DŮVODOVÁ ZPRÁVA

1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

•Odůvodnění a cíle návrhu

Lisabonská dohoda na ochranu označení původu a o jejich mezinárodním zápisu z roku 1958 vytvořila zvláštní unii (dále jen „Zvláštní unie“) v rámci Unie na ochranu průmyslového vlastnictví, která byla zřízena Úmluvou na ochranu průmyslového vlastnictví, jež byla podepsána v Paříži dne 20. března 1883 (dále jen „Pařížská úmluva“). Její smluvní strany mají povinnost chránit na svém území označení původu produktů ostatních smluvních stran, která jsou uznávána a chráněna z tohoto titulu v zemi původu a zapsána u Mezinárodního úřadu WIPO, pokud ve lhůtě jednoho roku ode dne přijetí žádosti o zápis neprohlásí, že nemohou ochranu zajistit.

Lisabonská dohoda byla revidována v letech 2009 až 2015. Cílem bylo i) zdokonalit její současný rámec, ii) zahrnout ustanovení, která upřesňují, že lisabonský systém se vztahuje i na zeměpisná označení, a iii) zahrnout možnost přistoupení mezivládních organizací, jako je EU. Ve dnech 11. až 21. května 2015 se v Ženevě konala diplomatická konference Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO). Konference přijala dne 20. května 2015 Ženevský akt Lisabonské dohody o označeních původu a zeměpisných označeních (dále jen „Ženevský akt“).

Dne 27. července 2018 předložila Komise návrh rozhodnutí Rady o přistoupení Evropské unie k Ženevskému aktu (dokument COM(2018) 350 final) na základě článku 207 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) a čl. 218 odst. 6 písm. a) SFEU. S ohledem na výlučnou pravomoc Evropské unie, pokud jde o jednání o tomto aktu, tento návrh stanovil, že k němu přistoupí pouze Evropská unie.

Dne 15. března 2019 zaslala Rada Evropskému parlamentu návrh rozhodnutí Rady o přistoupení Evropské unie k Ženevskému aktu, kterým se všechny členské státy, které si to přejí, zmocňují k přistoupení k uvedenému aktu společně s Evropskou unií. Dne 16. dubna 2019 schválil návrh rozhodnutí Parlament.

Vzhledem k tomu, že Komise tento návrh nepodpořila, přijala Rada dne 7. října 2019 v souladu s čl. 293 odst. 1 SFEU jednomyslně rozhodnutí (EU) 2019/1754.

Článek 3 rozhodnutí (EU) 2019/1754 stanoví:

„Členské státy, které si to přejí, se zmocňují, aby společně s [Evropskou] [U]nií Ženevský akt ratifikovaly nebo k němu případně přistoupily, a to v zájmu [Evropské] [U]nie a v plném souladu s její výlučnou pravomocí“.

V čl. 4 odst. 1 téhož rozhodnutí se stanoví:

„Ve Zvláštní unii jsou [Evropská] [U]nie a kterékoliv členské státy, které Ženevský akt ratifikují nebo k němu přistupují podle článku 3 tohoto rozhodnutí zastupovány Komisí v souladu s čl. 17 odst. 1 Smlouvy o EU. [Evropská] [U]nie je odpovědná za zajištění výkonu práv a plnění závazků [Evropské] [U]nie a členských států, které Ženevský akt ratifikují nebo k němu přistoupí podle článku 3 tohoto rozhodnutí. “

V prohlášení uvedeném v zápisu z jednání Rady týkajícím se přijetí uvedeného rozhodnutí Komise na jedné straně vyjádřila nesouhlas s možností, aby všechny členské státy EU, které si to přejí, byly zmocněny Ženevský akt ratifikovat nebo k němu přistoupit společně s Evropskou unií, a na druhé straně uvedla, že by byla ochotna souhlasit s tím, aby v zájmu Evropské unie bylo povoleno přistoupit k Ženevskému aktu sedmi členským státům, které byly dlouho smluvními stranami Lisabonské dohody a jejichž rozsáhlá práva duševního vlastnictví byla podle této dohody zapsána.

Evropská unie uložila svou listinu o přistoupení k Ženevskému aktu dne 26. listopadu 2019, čímž se počet členů zvýšil na potřebných pět, aby mohl akt vstoupit v platnost. Ženevský akt vstoupil v platnost o tři měsíce později dne 26. února 2020.

Dne 17. ledna 2020 podala Komise na základě článku 263 SFEU žalobu žádající o částečné zrušení rozhodnutí (EU) 2019/1754. Komise napadla rozhodnutí Rady u Soudního dvora z toho důvodu, že Rada porušila zásadu svěření pravomocí a právo podnětu Komise. Ačkoliv Komise požádala Soudní dvůr, aby zrušil rozhodnutí (EU) 2019/1754 v rozsahu, v němž opravňuje všechny členské státy k přistoupení k Ženevskému aktu, požádala rovněž Soudní dvůr, aby zachoval účinky tohoto rozhodnutí pro sedm členských států, které již jsou členy Lisabonské dohody. Tyto členské státy by jinak ztratily práva přednosti spojená s označeními původu, která již byla jejich jménem podle Lisabonské dohody zapsána.

Soudní dvůr vynesl rozsudek dne 22. listopadu 2022. Soudní dvůr se v podstatě řídil argumenty Komise a stanoviskem generálního advokáta ze dne 19. května 2022. Soudní dvůr ve svých meritorních zjištěních zejména uznal, že zachování seniority a kontinuity ochrany označení původu zapsaných podle Lisabonské dohody v sedmi členských státech, které jsou již smluvními stranami této dohody, je nezbytné zejména v souladu se zásadou loajální spolupráce mezi Evropskou unií a členskými státy zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU za účelem ochrany nabytých práv vyplývajících z těchto vnitrostátních zápisů.

Soudní dvůr zrušil článek 3 a v rozsahu, v němž obsahuje odkazy na členské státy, článek 4 rozhodnutí (EU) 2019/1754 ze dne 7. října 2019 o přistoupení Evropské unie k Ženevskému aktu.

Soudní dvůr rozhodl, že účinky zrušených částí rozhodnutí (EU) 2019/1754 mají být zachovány pouze v rozsahu, v němž se týkají členských států, které ke dni vyhlášení rozsudku již využily zmocnění k ratifikaci Ženevského aktu nebo přistoupení k němu společně s Evropskou unií podle článku 3 uvedeného rozhodnutí, a to do doby, než v přiměřené lhůtě, která by neměla přesáhnout šest měsíců od uvedeného data, vstoupí v platnost nové rozhodnutí Rady.

Je proto nezbytné přijmout do šesti měsíců změny rozhodnutí (EU) 2019/1754, aby členské státy, které jsou členy Lisabonské dohody, mohly být rovněž členy Ženevského aktu, aby se zajistilo, že si budou moci zachovat práva přednosti spojená s označeními původu, která již byla jejich jménem podle Lisabonské dohody zapsána.