádného řízení, které jsou nezbytné pro systémy sociálního zabezpečení členských států. Je proto třeba posílit postupy týkající se zpracování pohledávek v souvislosti s dávkami v nemoci a v nezaměstnanosti.

(17) Jelikož systémy sociálního zabezpečení, na něž se vztahuje nařízení (ES) č. 883/2004, jsou založeny na solidaritě všech pojištěnců, je třeba stanovit mechanismy pro účinnější vymáhání pohledávek spojených s neoprávněnými dávkami nebo s nezaplacenými příspěvky těchto pojištěnců. Postupy vzájemné pomoci mezi institucemi musejí být upřesněny a vycházet z ustanovení směrnice Rady 2008/55/ES ze dne 26. května 2008 o vzájemné pomoci při vymáhání pohledávek týkajících se některých dávek, cel, daní a ostatních opatření (4) pro lepší ochranu finančních zájmů členských států organizováním spolupráce, zejména mezi správci daně.

(18) Informování pojištěných osob o jejich právech a povinnostech je základním prvkem vztahu důvěry s příslušnými orgány a institucemi členských států.

(19) Jelikož cíle tohoto nařízení, totiž přijetí opatření pro koordinaci k zaručení účinného výkonu práva na volný pohyb osob, nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto ║ jich může být lépe dosaženo na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné k dosažení cíle.

(20) Toto nařízení by mělo nahradit nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (5),

PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:

HLAVA I

OBECNÁ USTANOVENÍ

Kapitola I

Definice

Článek 1

Definice

1 Pro účely tohoto nařízení:

a) se „základním nařízením“ rozumí nařízení (ES) č. 883/2004;

b) se „prováděcím nařízením“ rozumí toto nařízen; a

c) platí definice uvedené v základním nařízení.

2. Mimo definic uvedených v odstavci 1 se pro účely tohoto nařízení rozumí:

a) „přístupovým místem“ jakékoliv elektronické kontaktní místo určené příslušným orgánem členského státu pro jednu nebo více oblastí sociálního zabezpečení uvedených v článku 3 základního nařízení , jehož úkolem je elektronicky odesílat a přijímat údaje nezbytné pro uplatňování základního nařízení a prováděcího nařízení pomocí společné sítě mezi členskými státy ▐;

b) „styčným subjektem“ jakýkoliv subjekt určený příslušným orgánem členského státu pro jednu nebo více oblastí sociálního zabezpečení uvedených v článku 3 základního nařízení▐, který je schopen odpovědět na žádosti o informace a o pomoc za účelem použití základního nařízení a prováděcího nařízení a který má plnit úkoly stanovené v rámci hlavy IV prováděcího nařízení;

c) „dokumentem“ soubor údajů – na jakémkoli nosiči – strukturovaných takovým způsobem , aby mohly být elektronicky vyměněny , jejichž sdělení je nezbytné pro umožnění působení základního nařízení▐ a prováděcího nařízení;

d) „standardizovanou elektronickou zprávou“ každý strukturovaný dokument ve formátu určeném k výměně elektronických informací mezi členskými státy ;

e) „elektronickým přenosem“ přenos pomocí elektronických zařízení pro zpracování údajů (včetně digitální komprese) a využití přenosu po drátě, rádiového přenosu, přenosu optickými technologiemi nebo jakýmikoli jinými elektromagnetickými prostředky;

(f) „technickou komisí“ komise uvedená v článku 73 základního nařízení;

g) „účetní komisí“ komise uvedená v článku 74 základního nařízení.

Kapitola II

Ustanovení týkající se spolupráce a výměny údajů

Článek 2

Oblast působnosti a pravidla výměny informací mezi institucemi

1. Pro účely prováděcího nařízení jsou výměny mezi orgány a institucemi členských států a osobami, na něž se vztahuje základní nařízení, založeny na zásadách veřejné služby, objektivnosti, spolupráce, aktivní pomoci, účinnosti, dostupnosti pro zdravotně postižené osoby a rychlého poskytování.

2. Instituce ▐ si ve lhůtách předepsaných právními předpisy týkajícími se sociálního zabezpečení daného členského státu poskytují nebo vyměňují všechny údaje nezbytné pro stanovení a určení práv a povinností osob, na něž se vztahuje základní nařízení. Přenos těchto údajů mezi členskými státy probíhá buď přímo mezi institucemi, nebo nepřímo prostřednictvím styčných subjektů

3. Pokud ▐ osoba omylem předala informace, dokumenty nebo žádosti instituci na území jiného členského státu , než je ten, ve kterém se nalézá instituce určená podle prováděcího nařízení, postoupí tato instituce tyto informace, dokumenty nebo žádosti neprodleně▐ instituci určené podle prováděcího nařízení s uvedením dne, k němuž byly původně podány. Tento den je závazný pro posledně jmenovanou instituci. Nicméně instituce členského státu nejsou činěny odpovědnými, ani se nemá za to, že přijaly rozhodnutí na základě své nečinnosti způsobené zpožděním v předání informací, dokumentů nebo žádostí ze strany institucí jiných členských států.

▐

4. Pokud sdělení údajů proběhlo prostřednictvím přístupového místa nebo styčného místa, má se za to, že toto přístupové místo nebo toto styčné místo plní úlohu a funkci dožádané instituce v tomto členském státě, pokud jde o odpovědní lhůty na žádosti, které jsou mu předloženy.

Článek 3

Oblast působnosti a pravidla pro výměnu informací mezi příjemci dávek a institucemi

1. Osoby , na něž se vztahuje základní nařízení, mají povinnost předat příslušné instituci informace, dokumenty nebo podpůrné důkazy , které jsou nezbytné pro stanovení jejich situace nebo situace jejich rodiny, stanovení nebo zachování jejich práv a povinností, zachování těchto práv a povinností, jakož i pro určení použitelných právních předpisů a jejich povinností s ohledem na tyto právní předpisy.

▐

2. Při shromažďování, předávání nebo zpracovávání osobních údajů podle právních předpisů za účelem provádění základního nařízení každý členský stát zajistí, aby dotčené osoby byly schopny plně uplatňovat svá práva týkající se ochrany osobních údajů v souladu s předpisy Společenství o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů.

Členské státy zejména zaručí, aby takové osobní údaje nebyly použity k jinému účelu než k účelům sociálního zabezpečení, pokud je k tomu dotčená osoba výslovně neoprávní. Na požádání rovněž členské státy poskytnou dotčeným osobám konkrétní a přiměřené informace týkající se zpracování jejich osobních údajů potřebných pro účely tohoto nařízení.

Dotčené osoby mohou prostřednictvím příslušné instituce v oblastech, na které se vztahuje toto nařízení, vykonávat práva, která jim náležejí jako subjektům údajů, a to bez ohledu na původ těchto údajů.

Seznam a podrobnosti týkající se inspektorů ochrany osobních údajů jmenovaných v každém členském státě podle článku 18 směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (6) , kteří zpracovávají údaje související s právními předpisy týkajícími se sociálního zabezpečení, jež upravuje základní nařízení, jsou součástí přílohy IV prováděcího nařízení.

3. Příslušné instituce sdělují informace a vydávají▐ dokumenty dotčeným osobám , a to v míře nezbytné pro použití základního nařízení a prováděcího nařízení a ve lhůtách předepsaných právními předpisy týkajícími se sociálního zabezpečení daného členského státu .

4. Příslušná instituce členského státu, která přímo zašle dokument obsahující rozhodnutí o nárocích osoby mající bydliště nebo pobývající na území jiného členského státu, požádá o potvrzení o přijetí bez ohledu na nosič dokumentu a způsob odeslání. Potvrzení o přijetí může být vydáno na jakémkoli nosiči nebo jakýmkoli prostředkem.

5. Pokud neexistuje důkaz o odeslání rozhodnutí uvedeného v odstavci 4, lhůty týkající se odnětí nebo omezení nároků přiznaných podle základního nařízení se vůči příjemcům nepoužijí.

6. Pokud je den odeslání rozhodnutí uvedeného v odstavci 4 řádně stanoven, rozhodnutí příslušné instituce se použije vůči dotyčné osobě do jednoho měsíce následujícího po tomto dni. Jestliže však právní předpisy členského státu, který přijal rozhodnutí, stanoví delší lhůtu, použije se tato lhůta.

7. V každém případě má dotyčná osoba k dispozici opravné prostředky a postupy stanovené právními předpisy uplatňovanými institucí, jež přijala rozhodnutí.

▐

Článek 4

Formát a způsob výměny údajů

1. Správní komise stanoví strukturu, obsah a formát dokumentů a ▐ standardizovaných elektronických zpráv , jakož i způsoby jejich výměny .

2. Přenos údajů mezi institucemi, přístupovými místy nebo styčnými místy se uskutečňuje elektronicky ve společném zabezpečeném rámci, který zaručuje důvěrnost a ochranu výměny údajů.

3. Ve své komunikaci s dotčenými osobami využívají příslušné instituce vhodných způsobů pro jednotlivé případy a upřednostňují co největší využívání elektronických prostředků. Správní komise stanoví praktická opatření pro elektronické zasílání informací, dokumentů či rozhodnutí dotčené osobě.

Článek 5

Právní hodnota dokumentů a podpůrných dokladů vystavených v jiném členském státě

1. Dokumenty vydané institucí členského státu, které potvrzují situaci osoby pro účely základního nařízení a prováděcího nařízení, jakož i podpůrné doklady vystavené orgány jiného členského státu, včetně správců daně, jsou platné pro instituce ostatních členských států tak dlouho, dokud nejsou tyto dokumenty nebo podpůrné doklady staženy nebo prohlášeny za neplatné orgánem nebo příslušnou institucí členského státu, kde byly vystaveny.

2. V případě pochybnosti o oprávněnosti dokumentu nebo správnosti skutečností, které jsou základem údajů v něm uvedených, instituce členského státu, která obdrží dokument, se obrátí na instituci, jež dokument vydala, se žádostí o nezbytná vyjasnění a popřípadě o stažení uvedeného dokumentu. Instituce, která dokument vydala, znovu zváží důvody pro vydání dokumentu a případně tento dokument stáhne.

3. Pokud se dotyčné instituce nedohodnou do měsíce následujícího po dni podání žádosti instituce, která obdržela dokument, mohou se obrátit na správní komisi v souladu s čl. 76 odst. 6 základního nařízení, aby sladila stanoviska do šesti měsíců poté, co jí byla věc předána.

Článek 6

Prozatímní uplatňování právních předpisů a prozatímní výplata dávek

1. Není-li stanoveno jinak v prováděcím nařízení a mají-li instituce nebo orgány dvou nebo více členských států rozdílná stanoviska k určení použitelných právních předpisů , vztahují se na dotčenou osobu prozatímně tyto právní předpisy jednoho z těchto členských států, přičemž prioritní pořadí je stanoveno takto :

a) právní předpisy členského státu, ve kterém daná osoba skutečně vykonává své zaměstnání nebo samostatně výdělečnou činnost, pokud je toto zaměstnání nebo samostatně výdělečná činnost vykonávána pouze v jednom členském státě; nebo

b) právní předpisy členského státu, na jehož území má bydliště, vykonává-li zde část své činnosti nebo činností nebo není-li činná jako zaměstnanec nebo nepracuje-li jako osoba samostatně výdělečně činná; nebo

c) právní předpisy dotčeného členského státu, o jejichž použití bylo požádáno v žádosti, která byla předložena jako první, v případě, že osoba vykonává činnost nebo činnosti ve dvou nebo více členských státech .

2. Pokud by v případě rozdílnosti stanovisek mezi institucemi nebo příslušnými orgány dvou nebo více členských států o to, která instituce by měla poskytnout dávky, mohla dotyčná osoba žádat dávky, kdyby tento spor neexistoval, pobírá tato osoba prozatímně dávky stanovené právními předpisy uplatňovanými institucí místa bydliště nebo, nemá-li bydliště na území žádného z dotyčných členských států, dávky stanovené právními předpisy uplatňovanými institucí, které byla její žádost podána nejdříve.

3. Pokud se dotčené instituce nebo orgány nedohodnou, mohou se po uplynutí jednoho měsíce následujícího po dni, kdy došlo k rozdílnosti stanovisek podle odstavců 1 nebo 2, obrátit prostřednictvím příslušných orgánů na správní komisi. Správní komise se pokusí o sblížení rozdílných stanovisek do šesti měsíců od data, kdy jí byla věc předána.

4. Pokud je stanoveno, že použitelnými právními předpisy nejsou předpisy členského státu, v němž došlo k prozatímní účasti na pojištění, nebo že instituce, která poskytla prozatímní dávky, nebyla příslušnou institucí, je instituce určená jako příslušná považována za příslušnou se zpětnou platností, jako by k rozdílnosti stanovisek nedošlo, nejpozději ode dne vzniku prozatímní účasti na pojištění nebo od prvního prozatímního poskytnutí dotyčných dávek.

5. V případě potřeby příslušná instituce vyřeší finanční situaci dotyčné osoby s ohledem na příspěvky a prozatímně vyplacené peněžité dávky tam, kde je to vhodné, podle pravidel stanovených články články 71 až 81 prováděcího nařízení .

Věcné dávky prozatímně poskytnuté institucí v souladu s odstavcem 2 se uhrazují v souladu s hlavou IV prováděcího nařízení příslušnou institucí.

Článek 7

Povinnost prozatímního přiznání

1. Není-li stanoveno v prováděcím nařízení jinak a splňuje-li daná osoba podmínky pro získání dávky nebo je povinna platit příspěvek v souladu se základním nařízením, ale příslušná instituce nemá k dispozici všechny informace týkající se situace v jiném členském státě, které jsou zapotřebí ke konečnému výpočtu výše této dávky nebo příspěvku, udělí tato instituce dávku na žádost dotyčné osoby nebo vypočte příspěvek na prozatímním základě, pokud je tento výpočet možný na základě informací, které má daná instituce k dispozici .

2. Nový výpočet dávky nebo dotyčného příspěvku musí být proveden, jakmile jsou dotyčné instituci dodány podpůrné doklady.

Kapitola III

Ostatní obecná prováděcí pravidla k základnímu nařízení

Článek 8

Správní dohody mezi dvěma nebo více členskými státy

1. Ustanovení tohoto nařízení nahrazují ustanovení dohod o provádění úmluv uvedených v čl. 8 odst. 1 základního nařízení, kromě ustanovení dohod týkajících se úmluv uvedených v příloze II základního nařízení, pokud jsou ustanovení uvedených dohod uvedena v příloze I prováděcího nařízení.

2. Členské státy mohou mezi sebou uzavřít, je-li to nutné, dohody o provádění úmluv uvedených v čl. 8 odst. 2 základního nařízení, neovlivní-li tato ujednání nepříznivě práva a povinnosti dotčených osob a jsou-li uvedena v příloze I prováděcího nařízení .

Článek 9

Jiné postupy mezi institucemi

1. Dva nebo více členských států nebo jejich příslušné orgány nebo instituce se mohou dohodnout na jiných postupech, než jsou postupy stanovené prováděcím nařízením , neovlivní-li tyto postupy nepříznivě práva nebo povinnosti dotčených osob .

2. Dohody uzavřené za tímto účelem jsou oznámeny správní komisi a jsou uvedeny v příloze I tohoto nařízení.

Článek 10

Předcházení souběhu dávek

Pokud jsou dlužné dávky na základě právních předpisů dvou nebo více členských států vzájemně sníženy, pozastaveny nebo odňaty, částky, které by nebyly zaplaceny v případě přísného použití pravidel pro snížení, pozastavení nebo odnětí stanovených právními předpisy dotyčných členských států, jsou vyděleny počtem dávek podléhajících snížení, pozastavení nebo odnětí.

Článek 11

Údaje pro stanovení bydliště

1. Pokud by došlo k rozdílným stanoviskům institucí dvou nebo více členských států, pokud jde o určení bydliště osoby, na kterou se vtahuje základní nařízení, stanoví instituce vzájemnou dohodou středisko zájmů dotčené osoby na základě celkového posouzení veškerých dostupných informací souvisejících s příslušnými skutečnostmi, které mohou případně zahrnovat :

a) délku a nepřetržitost přítomnosti na území dotřených členských států ;

b) osobní situaci osoby zahrnující: i) povahu a specifika vykonávané činnosti, zejména místo obvyklého výkonu činnosti, stálost činnosti a délku trvání pracovní smlouvy; ii) její rodinnou situaci a rodinné vazby; iii) výkon nevýdělečné činnosti; iv) v případě studentů zdroj jejich příjmu; v) situaci týkající se bydlení, zejména údaje o tom, jak je toto bydlení trvalé; vi) členský stát, v němž osoba označila své bydliště k daňovým účelům .

2. Pokud uplatnění jednotlivých kritérií založených na příslušných skutečnostech uvedených v odstavci 1 neumožní daným institucím dosažení dohody, považuje se záměr dotčené osoby, jak se jeví z těchto skutečností a okolností, zejména pak z důvodů, které vedly danou osobu k tomu, aby se přestěhovala, za rozhodující pro stanovení jejího místa bydliště.

Článek 12

Sčítání dob

1. Pro účely článku 6 základního nařízení se příslušná instituce obrátí na instituce členských států , jejichž právní předpisy se na dotčenou osobu také vztahovaly, aby určila všechny doby ▐ získané podle těchto právních předpisů.

2. Doby pojištění , zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo bydlení získané podle právních předpisů jednoho členského státu se přičítají k dobám pojištění , zaměstnání, samostatně výdělečné činnosti nebo bydlení získaným podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, pokud je to nezbytné pro účely uplatnění článku 6 základního nařízení , pokud se tyto doby nepřekrývají.

3. Pokud se doba povinného pojištění nebo bydlení získaná podle právních předpisů jednoho členského státu kryje s dobou dobrovolného nebo dobrovolného pokračujícího pojištění podle právních předpisů jiného členského státu, vezme se v úvahu jen doba povinného pojištění.

4. Pokud se doba pojištění nebo bydlení jiná, než doba za takovou považovaná, získaná podle právních předpisů jednoho členského státu kryje s dobou za takovou považovanou podle právních předpisů jiného členského státu, vezme se v úvahu jen doba jiná, než doba za takovou považovaná.

5. Jakoukoli dobu považovanou za dobu pojištění na základě právních předpisů dvou nebo více členských států bere v úvahu pouze instituce členského státu, podle jehož právních předpisů byl pojištěnec naposledy povinně pojištěn před uvedenou dobou. Pokud pojištěnec nebyl povinně pojištěn podle právních předpisů členského státu před uvedenou dobou, bere v úvahu posledně uvedenou dobu instituce členského státu, podle jehož právních předpisů byl pojištěnec poprvé povinně pojištěn po uvedené době.

6. Pokud není možné určit přesně období, ve kterém byly některé doby pojištění nebo bydlení získány podle právních předpisů jednoho členského státu, předpokládá se, že tyto doby pojištění se nepřekrývají s dobami pojištění nebo bydlení získanými podle právních předpisů jiného členského státu a vezmou se pokud možno přiměřeně v úvahu, je-li to výhodné pro dotčenou osobu .

7. Pokud nejsou doby pojištění nebo bydlení zohledněny podle tohoto článku z důvodu, že jiné doby, které neopravňují k nároku na dotčené dávky, mají přednost, nezohledněné doby neztrácejí v souladu s vnitrostátními právními předpisy své účinky, pokud jde o získání, zachování a obnovení práva na dávky.

Článek 13

Pravidla pro přepočet dob pojištění

Pokud jsou doby pojištění získané podle právních předpisů jednoho členského stát vyjádřeny v jednotkách odlišných od jednotek ║ jiného členského státu, provede se přepočet nezbytný pro účely sčítání podle těchto pravidel:

a) jeden den odpovídá osmi hodinám a opačně;

b) pět dnů odpovídá jednomu týdnu a opačně;

c) dvacet dva dnů odpovídá jednomu měsíci a opačně;

d) tři měsíce nebo třináct týdnů nebo šedesát šest dnů odpovídá jednomu čtvrtletí nebo opačně;

e) pro přepočet týdnů na měsíce a opačně se týdny a měsíce přepočtou na dny;

f) pro celkový součet dob pojištění získaných během jednoho kalendářního roku nesmí použití písmen a) až e) vést k výsledku, který je vyšší než dvě stě šedesát čtyři dnů nebo padesát dva týdnů nebo dvanáct měsíců nebo čtyři čtvrtletí.

Pokud doby pojištění získané podle právních předpisů jednoho členského státu jsou vyjádřeny v měsících, jsou dny, které odpovídají části měsíce v souladu s pravidly pro přepočet uvedenými v prvním pododstavci, považovány za celý měsíc.

HLAVA II

URČENÍ POUŽITELNÝCH PRÁVNÍCH PŘEDPISŮ

Článek 14

Upřesnění týkající se článků 12 a 13 základního nařízení

1. Pro účely uplatňování čl. 12 odst. 1 základního nařízení „osoba, která jako zaměstnanec provozuje v členském státě činnost jménem zaměstnavatele … a která je tímto zaměstnavatelem vyslána do jiného členského státu“, je i osoba, která byla zaměstnána s cílem vyslání do jiného členského státu, pokud již bezprostředně před zahájením svého zaměstnání podléhá tato dotčená osoba právním předpisům členského státu, ve kterém je usazen její zaměstnavatel.

2. Pro účely uplatňování čl. 12 odst. 1 základního nařízení se slovy „jenž zde běžně vykonává své činnosti“ rozumí zaměstnavatel, který obvykle vykonává podstatné činnosti, odlišné od čistě vnitřních řídících činností, na území členského státu, v němž je usazený, přičemž se zohlední veškerá kritéria, jimiž se činnosti vykonávané daným podnikem vyznačují; příslušná kritéria musí odpovídat konkrétní charakteristice každého zaměstnavatele a skutečné povaze vykonávaných činností.

3. Pro účely uplatňování čl. 12 odst. 2 základního nařízení se slovy „která obvykle provozuje samostatnou výdělečnou činnost“ rozumí osoba, která obvykle vykonává podstatné činnosti na území členského státu, v němž je usazená. Tato osoba musí zejména provozovat svou činnost již nějakou dobu před datem, kdy si přeje využít ustanovení uvedeného článku, a ve státě, kde je usazena, musí během každého období dočasné činnosti v jiném členském státě nadále splňovat požadavky pro výkon své činnosti tak, aby byla schopna v této činnosti pokračovat po svém návratu.

4. Pro účely čl. 12 odst. 2 základního nařízení je kritériem pro určení toho, zda je činnost, kterou odejde osoba samostatně výdělečně činná provozovat do jiného členského státu, „podobná“ samostatné výdělečné činnosti obvykle provozované, kritérium skutečné povahy činnosti a nikoli kvalifikace zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, kterou této činnosti případně dal tento jiný členský stát.

5. Pro účely uplatňování čl. 13 odst. 1 základního nařízení se osobou, „která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech“, označuje zejména osoba:

a) která při zachování své činnosti v jednom členském státě zároveň vykonává oddělenou činnost v jednom nebo více členských státech bez ohledu na dobu trvání nebo povahu této oddělené činnosti;

b) která soustavně vykonává střídavé činnosti, s výjimkou okrajových činností, ve dvou nebo více členských státech bez ohledu na četnost nebo pravidelnost střídání.

6. Pro účely uplatňování čl. 13 odst. 2 základního nařízení se osobou, „která obvykle pracuje jako osoba samostatně výdělečně činná ve dvou nebo více členských státech“, označuje zejména osoba, která souběžně nebo střídavě vykonává jednu nebo více oddělených samostatně výdělečných činností, bez ohledu na povahu těchto činností, ve dvou nebo více členských státech.

7. Pro účely odlišení činností v rámci odstavců 5 a 6 od situací popsaných v čl. 12 odst. 1 a 2 základního nařízení je rozhodující doba trvání činnosti v jednom nebo více jiných členských státech (zda je trvalé povahy, zda byla sjednána pouze pro určitý účel nebo zda je dočasné povahy). Pro tyto účely se vypracuje celkové hodnocení všech příslušných skutečností včetně, v případě zaměstnané osoby, zejména místa výkonu práce vymezeného v pracovní smlouvě.

8. Pro účely uplatňování čl. 13 odst. 1 a 2 základního nařízení „podstatná část zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti“ vykonávána v členském státě znamená kvantitativně významnou část všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné zde vykonávaných , aniž by se nutně jednalo o hlavní část těchto činností. ▐

Pro určení toho, zda je podstatná část činností vykonávána v členském státě, se zohlední tento indikativní seznam kritérií:

a) v případě zaměstnanecké činnosti pracovní doba nebo odměna; a

b) v případě samostatně výdělečné činnosti obrat, pracovní doba, počet poskytnutých služeb nebo příjem.

Míra nižší než 25 % dle výše uvedených kritérií je v rámci celkového hodnocení ukazatelem toho, že v příslušném členském státě podstatná část veškerých činností vykonávána není.

9. Pro účely čl. 13 odst. 2 písm. b) základního nařízení je „střed zájmu“ činností osoby samostatně výdělečně činné stanoven s ohledem na všechny prvky, z nichž se skládá jeho výdělečná činnost, zejména místo, kde se nachází stálé a trvalé sídlo činností dotyčné osoby, obvyklý charakter nebo doba trvání vykonávaných činností, členský stát, v němž dotyčná osoba podléhá dani ze všech svých příjmů bez ohledu na jejich zdroj, jakož i záměr dotyčné osoby vyplývající ze všech okolností.

10. Pro určení použitelných právních předpisů podle odstavců 2 a 3 zohlední dotčené instituce předpokládanou situaci v následujících dvanácti kalendářních měsících.

11. V případě, že osoba jako zaměstnanec provozuje ve dvou nebo více členských státech činnost jménem zaměstnavatele usazeného mimo území Unie a pokud tato osoba má bydliště v členském státě, aniž by v něm vykonávala podstatnou činnost, vztahují se na ni právní předpisy členského státu bydliště.

▐

Článek 15

Postupy provádění čl. 11 odst. 3 písm. b) a d), čl. 11 odst. 4 a článku 12 základního nařízení (týkajících se poskytování informací dotčeným institucím)

1. Nestanoví-li článek 16 prováděcího nařízení jinak, v případě, že osoba provozuje svou činnost v jiném členském státě, než je stát uvedený v hlavě II základního nařízení, informuje o tom zaměstnavatel, nebo v případě osoby, která nevykonává činnost jakožto zaměstnanec, tato osoba sama, příslušnou instituci členského státu, jehož právní předpisy se na ni vztahují, a to pokud možno předem. Tato instituce neprodleně zpřístupní instituci určené příslušným orgánem členského státu, ve kterém je činnost provozována, informace týkající se použitelných právních předpisů vztahujících se na dotčenou osobu v souladu s čl. 11 odst. 3 písm. b) nebo článkem 12 základního nařízení.

2. Ustanovení odstavce 1 se použijí obdobně i na osoby, na které se vztahuje čl. 11 odst. 3 písm. d) základního nařízení.

3. Zaměstnavatel ve smyslu čl. 11 odst. 4 základního nařízení, pro kterého pracovník vykonává činnost jakožto zaměstnanec na palubě plavidla plujícího pod vlajkou jiného členského státu, informuje o této činnosti příslušnou instituci členského státu, jehož právní předpisy se na něj vztahují, a to pokud možno předem. Tato instituce neprodleně zpřístupní instituci určené příslušným orgánem členského státu, pod jehož vlajkou pluje plavidlo, na kterém dotčený zaměstnanec bude vykonávat svou činnost, informace ohledně použitelných právních předpisech vztahujících se na dotčenou osobu v souladu s čl. 11 odst. 4 základního nařízení.

▐

Článek 16

Postup pro použití článku 13 základního nařízení

1. Osoba, která jako zaměstnanec pracuje ve dvou nebo více členských státech, o tom uvědomí určenou instituci členského státu. v němž má bydliště. Tato instituce předá tuto informaci určené instituci každého členského státu, v němž je činnost vykonávána.

2. Instituce určená příslušným orgánem členského státu, v němž má tato osoba bydliště, neprodleně stanoví▐ právní přepisy, které se vztahují na dotyčnou osobu, s ohledem na ustanovení článku 13 základního nařízení a článku 14 prováděcího nařízení. Toto určení bude prozatímní. Instituce informuje určené instituce každého členského státu, ve kterém je činnost vykonávána, o jejím prozatímním určení.

3. Prozatímní určení použitelných právních předpisů , jak je stanoveno v odstavci 2, se stane konečným do dvou měsíců poté, co určená instituce členského státu, kde je činnost vykonávána, byla informována o prozatímním určení v souladu s odstavcem 2, pokud právní předpisy již nebyly s konečnou platností určeny na základě odstavce 4 nebo pokud alespoň jedna dotčená instituce nesdělí instituci určené příslušným orgánem členského státu bydliště do konce tohoto dvouměsíčního období, že určení ještě nemůže přijmout nebo že v této věci zaujala odlišné stanovisko .

4. Pokud je z důvodu panující nejistoty o určení použitelných právních předpisů vyžadován kontakt mezi institucemi nebo orgány dvou nebo více členských států, na žádost jedné nebo více institucí určených příslušnými orgány daného členského státu nebo samotných příslušných orgánů, určí se použitelné právní předpisy týkající se dotčené osoby společnou dohodou, s ohledem na článek 13 základního nařízení a na příslušná ustanovení článku 14 prováděcího nařízení.

V případě rozdílných stanovisek institucí nebo dotčených příslušných orgánů usilují tyto instituce nebo orgány o dohodu v souladu s výše uvedenými podmínkami a článkem 6 prováděcího nařízení.

5. Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy jsou určeny jako použitelné, a to prozatímně nebo s konečnou platností, neprodleně uvědomí dotčenou osobu.

6. Neposkytne-li dotčená osoba informace uvedené v odstavci 1, použijí se ustanovení tohoto článku na podnět instituce určené příslušným orgánem členského státu, kde má tato osoba bydliště, jakmile bude vyhodnocena situace dané osoby, případně prostřednictvím jiné příslušné instituce.

Článek 17

Postup pro použití článku 15 základního nařízení

Pomocný zaměstnanec využije právo volby stanovené v článku 15 základního nařízení v době uzavření pracovní smlouvy. Orgán zmocněný k uzavření takové smlouvy uvědomí určenou instituci členského státu, jehož právní předpisy si pomocný zaměstnanec zvolil.

Článek 18

Postup provádění čl. 16 odst. 1 základního nařízení

Zaměstnavatel nebo dotčená osoba podává žádost o výjimky z článků 11 až 15 základního nařízení, pokud možno předem, příslušnému orgánu nebo subjektu určenému orgánem členského státu, jehož právní předpisy zaměstnavatel nebo dotčená osoba požaduje použít.

Článek 19

Informování dotčených osob a zaměstnavatelů

1. Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy se stanou použitelnými na základě hlavy II základního nařízení , uvědomí dotyčnou osobu, jakož i případně jejího nebo její zaměstnavatele o povinnostech vyplývajících z těchto právních předpisů. Poskytne jim nezbytnou pomoc při plnění formalit stanovených těmito právními předpisy.

2. Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy jsou použitelné na základě ustanovení hlavy II základního nařízení, uvědomí dotčenou osobu formou potvrzení o použitelných právních předpisech, ║ a případně uvede, do jakého data a za jakých podmínek. Na potvrzení se uvádějí mzdy uvedené zaměstnavatelem.

Článek 20

Spolupráce mezi institucemi

1. Dotyčné instituce ▐ sdělí příslušné instituci členského státu, jehož právní předpisy se na osobu vztahují na základě hlavy II základního nařízení , informace nezbytné pro stanovení data, ke kterému se tyto právní předpisy stávají použitelnými, a příspěvků, jež osoba nebo její zaměstnavatel nebo její zaměstnavatelé musí platit na základě těchto právních předpisů.

2. Příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy se budou na osobu vztahovat, uvědomí instituci členského státu, jehož právní předpisy se na osobu naposledy vztahovaly, a uvede datum, ke kterému použití těchto právních předpisů začíná běžet.

Článek 21

Povinnosti zaměstnavatele

1. Zaměstnavatel ║ , který má sídlo nebo místo podnikání mimo území příslušného členského státu, musí splnit všechny povinnosti stanovené právními předpisy, které se vztahují na ║pracovníka, zejména povinnost zaplatit příspěvky stanovené těmito právními předpisy , jako by měl sídlo nebo místo podnikání v příslušném členském státě .

2. Zaměstnavatel, který nemá místo podnikání v členském státě, jehož právní předpisy jsou použitelné, a zaměstnanec mohou uzavřít dohodu, že zaměstnanec bude plnit povinnosti zaměstnavatele týkající se placení příspěvků jeho jménem, aniž jsou dotčeny základní povinnosti zaměstnavatele . Zaměstnavatel oznámí takové ujednání příslušné instituci tohoto členského státu.

HLAVA III

ZVLÁŠTNÍ USTANOVENÍ O RŮZNÝCH DRUZÍCH DÁVEK

Kapitola I

Dávky v nemoci, mateřství a rovnocenné otcovské dávky

Článek 22

Obecná prováděcí pravidla

1. Příslušné orgány nebo instituce dbají na to, aby byly pojištěným osobám k dispozici veškeré nezbytné informace týkající se postupů a podmínek poskytování věcných dávek , pokud jsou tyto dávky pobírány na území jiného členského státu, než je členský stát příslušné instituce ▐.

2. Články 25 a 26 prováděcího nařízení se nedotýkají uplatňování vnitrostátních předpisů členského státu, které umožňují příznivější finanční úhradu, než je úhrada vyplývající ze základního nařízení v případě nákladů na věcné dávky v situacích uvedených v odstavci 1.

3. Dva nebo více členských států nebo jejich příslušné orgány se mohou mezi sebou dohodnout na jiných postupech a pravidlech pro použití článků 25, 26 a 27 prováděcího nařízení. Dohody uzavřené za tímto účelem však nesmějí mít nepříznivé účinky na podmínky a částky finanční úhrady věcných dávek dotyčných osob, jak by vyplývaly z použití tohoto nařízení. Tyto dohody jsou oznámeny správní komisi.

4. Bez ohledu na čl. 5 písm. a) základního nařízení může povinnost nést náklady na dávky podle článku 22 základního nařízení přejít na členský stát, pouze pokud pojištěná osoba požádala o důchod podle právních předpisů tohoto členského státu, nebo podle článků 23 až 30 základního nařízení, pouze pokud pojištěná osoba pobírá důchod podle právních předpisů tohoto členského státu.

Článek 23

Platný systém v případě více systémů v členském státě bydliště nebo pobytu

Pokud právní předpisy místa bydliště nebo pobytu zahrnují několik systémů pojištění pro případ dávek v nemoci, mateřství a otcovských dávek, ustanovení použitelná na základě článku 17, čl. 19 odst. 1 a článků 20, 22, 24, 26 a 27 základního nařízení jsou ustanovení právních předpisů týkajících se všeobecného systému pro zaměstnané osoby.

Článek 24

Bydliště v jiném členském státě než v příslušném členském státě

1. Pro účely článku 17 základního nařízení musí pojištěná osoba zaregistrovat sebe nebo své rodinné příslušníky u instituce místa bydliště předložením dokumentu potvrzujícího nárok na věcné dávky vyplácené příslušným členským státem.

Dokument vydává příslušná instituce, popřípadě na základě informací poskytnutých zaměstnavatelem. Nepředloží-li pojištěná osoba nebo její rodinní příslušníci uvedený dokument, obrátí se instituce místa bydliště na příslušnou instituci, aby získala nezbytné informace.

2. Doklad uvedený v odstavci 1 zůstává v platnosti, dokud příslušná instituce neinformuje instituci místa bydliště o jeho zrušení.

Instituce místa bydliště uvědomí příslušnou instituci o každé registraci, kterou provedla v souladu s ustanoveními odstavce 1, a o všech změnách nebo o zrušení této registrace .

3. Tento článek se použije obdobně na osoby uvedené v článcích 22, 24, 25 a 26 základního nařízení.

Článek 25

Pobyt v jiném členském státě než v příslušném členském státě

1. Pro účely uplatnění článku 19 základního nařízení je pojištěná osoba povinna předložit poskytovali zdravotní péče v členském státě pobytu doklad vydaný její příslušnou institucí potvrzující nárok na věcné dávky. Nemá-li pojištěná osoba uvedený doklad k dispozici, obrátí se instituce místa pobytu na žádost nebo v jiných nutných případech na příslušnou instituci, aby jej získala.

▐

2. Doklad prokazuje, že pojištěná osoba má nárok na věcné dávky v souladu s podmínkami stanovenými v článku 19 základního nařízení za stejných podmínek, jako jsou podmínky použitelné pro osoby pojištěné právních předpisů členského státu pobytu.

▐

3. Věcné dávky uvedené v čl. 19 odst. 1 základního nařízení jsou věcné dávky, které jsou poskytnuty v členském státě pobytu podle jeho vnitrostátních právních předpisů a které se stávají nezbytnými ze zdravotních důvodů s cílem zabránit tomu , aby byla pojištěná osoba ▐ nucena vrátit se před ▐ koncem plánované doby pobytu příslušného členského státu , aby se zde podrobila léčení, které potřebuje .

▐

4. Jestliže pojištěná osoba skutečně nesla ▐ náklady na veškeré věcné dávky poskytované v rámci článku 19 základního nařízení nebo jejich část a pokud právní předpisy používané institucí místa pobytu stanoví možnost náhrady těchto nákladů pojištěné osobě, může tato osoba zaslat žádost o náhradu instituci místa pobytu. V takovém případě tato instituce uvedené osobě přímo nahradí výši výdajů odpovídající těmto dávkám v mezích a za podmínek sazeb náhrad stanovených v jejích právních předpisech.

5. Nebylo-li o náhradu těchto nákladů požádáno přímo u instituce místa pobytu, jsou vzniklé náklady nahrazeny dotyčné osobě příslušnou institucí v souladu se sazbami náhrad uplatňovanými institucí místa pobytu nebo v souladu s částkami, které by byly předmětem náhrady ze strany instituce místa pobytu, pokud by se na daný případ uplatnil článek 61 prováděcího nařízení .

Instituce místa pobytu je povinna poskytnout příslušné instituci na její žádost veškeré nezbytné informace o těchto sazbách nebo částkách .

6. Odchylně od odstavce 5 může příslušná instituce přistoupit k náhradě vzniklých nákladů v mezích a za podmínek sazeb stanovených v jejích právních předpisech , pod podmínkou, že pojištěná osoba dala svůj souhlas, že se na ni bude vztahovat uvedené ustanovení▐.

7. Náhrada poskytnutá pojištěné osobě nesmí být v žádném případě vyšší než výše nákladů, které jí ve skutečnosti vznikly.

8. Pokud se jedná o významné výdaje, může příslušná instituce vyplatit pojištěné osobě přiměřenou zálohu, jakmile pojištěná osoba podá u instituce žádost o náhradu.

9. Odstavce 1 až 9 se použijí obdobně i na rodinné příslušníky pojištěné osoby.

Článek 26

Plánovaná zdravotní péče

1. Pro účely uplatnění čl. 20 odst. 1 základního nařízení je pojištěná osoba povinna předložit instituci místa pobytu doklad vydaný příslušnou institucí. Pro účely tohoto článku se příslušnou institucí rozumí instituce, která nese náklady na plánovanou léčbu; v případech uvedených v čl. 20 odst. 4 a čl. 27 odst. 5 základního nařízení, kdy jsou věcné dávky poskytované v členském státě bydliště hrazeny na základě paušálních částek, se příslušnou institucí rozumí instituce místa bydliště .

2. Pokud pojištěná osoba nemá bydliště na území příslušného členského státu, požádá o povolení instituci místa bydliště, , která ji neprodleně předá příslušné instituci.

V tomto případě instituce místa bydliště potvrdí, zda jsou v členském státě bydliště splněny podmínky stanovené ve druhé větě čl. 20 odst. 2 základního nařízení.

Příslušná instituce může odmítnout vydat požadované povolení pouze tehdy, pokud na základě posouzení instituce místa bydliště nejsou podmínky druhé věty čl. 20 odst. 2 základního nařízení v členském státě bydliště pojištěné osoby splněny nebo pokud může být stejná léčba poskytnuta v samotném příslušném členském státě, a to ve lhůtě lékařsky odůvodnitelné a s ohledem na aktuální zdravotní stav a pravděpodobný průběh nemoci dotčené osoby.

Příslušná instituce informuje instituci členského státu bydliště o svém rozhodnutí.

Neobdrží-li odpověď do patnácti „kalendářních dnů“ ode dne odeslání, povolení je považováno za udělené příslušnou institucí.

▐

3. Pokud pojištěná osoba, která nemá bydliště v příslušném členském státě, potřebuje neodkladnou a životně nezbytnou péči, povolení nelze odmítnout v souladu s čl. 20 odst. 2 druhou větou základního nařízení. Za takových okolností je povolení uděleno institucí místa bydliště jménem příslušné instituce, kterou neprodleně uvědomí instituce státu místa bydliště.

Příslušná instituce musí přijmout nálezy a možnosti léčení týkající se neodkladné a životně nezbytné péče, které byly stanoveny lékaři schválenými institucí místa bydliště, která vydává povolení.

4. Příslušná instituce si vyhrazuje právo nechat kdykoli během postupu udělování povolení pojištěnou osobu vyšetřit lékařem dle vlastního výběru v členském státě pobytu nebo bydliště.

5. Aniž je dotčeno jakékoli rozhodnutí o povolení , instituce místa pobytu informuje příslušnou instituci ▐, pokud se zdá z lékařského hlediska vhodné doplnit léčbu, na kterou se vztahuje stávající povolení.

6. Aniž je dotčen odstavec 7, použijí se obdobně čl. 25 odst. 5 a 6 prováděcího nařízení.

7. Pokud pojištěná osoba sama skutečně nesla veškeré náklady na povolenou lékařskou péči nebo jejich část a pokud je výše nákladů, kterou je příslušná instituce povinna nahradit instituci místa pobytu nebo pojištěné osobě podle odstavce 4a (skutečné náklady), nižší než výše nákladů, kterou by musela uhradit za stejnou péči v příslušném členském státě (pomyslné náklady), nahradí příslušná instituce pojištěné osobě na její žádost náklady na péči vzniklé pojištěné osobě až do výše, o kterou jsou pomyslné náklady vyšší než skutečné náklady. Výše náhrady nesmí nicméně překročit výši výdajů, které pojištěné osobě ve skutečnosti vznikly, a může zohlednit částku, kterou by pojištěná osoba musela zaplatit, pokud by léčba byla poskytnuta v příslušném členském státě.

8. Cestovní výdaje a výdaje za pobyt pojištěné osoby , které nelze oddělit od léčení pojištěné osoby, a pokud je to nutné, i výdaje tohoto druhu pro osobu, která ji musí doprovázet, jsou hrazeny touto institucí , pokud je v případě léčby v jiném členském státě uděleno povolení. V případě, že pojištěná osoba je osobou zdravotně postiženou, považuje se cesta a pobyt doprovázející osoby za nezbytné.

9. Odstavce 1 až 8 se použijí obdobně i na rodinné příslušníky pojištěné osoby.

Článek 27

Peněžité dávky týkající se pracovní neschopnosti v případě pobytu nebo bydliště v členském státě jiném než příslušný členský stát

1. Pokud právní předpisy příslušného členského státu vyžadují, aby pojištěná osoba k získání nároku na peněžité▐ v pracovní neschopnosti podle čl. 21 odst. 1 základního nařízení předložila potvrzení, požádá pojištěná osoba lékaře členského státu bydliště, který posoudil její zdravotní stav , o potvrzení o její pracovní neschopnosti a pravděpodobné době jejího trvání .

2. Pojištěná osoba toto potvrzení zašle příslušné instituci ve lhůtě stanovené právními předpisy příslušného členského státu .

3. Pokud ošetřující lékaři působící v členském státě bydliště nevydávají potvrzení o pracovní neschopnosti a jsou-li tato potvrzení požadována podle právních předpisů příslušného členského státu, obrátí se dotyčná osoba přímo na instituci místa bydliště. Tato instituce neprodleně zajistí lékařské posouzení pracovní neschopnosti a vystavení potvrzení podle odstavce 1. Toto potvrzení se neprodleně předá příslušné instituci.

4. Předání dokumentu uvedeného v odstavcích 1, 2 a 3 nezbavuje pojištěnou osobu splnění povinností stanovených použitelnými právními předpisy, zvláště vůči jejímu zaměstnavateli. Zaměstnavatel, resp. příslušná instituce, mohou případně zaměstnance vyzvat k činnostem, jejichž cílem je podpora a pomoc při návratu pojištěné osoby do pracovního procesu.

▐

5. Na žádost příslušné instituce nebo v případech uvedených v odstavci 3 instituce místa bydliště přistoupí v případě potřeby k lékařské kontrole pojištěné osoby, jako kdyby byla u ní pojištěna. Údaje ze zprávy kontrolujícího lékaře, které zejména uvádějí pravděpodobnou délku pracovní neschopnosti, jsou předány institucí místa bydliště příslušné instituci do tří pracovních dnů následujících po dni kontroly.

▐

6. Příslušná instituce má právo nechat pojištěnou osobu vyšetřit lékařem dle vlastního výběru.

7. Aniž je dotčena druhá věta čl. 21 odst. 1 základního nařízení, vyplatí příslušná instituce peněžité dávky přímo dotyčné osobě a v případě potřeby to oznámí to instituci místa bydliště. ▐

8. Pro účely čl. 21 odst. 1 základního nařízení musí být údaje v potvrzení o pracovní neschopnosti pojištěné osoby vystaveném v jiném členském státě na základě lékařských nálezů ošetřujícího lékaře uznány ║ příslušnou institucí, pokud nedošlo k jakémukoliv zneužití.

9. Jestliže příslušná instituce rozhodne, že zamítne poskytnutí peněžitých dávek, ▐ oznámí pojištěné osobě své rozhodnutí a zároveň o tom uvědomí instituci místa bydliště.

10. Odstavce 1 až 9 se použijí obdobně, pokud pojištěná osoba pobývá v jiném členském státě, než je příslušný členský stát.

Článek 28

Peněžité dávky týkající se dlouhodobé péče v případě pobytu nebo bydliště v jiném členském státě, než je příslušný členský stát

1. K uplatnění nároku na peněžité dávky v případě dlouhodobé péče podle čl. 21 odst. 1 základního nařízení se pojištěná osoba obrátí na příslušnou instituci. Příslušná instituce o tom v případě potřeby informuje instituci místa bydliště.

2. Na žádost příslušné instituce přešetří instituce místa bydliště situaci pojištěné osoby, pokud jde o její potřebu dlouhodobé péče. Příslušná instituce poskytne instituci místa bydliště za účelem tohoto přešetření veškeré nezbytné informace.

3. Aby mohla určit míru potřeby dlouhodobé péče, má příslušná instituce právo nechat pojištěnou osobu vyšetřit lékařem nebo jiným odborníkem dle vlastního výběru.

4. Ustanovení čl. 27 odst. 7 prováděcího nařízení se použijí obdobně.

5. Odstavce 1 až 4 se použijí obdobně, pokud pojištěná osoba pobývá v jiném členském státě, než je příslušný členský stát.

6. Odstavce 1 až 5 se použijí obdobně i na rodinné příslušníky pojištěné osoby.

Článek 29

Použití článku 28 základního nařízení

Pokud členský stát, ve kterém bývalý přeshraniční pracovník naposledy vykonával svou činnost, již není příslušným členským státem a pokud bývalý přeshraniční pracovník nebo jeho rodinný příslušník do tohoto státu cestuje za účelem pobírání věcných dávek podle článku 28 základního nařízení, musí instituci místa pobytu předložit doklad vydaný příslušnou institucí.

Článek 30

Příspěvky důchodců

▐

Pobírá-li osoba důchod ve více než jednom členském státě , výše ▐ příspěvků srážených z veškerých vyplácených důchodů nesmí být v žádném případě vyšší než částka, která je srážena osobě se stejně vysokými důchody získanými v příslušném členském státě▐.

Článek 31

Použití článku 34 základního nařízení

1. Příslušná instituce uvědomí dotyčnou osobu o ustanovení článku 34 základního nařízení, které se týká vyloučení souběhu dávek . Použití takových pravidel ▐ musí zajistit osobě, která nemá bydliště v příslušném členském státě , nárok na dávky alespoň ve stejné celkové výši nebo hodnotě , na kterou by měla nárok, kdyby měla bydliště v tomto členském státě.

2. Příslušná instituce rovněž informuje instituci místa bydliště nebo pobytu o vyplácení peněžitých dávek týkajících se dlouhodobé péče, pokud právní předpisy uplatňované institucí místa bydliště nebo pobytu stanoví věcné dávky týkající se dlouhodobé péče, které jsou obsaženy v seznamu uvedeném v čl. 34 odst. 2 základního nařízení.

3. Po obdržení informací podle odstavce 2 informuje instituce místa bydliště nebo pobytu neprodleně příslušnou instituci o všech věcných dávkách týkajících se dlouhodobé péče určených k témuž účelu, které dotčené osobě poskytuje podle svých právních předpisů, a o použitelné sazbě náhrady.

4 . Správní komise přijme popřípadě prováděcí opatření k tomuto článku.

Článek 32

Zvláštní prováděcí opatření

1. V případě členských států uvedených v příloze II se ustanovení hlavy III kapitoly 1 základního nařízení týkající se věcných dávek použijí na osoby, které mají nárok na věcné dávky výhradně na základě zvláštního systému pro úředníky pouze v rozsahu uvedeném v dané příloze. Instituci jiného členského státu nevzniká pouze na základě těchto důvodů povinnost nést náklady na věcné nebo peněžité dávky poskytnuté těmto osobám nebo jejich rodinným příslušníkům .

2. Bez ohledu na odst. 1 se článek 23 základního nařízení použije na každou osobu, která pobírá zároveň důchod na základě systému pro úředníky členského státu uvedeného v příloze II a důchod na základě právních předpisů jiného členského státu.

3. Správní komise přijme praktická prováděcí opatření k odstavcům 1 a 2.

Kapitola II

Dávky při pracovních úrazech a nemocech z povolání

Článek 33

Nárok na věcné a peněžité dávky v případě bydliště nebo pobytu v jiném členském státě, než je příslušný členský stát

Pro účely čl. 36 odst. 1 základního nařízení se použijí obdobně postupy uvedené v článcích 24 až 27 prováděcího nařízení nařízení.

▐

Článek 34

Spolupráce mezi institucemi v případě pracovního úrazu nebo nemoci z povolání, k nimž došlo v jiném členském státě, než je příslušný členský stát

1. Dojde-li k pracovnímu úrazu nebo je-li lékařem poprvé zjištěna nemoc z povolání na území jiného členského státu, než je příslušný členský stát, musí být prohlášení o pracovním úrazu nebo o nemoci z povolání vystaveno v souladu s právními předpisy příslušného členského státu, aniž by byly případně dotčeny právní předpisy platné na území členského státu, kde došlo k pracovnímu úrazu nebo byla poprvé lékařem zjištěna nemoc z povolání, které v takovém případě zůstávají použitelné. Toto prohlášení je zasláno příslušné instituci a jedna kopie se zašle instituci místa bydliště nebo pobytu.

2. Instituce členského státu, na jehož území došlo k pracovnímu úrazu nebo byla lékařem poprvé zjištěna nemoc z povolání, zašle příslušné instituci lékařská potvrzení vystavená na tomto území a všechny odpovídající informace, o něž příslušná instituce požádá.

3. Existují-li v případě úrazu, ke kterému došlo cestou na území jiného členského státu, než je příslušný stát, důvody pro vyšetřování na území dříve uvedeného státu, může příslušná instituce pro tento účel jmenovat vyšetřovatele a uvědomit o tom úřady uvedeného členského státu. Tyto úřady jsou vyšetřovateli nápomocny zejména jmenováním osoby, která mu bude pomáhat s nahlížením do protokolů a všech dalších dokumentů týkajících se úrazu.

4. Po skončení léčení je příslušné instituci zaslána podrobná zpráva, k níž jsou přiložena lékařská potvrzení o trvalých následcích úrazu nebo nemoci, a zejména o aktuálním stavu postižené osoby a o zotavení ze zranění nebo jejich stabilizaci. Související poplatky hradí instituce místa bydliště, případně instituce místa pobytu podle tarifů používaných touto institucí, na náklady příslušné instituce.

5. Na žádost instituce místa bydliště, případně instituce místa pobytu, jí příslušná instituce oznámí rozhodnutí určující datum zotavení ze zranění nebo jejich stabilizace, a popřípadě rozhodnutí týkající se poskytování důchodu.

Článek 35

Pochybnosti, zda se jedná o pracovní úraz nebo nemoc z povolání

1. Pokud příslušná instituce odmítne uznat, že lze v rámci čl. 36 odst. 2 základního nařízení použít právní předpisy vztahující se na pracovní úrazy nebo nemoci z povolání, uvědomí o tom neprodleně instituci místa bydliště nebo instituci místa pobytu, jež poskytla věcné dávky, které se v tomto případě považují za dávky nemocenského pojištění.

2. Po přijetí konečného rozhodnutí v dané věci o něm příslušná instituce neprodleně uvědomí instituci místa bydliště nebo instituci místa pobytu, která poskytla věcné dávky. V případě, že by se nejednalo o pracovní úraz nebo o nemoc z povolání, bude později uvedená instituce věcné dávky i nadále poskytovat v rámci nemocenského pojištění, pokud na ně má zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná nárok. V opačném případě se věcné dávky, jež byly příjemci poskytnuty v rámci nemocenského pojištění, považují od okamžiku, kdy byl lékařem poprvé zjištěn úraz nebo nemoc, za dávky při pracovním úrazu nebo v nemoci z povolání.

Článek 36

Postup v případě vystavení nebezpečí nemoci z povolání v několika členských státech

1. V případě podle článku 38 základního nařízení se prohlášení o nemoci z povolání zasílá buď instituci příslušné pro otázky nemocí z povolání toho státu, podle jehož právních předpisů nemocný naposledy vykonával činnost způsobilou vyvolat dotyčnou nemoc, nebo instituci místa bydliště, která předá toto prohlášení ║ příslušné instituci.

Zjistí-li příslušná instituce, že na výkon činnosti způsobilé vyvolat danou nemoc z povolání se naposledy vztahovaly právní předpisy jiného členského státu, zašle prohlášení a doprovodné dokumenty odpovídající instituci tohoto členského státu.

2. Zjistí-li instituce členského státu, podle jehož právních předpisů nemocný naposledy vykonával činnost způsobilou vyvolat dotyčnou nemoc, že nemocný nebo jeho pozůstalí nesplňují podmínky těchto právních předpisů, zašle tato instituce neprodleně instituci toho členského státu, podle jehož právních předpisů nemocný dříve vykonával činnost způsobilou vyvolat dotyčnou nemoc z povolání, oznámení a všechny doprovodné doklady včetně nálezů a zpráv z lékařských vyšetření sjednaných dříve uvedenou institucí a kopii rozhodnutí uvedeného v druhém pododstavci.

Současně oznámí své rozhodnutí pojištěné osobě a uvede zejména důvody pro odmítnutí dávek, možnosti a lhůty pro odvolání a datum, kdy byla dokumentace zaslána instituci členského státu, podle jehož právních předpisů pojištěná osoba dříve vykonávala činnost způsobilou vyvolat danou nemoc z povolání.

3. V případě potřeby může být záležitost stejným postupem vrácena instituci členského státu, podle jehož právních předpisů nemocný vykonával poprvé činnost způsobilou vyvolat danou nemoc z povolání.

Článek 37

Výměna informací mezi institucemi a placení záloh v případě odvolání proti rozhodnutí o odmítnutí žádosti

1. V případě odvolání proti rozhodnutí o odmítnutí žádosti institucí jednoho z členských států, podle jehož právních předpisů nemocný dříve vykonával činnost způsobilou vyvolat dotyčnou nemoc z povolání, je tato instituce povinna informovat o tom instituci, jíž bylo zasláno prohlášení, postupem podle čl. 36 odst. 2 prováděcího nařízení a později ji uvědomit o konečném rozhodnutí.

2. Je-li nárok na dávky uznán na základě právních předpisů uplatňovaných institucí, jíž bylo zasláno prohlášení, vyplácí tato instituce zálohy, jejichž výše je v případě potřeby stanovena po poradě s institucí, proti jejímuž rozhodnutí bylo podáno odvolání. Posledně uvedená instituce uhradí částku vyplacených záloh, pokud je na základě odvolacího řízení povinna dávky poskytnout. Tato částka se pak odečte z celkové výše dávek splatných dotyčné osobě, v souladu s postupem podle článku 71 prováděcího nařízení.

Článek 38

Zhoršení nemoci z povolání

V případech uvedených v článku 39 základního nařízení je žadatel povinen poskytnout instituci členského státu, u níž uplatňuje své nároky na dávky, veškeré informace týkající se dříve poskytnutých dávek v případě dané nemoci z povolání. Tato instituce se může obrátit na jakoukoli jinou instituci, jež byla dříve příslušná, aby získala informace, které považuje za nezbytné.

Článek 39

Posouzení stupně neschopnosti v případě pracovního úrazu nebo nemoci z povolání, k nimž došlo dříve nebo následně

Pro účely čl. 40 odst. 3 základního nařízení, pokud byla dřívější nebo pozdější pracovní neschopnost způsobena úrazem, ke kterému došlo, když dotyčná osoba podléhala právním předpisům členského státu, které nečiní rozdílu podle původu pracovní neschopnosti, je instituce příslušná pro dřívější nebo následnou pracovní neschopnost nebo organizace určená příslušným orgánem daného členského státu povinna, na žádost příslušné instituce jiného členského státu, poskytnout údaje o stupni dřívější nebo následné pracovní neschopnosti, a je-li to možné, informace umožňující stanovit, zda je neschopnost důsledkem pracovního úrazu ve smyslu právních předpisů uplatňovaných institucí druhého členského státu.

V takovém případě přihlíží příslušná instituce, v souladu s jí uplatňovanými právními předpisy, pro uznání nároku na dávky a stanovení výše dávek ke stupni neschopnosti způsobené těmito dřívějšími nebo následnými případy.

Článek 40

Podávání a zpracování žádostí o důchod nebo o dodatečný příspěvek

1. Pro přiznání důchodu nebo dodatečného příspěvku podle právních předpisů členského státu jsou zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná nebo její pozůstalí bydlící na území jiného členského státu povinni zaslat žádost buď příslušné instituci, nebo instituci místa bydliště, která ji postoupí příslušné instituci. K žádosti musejí být přiloženy požadované doklady a musí být sestavena v souladu s ustanoveními právních předpisů, které uplatňuje příslušná instituce.

2. Příslušná instituce oznámí žadateli své rozhodnutí přímo nebo prostřednictvím styčného místa příslušného členského státu. Kopii tohoto rozhodnutí zašle styčnému místu členského státu, na jehož území žadatel bydlí.

Článek 41

Zvláštní prováděcí opatření

Ustanovení hlavy III kapitoly 2 základního nařízení týkající se věcných dávek se nepoužijí pro osoby, které mají nárok na věcné dávky výhradně na základě zvláštního systému pro úředníky členského státu uvedeného v příloze II prováděcího nařízení.

Kapitola III

Pohřebné

Článek 42

Žádost o pohřebné

Pro účely článků 42 a 43 základního nařízení musí být žádost o pohřebné zaslána instituci místa bydliště žadatele.

Kapitola IV

Dávky v invaliditě a starobní a pozůstalostní důchody

Článek 43

Výpočet dávky

1. Pro účely výpočtu teoretické výše a skutečné výše dávky v souladu s čl. 52 odst. 1 písm. b) základního nařízení▐ se použijí pravidla stanovená v čl. 12 odst. 3, 4 , 5 a 6 prováděcího nařízení.

2. Neberou-li se v úvahu doby dobrovolného nebo dobrovolného pokračujícího pojištění podle čl. 12 odst. 3 prováděcího nařízení, vypočítá instituce členského státu, podle jehož právních předpisů byly tyto doby pojištění získány, částku odpovídající těmto dobám podle ustanovení právních předpisů používaných v tomto státě. Skutečná výše dávky vypočtená podle čl. 52 odst. 1 písm. b) základního nařízení se zvýší o částku odpovídající dobám dobrovolného nebo dobrovolného pokračujícího pojištění.

3. Instituce každého členského státu vypočítá podle jí uplatňovaných právních předpisů částku náležející dotyčné osobě, která odpovídá dobám dobrovolného nebo dobrovolného pokračujícího pojištění a na kterou se podle čl. 53 odst. 3 písm. c) základního nařízení nevztahují ustanovení jiného členského státu o odnětí, snížení nebo pozastavení dávek.

Pokud příslušné instituci právní předpisy, které uplatňuje, neumožňují přímo určit tuto částku z toho důvodu, že dané právní předpisy přiřazují dobám pojištění různé hodnoty, může být stanovena pomyslná částka. Správní komise stanoví způsoby stanovení této pomyslné částky.

▐

Článek 44

Zohlednění doby péče o dítě

1. Pro účely tohoto článku se „dobou péče o dítě“ rozumí každá doba, která se započítává podle právních předpisů členského státu v oblasti důchodů nebo která zakládá nárok na doplatek k důchodu výslovně z toho důvodu, že daná osoba pečovala o dítě, bez ohledu na způsob stanovení těchto dob pojištění a bez ohledu na to, zda tyto doby vzniknou během péče o dítě nebo jsou přiznány zpětně.

2. Pokud se podle právních předpisů členského státu, který je příslušný podle hlavy II základního nařízení, k době péče o dítě nepřihlíží, instituce členského státu, jehož právní předpisy podle hlavy II základního nařízení se na dotčenou osobu vztahovaly z důvodu výkonu činnosti formou zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti ke dni, kdy podle těchto právních předpisů doba péče o dítě začala být u dotčeného dítěte brána v úvahu, je i nadále odpovědná za zohlednění této doby péče o dítě jako doby péče o dítě podle jeho právních předpisů, jako by tato péče o dítě probíhala na jeho území.

3. Odstavec 2 se nepoužije, pokud se na dotyčnou osobu vztahují nebo začnou vztahovat právní předpisy jiného členského státu z důvodu výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti v tomto státě.

Článek 45

Žádost o dávky

1. Pro pobírání dávek podle právních předpisů typu A v souladu s čl. 44 odst. 2 základního nařízení podá žadatel žádost instituci členského státu, jehož právní předpisy se na něj vztahovaly v době, kdy došlo k pracovní neschopnosti s následnou invaliditou nebo ke zhoršení této invalidity , nebo instituci místa bydliště, která poté žádost předá první instituci .

2. Pokud byly poskytnuty peněžité dávky v nemoci, bude se v tomto případě považovat datum, k němuž poskytování dávek skončí, za datum podání žádosti o důchod.

3. V případě podle čl. 47 odst. 1 písm. b) základního nařízení sdělí instituce, u níž byla dotyčná osoba naposledy pojištěna, instituci, která byla původně příslušná pro poskytování dávek, výši částky a datum vzniku nároku na dávky stanovené na základě jí uplatňovaných právních předpisů. Od tohoto data jsou dávky vyplácené před zhoršením invalidity odňaty nebo sníženy o částku uvedenou v čl. 47 odst. 2 základního nařízení.

4. V situacích jiných než podle odstavce 1 podá žadatel žádost ▐ instituci svého místa bydliště▐ nebo ▐ instituci členského státu, jehož právní předpisy se na žadatele naposledy vztahovaly. Pokud se na dotčenou osobu nikdy nevztahovaly právní předpisy uplatňované institucí místa bydliště, tato instituce předá žádost instituci členského státu, jehož právní předpisy se na žadatele naposledy vztahovaly.

5. Datum podání žádosti platí pro všechny dotčené instituce.

6. Odchylně od odstavce 5, neuvedl-li žadatel ve své žádosti, přestože k tomu byl výslovně vyzván, všechny doby pojištění nebo bydlení získané podle právních předpisů jiných členských států, je datum, k němuž žadatel doplní svou původní žádost nebo podá novou žádost týkající se chybějících dob, považováno institucí uplatňující dané právní předpisy za datum podání žádosti, nejsou-li tyto právní předpisy v tomto ohledu příznivější.

▐

Článek 46

Doklady a informace, které musí žadatel přiložit k žádosti

1. Žadatel podává žádost v souladu s právními předpisy uplatňovanými institucí uvedenou v čl. 45 odst. 1 nebo 4 a přiloží k ní doklady požadované danými právními předpisy . Žadatel předloží zejména všechny dostupné relevantní údaje a doklady týkající se dob pojištění (instituce, identifikační čísla), zaměstnání (zaměstnavatelé) nebo samostatné výdělečné činnosti (povaha a místo výkonu činnosti) a bydlení (adresy), které mohly být získány podle jiných právních předpisů, jakož i délku těchto dob pojištění .

2. Pokud v souladu s čl. 50 odst. 1 základního nařízení žadatel žádá o odklad přiznání dávek ve stáří▐ podle právních předpisů jednoho nebo více členských států , uvede tuto skutečnost ve své žádosti a upřesní , podle kterých právních předpisů žádá o odklad dávek. S cílem umožnit žadateli uplatnit toto právo dotčená instituce žadatele na jeho žádost uvědomí o veškerých údajích, které má k dispozici, aby žadatel mohl posoudit důsledky souběžného nebo postupného přiznání dávek, o něž může žádat.

3. Pokud žadatel stáhne žádost o dávky stanovené právními předpisy určitého členského státu, nepovažuje se toto stažení za souběžné stažení žádostí o dávky stanovené právními předpisy ostatních členských států.

Článek 47

Zpracování žádostí institucemi

1. Instituce, které se žádost o dávky podává nebo předává v souladu s čl. 45 odst. 1 nebo 4 se dále označuje jako „ kontaktní instituce ▐ “. Instituce místa bydliště se neoznačuje jako kontaktní instituce, pokud se právní předpisy uplatňované danou institucí na dotčenou osobu nikdy nevztahovaly.

Vedle zpracování žádosti o dávky podle jí uplatňovaných právních předpisů podporuje tato kontaktní instituce výměnu údajů, sdělování rozhodnutí a činnosti nezbytné pro zpracování žádosti dotčenými institucemi, poskytuje žadateli na jeho žádost veškeré informace týkající se aspektů tohoto zpracování z hlediska Společenství a pravidelně jej informuje o jeho vývoji.

2. V případě uvedeném v čl. 44 odst. 3 základního nařízení předá instituce provádějící zpracování veškeré údaje o dotyčné osobě instituci, u níž byla tato osoba dříve pojištěna a která bude tuto záležitost dále zpracovávat.

3. Články 48 až 52 se při zpracování žádostí uvedených v článku 44 základního nařízení nepoužijí.

4. V situacích jiných než podle odstavce 2 kontaktní instituce neprodleně zašle žádosti o dávky spolu se všemi dokumenty, které má k dispozici, a případně relevantními doklady předloženými žadatelem všem dotčeným institucím, aby mohly žádosti souběžně zahájit zpracování dané žádosti. Kontaktní instituce oznámí ostatním institucím doby pojištění nebo bydlení , na které se vztahují její právní předpisy. Uvede rovněž, které dokumenty budou předloženy později, a žádost co nejdříve doplní .

5. Každá z ▐ dotyčných institucí oznámí kontaktní instituci a ostatním dotyčným institucím co nejdříve doby pojištění nebo bydlení, na které se vztahují její právní předpisy. ▐

6. Každá z dotyčných institucí vypočítá▐ výši dávek v souladu s článkem 52 základního nařízení▐ a oznámí kontaktní instituci a ostatním dotyčným institucím své rozhodnutí o výši dávek a veškeré informace požadované pro účely článků 53 až 55 základního nařízení .

7. Pokud instituce ▐ na základě informací podle odstavců 4 a 5 tohoto článku zjistí , že se použije čl. 46 odst. 2 nebo čl. 57 odst. 2 nebo 3 základního nařízení, uvědomí o tom kontaktní instituci a ostatní příslušné instituce.

▐

Článek 48

Oznámení rozhodnutí žadateli

1. Každá instituce oznámí žadateli ▐ rozhodnutí , které přijala v souladu s použitelnými právními předpisy . V každém rozhodnutí se uvedou možnosti a lhůty pro odvolání. Jakmile byla kontaktní instituce vyrozuměna o všech rozhodnutích přijatých každou institucí, zašle žadateli a ostatním dotčeným institucím souhrn těchto rozhodnutí. Vzor souhrnu vypracuje správní komise. Tento souhrn se žadateli zasílá v jazyce instituce nebo na žádost žadatele v jazyce , který si zvolí a který je uznán jako úřední jazyk orgánů Společenství v souladu s článkem 290 Smlouvy.

2. Pokud se žadatel po obdržení souhrnu domnívá, že jeho práva mohla být nepříznivě ovlivněna vzájemným působením rozhodnutí přijatých dvěma nebo více institucemi, má právo na přezkum rozhodnutí dotyčnými institucemi ve lhůtách stanovených v příslušných vnitrostátních právních předpisech. Tyto lhůty začínají běžet dnem obdržení souhrnu. Žadatel je o výsledku přezkumu písemně vyrozuměn.

Článek 49

Určení stupně invalidity

1. V případě, kdy se použijí ustanovení čl. 46 odst. 3 základního nařízení je pouze instituce provádějící zpracování zmocněna k přijetí rozhodnutí ohledně invalidity žadatele. Toto rozhodnutí přijme, jakmile je schopna určit, zda jsou splněny podmínky pro získání nároku, stanovené jí uplatňovanými právními předpisy, a v případě potřeby přihlédne k ustanovením článků 6 a 51 základního nařízení. Toto rozhodnutí oznámí co nejdříve ostatním dotčeným institucím.

Nejsou-li pro získání nároku splněny jiné podmínky stanovené jí uplatňovanými právními předpisy, než ty, které se týkají invalidity, a s ohledem na ustanovení článků 6 a 51 základního nařízení, uvědomí o tom neprodleně instituce provádějící zpracování příslušnou instituci členského státu, jehož právní předpisy se naposledy na žadatele vztahovaly. Tato příslušná instituce je zmocněna k přijetí rozhodnutí ohledně invalidity žadatele, pokud jsou splněny podmínky pro získání nároku stanovené jí uplatňovanými právními předpisy. Toto rozhodnutí oznámí co nejdříve ostatním dotčeným institucím.

2. Pro určení nároku může být případně záležitost za stejných podmínek vrácena instituci příslušné v oblasti invalidity členského státu, jehož právní předpisy se na žadatele vztahovaly poprvé.

3. V případě, kdy se ustanovení čl. 46 odst. 3 základního nařízení nepoužijí, má pro určení stupně invalidity každá instituce v souladu se svými právními předpisy možnost nechat posoudit stav žadatele lékařem nebo jiným znalcem podle vlastního výběru. Instituce členského státu však přihlíží k dokladům a lékařským zprávám a k informacím správní povahy získaným institucí kteréhokoli jiného členského státu, jako kdyby byly vystaveny v členském státě, ve kterém má sídlo.

▐

Článek 50

Prozatímní splátky a zálohy na dávky

1. Odchylně od článku 7 tohoto nařízení, zjistí-li kterákoli instituce v průběhu vyřizování žádosti o dávky, že žadatel má nárok na nezávislou dávku podle jí uplatňovaných právních předpisů, vyplatí neprodleně tuto dávku v souladu s čl. 52 odst. 1 písm. a) základního nařízení. Tato platba je považována za prozatímní, může-li být výše poskytnuté částky ovlivněna výsledným zpracováním žádosti.

2. Nemůže-li být žadateli na základě odstavce 1 vyplacena žádná prozatímní dávka, avšak z obdržených informací vyplývá, že získal nárok podle čl. 52 odst. 1 písm. b) základního nařízení, vyplatí mu instituce provádějící zpracování vratnou zálohu, jejíž výše je co možná nejbližší částce, která mu bude pravděpodobně přiznána podle čl. 52 odst. 1 písm. b) základního nařízení.

3. Každá instituce , která je povinna vyplácet prozatímní dávky nebo zálohy podle odstavců 1 nebo 2, ▐ neprodleně informuje žadatele a výslovně ho upozorní na prozatímní povahu tohoto opatření a na všechna práva na použití opravných prostředků v souladu s právními předpisy této instituce .

Článek 51

Nový výpočet dávek

1. V případě nového výpočtu dávek podle čl. 48 odst. 3 a 4, čl. 50 odst. 4 a čl. 59 odst. 1 základního nařízení se použije obdobně článek 50 prováděcího nařízení.

2. V případě nového výpočtu, odnětí nebo pozastavení dávky oznámí toto rozhodnutí neprodleně dotyčné osobě instituce, která je přijala, postupem podle čl. 3 odst. 4 až 7 prováděcího nařízení, a rovněž informuje všechny instituce, vůči nimž má dotyčná osoba nárok.

Článek 52

Opatření k urychlení procesu výpočtu důchodu

1. Aby se usnadnilo a urychlilo zpracování žádostí a výplaty dávek, instituce, jejichž právní předpisy se na určitou osobu vztahují:

a) si s institucemi ostatních členských států vyměňují nebo těmto institucím zpřístupňují prvky pro identifikaci osob, u nichž dojde ke změně použitelnosti právních předpisů z právních předpisů jednoho členského státu na právní předpisy jiného členského státu, a společně zajistí, aby tyto identifikační prvky zůstaly zachovány a vzájemně si odpovídaly, nebo v opačném případě těmto osobám poskytnou prostředky pro přímý přístup k jejich identifikačním prvkům;

b) si v dostatečném časovém předstihu před dosažením věku pro začátek nároků na důchod nebo před dosažením věku, který bude určen, s dotyčnou osobou a s institucemi jiných členských států vymění nebo této osobě a těmto institucím jiných členských států zpřístupní údaje (získané doby pojištění nebo jiné důležité prvky) týkající se nároků na důchod osob, u nichž došlo ke změně použitelnosti právních předpisů z právních předpisů jednoho členského státu na právní předpisy jiného členského státu, nebo v opačném případě tyto osoby informují o prostředcích, jimiž se mohou seznámit se svými budoucími nároky na dávky, nebo jim takové prostředky poskytnou.

2. Pro účely uplatňování odstavce 1 stanoví správní komise prvky informací, které mají být vyměňovány nebo zpřístupňovány, a určí vhodné postupy a mechanismy s přihlédnutím k povaze důchodových systémů, jejich správní a technické organizaci a technologickým prostředkům, které mají jednotlivé členské státy k dispozici. Správní komise zajistí provádění těchto důchodových systémů prostřednictvím hodnocení přijatých opatření a jejich uplatňování.

3. Pro účely uplatňování odstavce 1 by instituci prvního členského státu, který dané osobě přidělil osobní identifikační číslo (PIN) pro účely správy sociálního zabezpečení, měly být poskytnuty výše uvedené informace.

▐

Článek 53

Opatření pro koordinaci v členském státě

1. Aniž je dotčen článek 51 základního nařízení, obsahují-li vnitrostátní právní předpisy pravidla pro určení odpovědné instituce nebo použitelného systému nebo pro zařazení dob pojištění do konkrétního systému , použijí se tato pravidla s ohledem pouze na doby pojištění získané podle právních předpisů tohoto členského státu.

2. Obsahují-li vnitrostátní právní předpisy pravidla pro koordinaci mezi zvláštními systémy pro úředníky a obecným systémem pro zaměstnance, nejsou tato pravidla dotčena ustanoveními základního nařízení a prováděcího nařízení.

Kapitola V

Dávky v nezaměstnanosti

Článek 54

Sčítání dob a výpočet dávek

1. Čl. 12 odst. 1 prováděcího nařízení se použije obdobně i na článek 61 základního nařízení. Aniž jsou dotčeny základní povinnosti dotčených institucí, může dotčená osoba příslušné instituci předložit doklad vystavený institucí členského státu, jehož právní předpisy se na dotčenou osobu vztahovaly během jejího posledního zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, uvádějící doby získané podle daných právních předpisů.

2. Pro účely čl. 62 odst. 3 základního nařízení sdělí příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy se vztahovaly na dotyčnou osobu během jejího posledního zaměstnání nebo samostatně výdělečné činnosti, instituci místa bydliště na její žádost všechny potřebné údaje pro výpočet dávek v nezaměstnanosti, zejména výši pobíraného platu nebo příjmu ze samostatně výdělečné činnosti.

▐

3. Pro účely článku 62 základního nařízení a odchylně od článku 63 uvedeného nařízení přihlíží příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy stanoví, že výpočet dávek závisí na počtu rodinných příslušníků, rovněž k rodinným příslušníkům dotyčné osoby, kteří bydlí v jiném členském státě, jako kdyby bydleli v příslušném členském státě. Toto ustanovení se nepoužije, pokud má v členském státě bydliště rodinných příslušníků jiná osoba nárok na dávky v nezaměstnanosti, pro jejichž výpočet se k těmto rodinným příslušníkům přihlíží.

Článek 55

Podmínky a omezení zachování nároku na dávky pro nezaměstnané osoby odcházející do jiného členského státu

1. Aby se na nezaměstnanou osobu odcházející do jiného členského státu vztahovala ustanovení článku 64 základního nařízení, musí před odjezdem uvědomit příslušnou instituci a požádat ji o dokument potvrzující, že má i nadále nárok na dávky za podmínek stanovených v čl. 64 odst. 1 písm. b) základního nařízení.

Tato instituce uvědomí nezaměstnanou osobu o jejích povinnostech a vydá jí zmíněný dokument, v němž se zejména uvádí:

a) datum, kdy dotyčná osoba přestala být k dispozici službám zaměstnanosti příslušného státu;

b) lhůta, kterou má dotyčná osoba podle čl. 64 odst. 1 písm. b) základního nařízení pro zápis do evidence uchazečů o zaměstnání v členském státě, do něhož odjela;

c) maximální doba, během níž může být nárok na dávky zachován v souladu s čl. 64 odst. 1 písm. c) základního nařízení;

d) skutečnosti, jež mohou nárok na dávky změnit.

2. Nezaměstnaná osoba je zapsána do evidence uchazečů o zaměstnání u služeb zaměstnanosti členského státu, do něhož odešla, v souladu s čl. 64 odst. 1 písm. b) základního nařízení a předloží instituci tohoto členského státu dokument uvedený v odstavci 1. Pokud tento dokument nepředloží, obrátí se instituce místa, kam nezaměstnaná osoba odešla, na příslušnou instituci pro získání potřebných informací.

3. Služby zaměstnanosti členského státu, do něhož nezaměstnaná osoba odešla za účelem hledání zaměstnání, tuto osobu informují o jejích povinnostech.

4. Instituce místa, kam nezaměstnaná osoba odešla, příslušné instituci neprodleně zašle dokument obsahující datum zápisu nezaměstnané osoby do evidence služeb zaměstnanosti a o její novou adresu .

Pokud během doby, po kterou si nezaměstnaná osoba zachovává nárok dávky, vznikne jakákoli okolnost, která může nárok na dávky ovlivnit, instituce místa, kam nezaměstnaná osoba odešla , příslušné instituci a dotčené osobě neprodleně zašle dokument obsahující příslušné informace .

Na žádost příslušné instituce poskytne instituce místa, kam nezaměstnaná osoba odešla, jednou měsíčně důležité informace o vývoji situace nezaměstnané osoby , zejména o tom, zda je tato osoba stále evidována u služeb zaměstnanosti a zda dodržuje organizované kontrolní postupy.

5. Instituce místa, kam nezaměstnaná osoba odešla, provádí nebo nechává provést kontrolu, jako kdyby se jednalo o nezaměstnanou osobu pobírající dávky podle jí uplatňovaných právních předpisů. Neprodleně informuje příslušnou instituci, nastane-li jakákoli skutečnost uvedená v odst. 1 písm. d).

6. Příslušné orgány nebo příslušné instituce dvou nebo více členských států si mohou mezi sebou stanovit soubor opatření podporujících hledání zaměstnání pro nezaměstnané osoby odcházející do jednoho z těchto členských států podle článku 64 základního nařízení.

Článek 56

Nezaměstnané osoby, které měly bydliště v jiném než příslušném členském státě

1. Rozhodne-li se nezaměstnaná osoba v souladu s čl. 65 odst. 2 základního nařízení zapsat do evidence uchazečů o zaměstnání současně v členském státě bydliště i v členském státě, ve kterém byla naposledy zaměstnána nebo samostatně výdělečně činná, uvědomí o této skutečnosti přednostně instituci a služby zaměstnanosti svého místa bydliště.

Na žádost služeb zaměstnanosti členského státu, ve kterém byla tato osoba naposledy zaměstnána nebo samostatně výdělečně činná, jim služby zaměstnanosti místa bydliště zašlou příslušné informace týkající se zápisu nezaměstnané osoby do evidence a hledání zaměstnání.

2. Vyžadují-li právní předpisy použitelné v dotčených členských státech splnění některých povinností nebo činností souvisejících s hledáním zaměstnání ze strany nezaměstnané osoby , mají přednost povinnosti nebo činnosti související s hledáním zaměstnání nezaměstnané osoby v členském státě bydliště.

Nesplní-li nezaměstnaná osoba všechny povinnosti nebo činnosti související s hledáním zaměstnání v členském státě, ve kterém byla naposledy zaměstnána nebo samostatně výdělečně činná, nemá tato skutečnost vliv na dávky přiznané v členském státě bydliště.

3. Pro účely čl. 65 odst. 5 písm. b) základního nařízení oznámí instituce členského státu, jehož právní předpisy se na pracovníka naposledy vztahovaly, instituci místa bydliště na její žádost, má-li pracovník nárok na dávky podle článku 64 základního nařízení.

Kapitola VI

Rodinné dávky

Článek 57

Pravidla přednosti v případě souběhu

Pro účely uplatnění čl. 68 odst. 1 písm. b) bodu i) a ii) základního nařízení, pokud nelze podle bydliště dětí určit pořadí přednosti, zahrne každý dotčený členský stát do výpočtu výše dávek děti, které nemají bydliště na jeho území. V případě uplatnění čl. 68 odst. 1 písm. b) bodu i) příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy stanoví nejvyšší dávky, poskytne dávku v této plné výši. Příslušná instituce druhého členského státu jí uhradí polovinu této částky, a to až do výše částky stanovené právními předpisy posledně uvedeného členského státu.

Článek 58

Pravidla platná v případech, kdy dojde ke změně rozhodného práva nebo příslušnosti pro přiznávání rodinných dávek

1. Dojde-li v průběhu jednoho kalendářního měsíce ke změně rozhodného práva nebo příslušnosti pro přiznávání rodinných dávek z jednoho členského státu na jiný, bez ohledu na lhůty pro vyplácení rodinných dávek stanovené právními předpisy těchto členských států, ponese tyto náklady až do konce příslušného měsíce instituce, jež vyplatila rodinné dávky na základě právních předpisů , podle nichž byly dávky přiznány na začátku tohoto měsíce .

2. Tato instituce uvědomí instituci druhého dotčeného členského státu nebo členských států o datu, od něhož tyto rodinné dávky přestane vyplácet. Od toho data nabývá účinnosti vyplácení dávek druhým dotčeným členským státem nebo druhými dotčenými členskými státy.

Článek 59

Postup pro použití článků 67 a 68 základního nařízení

1. Žádost o poskytnutí rodinných dávek se ▐ zasílá příslušné instituci. Pro účely uplatnění článků 67 a 68 základního nařízení se přihlédne k situaci celé rodiny, jako by se na všechny dotyčné osoby vztahovaly právní předpisy dotčeného členského státu a všechny dotyčné osoby v tomto členském státě bydlely, zejména pokud jde o nárok osoby na tyto dávky. Pokud osoba mající nárok na dávky své právo neuplatní, přihlédne příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy jsou použitelné, k žádosti o rodinné dávky podané druhým rodičem, osobou za něj považovanou nebo osobou či institucí jednající jako opatrovník daného dítěte či dětí.

2. Instituce, které byla žádost podle odstavce 1 předložena, ji posoudí na základě podrobných informací poskytnutých žadatelem s přihlédnutím ke všem faktickým a právní skutečnostem týkajícím se▐ rodinné situace žadatele.

Dojde-li daná instituce k závěru, že její právní předpisy jsou použitelné na základě práva přednosti v souladu s čl. 68 odst. 1 a 2 základního nařízení, poskytne rodinné dávky podle právních předpisů, které uplatňuje .

Má-li daná instituce za to, že na základě právních předpisů jiného členského státu existuje možnost nároku na vyrovnávací doplatek podle čl. 68 odst. 2 základního nařízení, tato instituce danou žádost neprodleně postoupí příslušné instituci tohoto jiného členského státu a uvědomí o tom dotčenou osobu; navíc instituci tohoto jiného členského státu vyrozumí o svém rozhodnutí o žádosti a o výši vyplacených rodinných dávek.

