Euromince v hodnotě jednoho a dvou centů jsou zapotřebí k nákupu zboží nebo služeb, jejichž celková cena nekončí nulou nebo pěti eurocenty (tj. cena jednoho nákupu nebo součet všech nákupů není zaokrouhleným číslem) a kde se očekává platba v hotovosti nebo je platba v hotovosti dominantním platebním prostředkem. Obecně řečeno, platí to pro poměrně malé nákupy potravin a trvanlivých výrobků v supermarketech, pekařstvích a u menších maloobchodníků a pro volně ložené zboží kupované podle hmotnosti, objemu apod. na každotýdenních trzích nebo v řeznictvích či na čerpacích stanicích. Výdaje v supermarketech a menších obchodech stále představují velký podíl rozpočtu spotřebitelů na živobytí. Do této kategorie však již nespadá většina spotřebního zboží, jelikož ceny jednotlivých položek jsou vyšší, a tudíž se zpravidla zaokrouhlují, a/nebo z toho důvodu, že platby probíhají bezhotovostně. Pokud jsou při platbách v hotovosti používány euromince v hodnotě jednoho a dvou centů, používají se tyto nominální hodnoty většinou k vrácení drobných („jednosměrné použití“). Spotřebitelé zpravidla dostávají euromince v hodnotě jednoho a dvou centů častěji, než je utrácejí.

V některých případech může pořízení nových euromincí v hodnotě jednoho a dvou centů z obchodní banky prostřednictvím národní centrální banky stát maloobchodníky méně než poskytování mincí v oběhu od profesionálních subjektů zpracovávajících hotovost, neboť druhá možnost zahrnuje vyšší manipulační náklady. Dokonce i když obchodní banky zpoplatňují výdej nových euromincí v hodnotě jednoho a dvou centů, maloobchodníci často platí za nové mince méně, než by museli zaplatit, pokud by si mince objednali od profesionálních subjektů zpracovávajících hotovost. V důsledku toho se vydávají nové mince, zatímco na úrovni subjektů zpracovávajících hotovost se zásoby mincí hromadí.

Euromince jsou zákonným platidlem a poskytování zákonného platidla veřejnosti s sebou nese náklady. Náklady spojené s euromincemi v hodnotě jednoho a dvou centů souvisejí s výrobou střížků, jakož i s ražbou těchto nominálních hodnot, jejich vydáváním, manipulací s nimi a jejich oběhem nebo vracením do oběhu. Ztracené mince způsobují i environmentální náklady. Jelikož neexistuje žádná efektivní pobídka pro navracení těchto nominálních hodnot do oběhu, vydává se stále více a více euromincí v hodnotě jednoho a dvou centů, což tlačí celkové náklady neustále výše.

Míra jednocentových a dvoucentových euromincí vracejících se do národních centrálních bank je nejnižší ze všech nominálních hodnot. Jednosměrné používání, nízká návratnost do národních centrálních bank a stabilní nárůst vydávání jednocentových a dvoucentových euromincí potvrzují předpoklad, že tyto nominální hodnoty neobíhají mezi hospodářskými subjekty efektivně, ale většinou jsou hromaděny nebo se ztrácejí.

2.7 Obavy, že by zaokrouhlování na nejbližších pět centů zvýšilo spotřebitelské ceny a inflaci

Další důležitou otázkou v debatě o tom, zda zrušit euromince v hodnotě jednoho a dvou centů, je inflace a vnímaná inflace. Zaokrouhlování konečné částky by mohlo vést k tomu, že by spotřebitelé očekávali systematické zaokrouhlování nahoru nebo přímo nárůst cen v budoucnosti. Tato obava vlastně spočívá v tom, že zaokrouhlování se bude dotýkat zboží, které se kupuje často a za které se obvykle platí v hotovosti, a mohlo by tak ovlivnit inflační očekávání („vnímanou inflaci“). Neočekává se však, že zrušení jednocentových a dvoucentových euromincí a uplatňování pravidel pro zaokrouhlování významně ovlivní cenovou stabilitu, jelikož:

·Nižší náklady na manipulaci s hotovostí by mohly maloobchodníkům umožnit snížit ceny.