3. Dojde-li instituce, které byla žádost předložena, k závěru, že její právní předpisy jsou sice použitelné, avšak nikoliv podle práva přednosti v souladu s čl. 68 odst. 1 a 2 základního nařízení, přijme neprodleně prozatímní rozhodnutí o použitelných pravidlech přednosti, postoupí žádost podle čl. 68 odst. 3 základního nařízení instituci jiného členského státu a uvědomí žadatele o této skutečnosti. Tato instituce má dvouměsíční lhůtu na to, aby zaujala postoj k přijatému prozatímnímu rozhodnutí .

Pokud instituce, které byla žádost postoupena, do dvou měsíců od obdržení žádosti nezaujme žádný postoj, použije se výše uvedené prozatímní rozhodnutí a tato instituce vyplatí dávky stanovené podle svých právních předpisů a uvědomí instituci, které byla žádost předložena, o výši vyplacených dávek .

4. Mají-li příslušné instituce rozdílné názory na to, které právní předpisy jsou podle práva přednosti použitelné, použijí se ustanovení čl. 6 odst. 2 až 5 prováděcího nařízení. Pro tento účel se za instituci místa bydliště dítěte či dětí považuje instituce místa bydliště uvedená v čl. 6 odst. 2 .

5. Instituce, která vyplatila prozatímní dávky ve výši přesahující částku, již má nakonec uhradit, se obrátí na instituci, která má přednost, se žádostí o vrácení přeplatku postupem podle článku 71.

Článek 60

Postup pro použití článku 69 základního nařízení

Pro účely uplatnění článku 69 základního nařízení vypracuje správní komise seznam doplňkových nebo zvláštních rodinných dávek pro sirotky, na které se použijí ustanovení tohoto článku. Pokud v právních předpisech, které příslušná instituce uplatňuje, neexistuje ustanovení, podle něhož by musela takové doplňkové nebo zvláštní rodinné dávky pro sirotky přiznávat podle práva přednosti, postoupí každou žádost o rodinné dávky spolu se všemi příslušnými dokumenty a informacemi neprodleně instituci členského státu, jehož právní předpisy se na dotyčnou osobu vztahovaly nejdelší dobu a jenž takové doplňkové nebo zvláštní rodinné dávky pro sirotky poskytuje . V případě potřeby může být záležitost za stejných podmínek postupována až k instituci členského státu, podle jehož právních předpisů dotyčná osoba získala nejkratší dobu pojištění nebo bydlení.

HLAVA IV

FINANČNÍ USTANOVENÍ

Kapitola I

Úhrada dávek podle čl. 35 odst. 1 a článku 41 základního nařízení

ODDÍL 1

Úhrada dávek na základě skutečných nákladů

Článek 61

Zásady

1. Pro účely čl. 35 odst. 1 a článku 41 základního nařízení hradí příslušná instituce skutečnou výši poskytnutých věcných dávek instituci, která je poskytla, podle účetních údajů posledně uvedené instituce, s výjimkou případů, kdy se použije článek 62 tohoto nařízení.

▐

2. Nevyplývá-li celá skutečná výše dávek uvedených v odstavci 1 nebo její část z účetnictví instituce, která je poskytla, je částka k úhradě stanovena na základě paušální částky vypočtené podle veškerých dostupných údajů. Správní komise posoudí základy pro výpočet paušálních částek a rozhodne o výši částky.

3. Sazby vyšší než ty, které se použijí pro věcné dávky poskytované pojištěným osobám, na něž se vztahují právní předpisy uplatňované institucí, která poskytla dávky uvedené v odstavci 1, nemohou být při úhradě zohledněny.

▐

ODDÍL 2

Úhrada dávek na základě paušálních částek

Článek 62

Identifikace dotčených členských států

1. Členské státy uvedené v čl. 35 odst. 2 základního nařízení, pro jejichž právní nebo správní struktury není použití úhrady na základě skutečných výdajů vhodné, se uvádějí v příloze III prováděcího nařízení.

▐

2. V členských státech uvedených v příloze III prováděcího nařízení hradí příslušné instituce částku věcných dávek poskytovaných rodinným příslušníkům, kteří nebydlí ve stejném členském státě jako pojištěná osoba, podle článku 17 základního nařízení a důchodcům a jejich rodinným příslušníkům podle článku 22, čl. 24 odst. 1 a článků 25 a 26 základního nařízení institucím, které tyto dávky poskytly, na základě paušální částky stanovené pro každý kalendářní rok. Výše této paušální částky by měla být co nejbližší výši skutečných nákladů.

Článek 63

Způsob výpočtu měsíčních paušálních částek a celkové paušální částky

1. Pro každý věřitelský členský stát se měsíční paušální částka za osobu (Fi) na jeden kalendářní rok určí tak, že se průměrné roční náklady na osobu (Yi) podle jednotlivých věkových skupin (i) vydělí 12 a na takto získaný výsledek se uplatní snížení (X) podle tohoto vzorce:

Fi = Yi * 1/12 * (1 - X)

V tomto vzorci představuje:

— ▐ index i (i = 1, 2 a 3) představuje tři věkové skupiny stanovené pro výpočet paušálních částek: i = 1: osoby mladší 20 let i = 2: osoby od 20 do 64 let i = 3: osoby od 65 let výše; ▐

— Yi průměrné roční náklady na osoby věkové skupiny i, stanovené v odstavci 2;

— koeficient X (0,20 nebo 0,15) představuje snížení vymezené v odstavci 3.

2. Průměrné roční náklady na osobu (Yi) ve věkové skupině i se vypočítají vydělením ročních nákladů na veškeré věcné dávky poskytnuté institucemi věřitelského členského státu všem osobám příslušné věkové skupiny, na něž se vztahují jeho právní předpisy a jež bydlí na jeho území, průměrným počtem dotčených osob této věkové skupiny v daném kalendářním roce. Tento výpočet je založen na výdajích v rámci systémů uvedených v článku 23 prováděcího nařízení .

3. Snížení uplatňované na měsíční paušální částku se v zásadě rovná 20 % (X = 0,20). U důchodců a jejich rodinných příslušníků se toto snížení rovná 15 % (X = 0,15) v případě, že příslušný členský stát není uveden v příloze IV základního nařízení.

4. Pro každý dlužný členský stát se celková paušální částka za kalendářní rok určí jako součet násobků získaných za každou věkovou skupinu i vynásobením stanovených měsíčních paušálních částek na osobu počtem měsíců, které dotyčné osoby v dané věkové skupině ve věřitelském členském státě získaly .

Počet měsíců, které dotyčné osoby ve věřitelském členském státě získaly, se určí jako součet kalendářních měsíců v kalendářním roce, v němž dotyčné osoby měly z důvodu svého bydliště na území věřitelského členského státu nárok na pobírání věcných dávek na daném území na náklady dlužného členského státu. Tyto měsíce se určí podle seznamu vedeného pro tento účel institucí místa bydliště, na základě dokladů o nárocích příjemců, které poskytla příslušná instituce.

5. Do … (7) předloží správní komise zvláštní zprávu o uplatňování tohoto článku, a zejména o sníženích uvedených v odstavci 3. Na základě této zprávy může správní komise předložit návrh obsahující změny, které se ukáží jako nezbytné k zajištění toho, aby se výpočet paušálních částek co nejvíce blížil skutečným vynaloženým výdajům a aby snížení podle odstavce 3 neměla za následek nevyvážené platby nebo dvojí platby pro členské státy.

▐

6. Správní komise stanoví způsoby a pravidla pro určení prvků pro výpočet paušálních částek uvedených v předchozích odstavcích.

7. Bez ohledu na odstavce 1 až 4 mohou členské státy do … (*) pro výpočet paušální částky i nadále používat články 94 a 95 nařízení (EHS) č. 574/72 za předpokladu, že se použije snížení uvedené v odstavci 3.

Článek 64

Oznamování průměrných ročních nákladů

Částka průměrných ročních nákladů na osobu v každé věkové skupině pro stanovený rok se oznamuje účetní komisi nejpozději do konce druhého roku následujícího po daném roce. V případě, že k oznámení nedojde ve stanovené lhůtě, použije se částka průměrných ročních nákladů na osobu , kterou správní komise naposledy určila pro předchozí rok .

Průměrné roční náklady se zveřejňují v Úředním věstníku Evropské unie.

ODDÍL 3

Společná ustanovení

Článek 65

Úhrada mezi institucemi

1. Úhrady mezi dotčenými členskými státy se provádí co nejdříve. Každá příslušná instituce je povinna uhradit pohledávky ve lhůtách uvedených v tomto článku, a to ihned, jakmile je schopna je uhradit. Spor týkající se určité pohledávky nesmí být překážkou k úhradě jiné nebo jiných pohledávek.

2. Úhrady mezi institucemi členských států stanovené v článcích 35 a 41 základního nařízení se provádějí prostřednictvím styčného subjektu. Pro úhrady podle článků 35 a 41 základního nařízení může existovat samostatný styčný subjekt.

Článek 66

Lhůty pro podání a platby pohledávek

1. Pohledávky na základě skutečných výdajů se podávají styčnému subjektu dlužného členského státu ve lhůtě dvanácti měsíců po skončení kalendářního pololetí, během něhož byly tyto pohledávky zaznamenány v účetnictví věřitelské instituce .

2. Pohledávky v podobě pevně stanovených částek pro kalendářní rok se podávají styčnému subjektu dlužného členského státu ve lhůtě šesti měsíců následujících po měsíci, v němž byly průměrné náklady na příslušný rok zveřejněny v Úředním věstníku Evropské unie. Seznamy podle čl. 63 odst. 4 prováděcího nařízení se předkládají do konce roku následujícího po referenčním roce.

3. Pohledávky podané po uplynutí lhůt uvedených v odstavcích 1 a 2 se neberou v úvahu.

4. Pohledávky hradí dlužná instituce styčnému subjektu věřitelského členského státu podle článku 65 prováděcího nařízení do šesti měsíců od konce měsíce, během něhož byly dané pohledávky podány styčnému subjektu dlužného členského státu. Toto ustanovení se nepoužije na pohledávky, které dlužná instituce v dané lhůtě ze závažného důvodu odmítla .

5. Jakékoli spory týkající se ▐ pohledávky musí být vyřešeny nejpozději do jednoho roku následujícího po měsíci, v němž byla pohledávka podána. ▐

6. Kontrolní komise napomáhá konečnému uzavření účtů v případech, kdy ve lhůtě uvedené v odstavci 5 nelze spor vyřešit, a na odůvodněnou žádost jedné ze stran poskytne své stanovisko ke sporu ve lhůtě šesti měsíců následujících po měsíci, v němž jí daná věc byla postoupena.

Článek 67

Úroky z prodlení a zálohy

1. Po uplynutí šestiměsíčního období uvedeného v čl. 66 odst. 4 prováděcího nařízení je věřitelská instituce oprávněna účtovat úrok z nezaplacených pohledávek, s výjimkou případů, kdy dlužná instituce do šesti měsíců od konce měsíce, během něhož byla pohledávka podána, poskytla zálohu ve výši alespoň 90 % celkové pohledávky podané podle čl. 66 odst. 1 nebo 2 prováděcího nařízení. U částí pohledávky, které nejsou touto zálohou kryty, lze úrok účtovat až po uplynutí období jednoho roku uvedeného v čl. 66 odst. 5 prováděcího nařízení.

2. Tento úrok se vypočítá na základě referenční sazby používané Evropskou centrální bankou pro hlavní refinanční operace. Použije se referenční sazba platná první den měsíce, v němž je pohledávka splatná.

3. Žádný styčný subjekt nemá povinnost přijmout zálohu podle odstavce 1. Pokud však styčný subjekt takovou nabídku odmítne, ztrácí věřitelská instituce nárok účtovat ve vztahu k daným pohledávkám úroky z prodlení podle jiného ustanovení, než je druhá věta odstavce 1.

Článek 68

Roční účetní závěrky

1. Správní komise vypracuje stav pohledávek pro každý kalendářní rok v souladu s čl. 72 písm. g) základního nařízení na základě zprávy účetní komise. Za tímt