·Pokud by zaokrouhlování bylo zavedeno, nezměnil by se způsob měření inflace pomocí harmonizovaného indexu spotřebitelských cen (HICP) ani měření soukromé spotřeby. Nebyla by tudíž žádná „nová čísla“. Statistické úřady by při výpočtu cenových indexů nadále používaly uváděné ceny (tj. nezaokrouhlené ceny) bez systematické předpojatosti při součtu.

·Zrušení jednocentových a dvoucentových mincí by mohlo výrobcům a maloobchodníkům dát příležitost současně změnit širší soubor jednotlivých uváděných cen. To by pak mohlo vést k určitému zvýšení celkové cenové hladiny a – alespoň jako jednorázový jev – k vyšší inflaci. Nicméně lze očekávat, že cenová transparentnost, povědomí spotřebitelů a hospodářská soutěž v maloobchodním odvětví toto riziko sníží. Podle jedné ze zúčastněných stran nelze ani vyloučit možnost, že konečná výše nákupu by se ve střednědobém horizontu mohla ve skutečnosti zaokrouhlovat dolů, a to v důsledku konkurenčního chování.

·Zkušenosti zemí, které omezují využívání jednocentových a dvoucentových euromincí na platby v hotovosti, jako je Finsko, Nizozemsko nebo Irsko, potvrzují, že postup zaokrouhlování plateb v hotovosti nemá měřitelný dopad na inflaci spotřebitelských cen, posuzovanou podle HICP nebo deflátoru soukromé spotřeby.

2.8 Posouzení vydávání euromincí v hodnotě jednoho a dvou centů na základě kritérií nákladovosti a přijatelnosti ze strany veřejnosti

Z uplatnění kritérií nákladovosti a přijatelnosti ze strany veřejnosti na jednocentové a dvoucentové euromince vyplývá následující:

1)Protože mají jednocentové a dvoucentové euromince malou kupní sílu, používají se především jednosměrně, což vede k jejich hromadění a ubývání.

2)Vlády vydávající tyto mince na nich tratí a vykazují záporné ražebné (přinejmenším u jednocentové euromince).

3)Manipulace s těmito mincemi je ve srovnání s jejich nominální hodnotou příliš nákladná. Maloobchodníci zaplatí až jedno euro za ruličku 50 euromincí v hodnotě jednoho centu.

4)Stabilní většina široké veřejnosti je pro zrušení euromincí v hodnotě jednoho a dvou centů, jak vyplývá z údajů v tabulce výše.

5)Snižování výrobních nákladů má hranice. V kontextu pozitivní inflace vytváří pouze dočasné účinky, dokud výrobní náklady opět nepřekročí nominální hodnotu, a neumožňuje vypořádat se s dalšími problémy, které euromince v hodnotě jednoho a dvou centů představují: hromadění a úbytek budou pokračovat.

Možným řešením výše uvedených nevýhod a problémů spojených s jejich používáním by bylo zrušení těchto mincí. Důsledky případného zrušení je však třeba dále analyzovat. Je všeobecně známo, že členské státy mohou vydávat euromince až poté, co objem emise schválí Evropská centrální banka. Nařízení (EU) č. 651/2012 navíc obsahuje závazná pravidla pro vydávání euromincí, aby se postupy mezi členskými státy nelišily a byl zajištěn dostatečně integrovaný rámec pro jednotnou měnu.

V následujících dvou pododdílech jsou uvedeny výhody a nevýhody jak stažení, tak postupného vyřazování těchto mincí z oběhu.

2.8.1 Výhody a nevýhody stažení mincí z oběhu a okamžitého odebrání statusu zákonného platidla

V souladu s touto možností by se tyto mince přestaly vydávat a poměrně rychle by přišly o status zákonného platidla pro platby, případně s právem na vrácení u centrálních bank i po odebrání tohoto statusu. Povinné zaokrouhlování konečné částky nákupu na nejbližších pět eurocentů při platbě v hotovosti by bylo nutné v celé eurozóně, aby bylo zajištěno stejné uplatňování jednoho pravidla v celé oblasti. Mince by musely být aktivně staženy z oběhu.

Výhodami této možnosti by byly: