Nařízení o stavebních výrobcích se ve své snaze o konsolidaci jednotného trhu pro stavební výrobky již nezaměřuje na obecné zásady původně stanovené v nařízení Rady o novém přístupu k technické harmonizaci a normalizaci a následně pozměněné rozhodnutím č. 768/2008/ES o společném rámci pro uvádění výrobků na trh. Hlavní rozdíly jsou následující:

Rozdělení pravomocí mezi EU a členskými státy: EU se zabývá pravidly pro přístup na jednotný trh. Členské státy nesou odpovědnost za požadavky v oblasti bezpečnosti, životního prostředí a energie vztahující se na stavby.

Harmonizované podmínky pro uvádění na trh: namísto harmonizace stavebních výrobků nebo požadavků vztahujících se na stavební výrobky se právní předpisy EU (nařízení o stavebních výrobcích) omezují na vytvoření harmonizovaných podmínek pro uvádění těchto výrobků na trh. Harmonizované technické specifikace mají usnadnit volný oběh stavebních výrobků a umožnit hospodářským subjektům plně využívat výhod jednotného trhu.

Díky společnému technickému jazyku mohou odborníci, orgány veřejné správy a uživatelé stavebních výrobků získat spolehlivé informace umožňující porovnat vlastnosti výrobků. K dalším výhodám patří následující:

výrobky je nutné testovat pouze jednou v souladu s harmonizovanou normou nebo evropským dokumentem pro posuzování;

vnitrostátní orgány mohou s odkazem na harmonizované normy nebo evropské dokumenty pro posuzování stanovit požadavky týkající se vlastností;

uživatelé stavebních výrobků mohou lépe vymezit svoje požadavky týkající se vlastností;

dozor nad trhem se může spolehnout na jednu společnou strukturu informací.

Obecné informace o provádění nařízení

Vzhledem k tomu, že nařízení o stavebních výrobcích přináší novou dokumentaci, postupy a povinnosti, uvedené nařízení stanovuje přechodné období. Nařízení o stavebních výrobcích se v plném rozsahu používá od 1. července 2013, tj. méně než tři roky před vypracováním této zprávy. Jde o jeden z důvodů, proč provádění některých aspektů nařízení o stavebních výrobcích ještě nelze plně posoudit a proč je toto posouzení zčásti předběžné.

V souvislosti s přechodem Komise zahájila informační kampaně, které se převážně zaměřovaly na hospodářské subjekty, zejména malé a střední podniky, ale také na orgány veřejné správy a uživatele stavebních výrobků. Informační kampaně zaměřující se na příslušné členy nebo území vedlo také několik odvětvových sdružení a orgánů veřejné správy.

Celkově byly všechny prvky, které nařízení o stavebních výrobcích vyžadovalo, všemi příslušnými subjekty zavedeny: například po celé Evropě jsou k dispozici oznámené subjekty a subjekty pro technické posuzování; v členských státech jsou k dispozici kontaktní místa pro stavební výrobky. Některé aspekty však dosud nebyly realizovány v plném rozsahu a vyžadují další úsilí, čemuž se blíže věnují následující oddíly.

3.Pravidla pro uvádění stavebních výrobků na trh

K uvedení stavebního výrobku na trh v EU je potřeba prohlášení o vlastnostech a označení CE. Používat je musí výrobci výrobků spadajících do harmonizované oblasti. Jedná se rovněž o jediný způsob poskytování informací o vlastnostech výrobků ve vztahu k základním charakteristikámvymezeným prostřednictvím nařízení o stavebních výrobcích.

Má-li být systém informování o vlastnostech výrobků zřízený na základě nařízení o stavebních výrobcích efektivní, je nutné jednotné uplatňování. Pravidla týkající se harmonizovaných podmínek pro uvádění stavebních výrobků na trh tudíž musí být stanovena na úrovni EU v nařízení o stavebních výrobcích nebo prostřednictvím uvedeného nařízení. Pokud by orgány veřejné správy v členských státech zvolily svoje vlastní přístupy, poškodilo by to soudržnost a přispělo by to k fragmentaci jednotného trhu.

V rozporu se zásadami nařízení o stavebních výrobcích jsou však v několika členských státech nadále používány národní značky. Nejsou povoleny národní ex-ante procesy ani ověřování vztahující se k harmonizované oblasti. Týká se to také dobrovolných značek bez národního významu, neboť nadměrně brání volnému pohybu stavebních výrobků s označením CE, například jsou-li spojeny s náročnějším systémem posuzování a ověřování stálosti vlastností (AVCP) zavedeným stavebními úřady nebo pojišťovnami či jsou-li spojeny s finančními pobídkami.

Uvedené bylo potvrzeno rozsudkem Soudního dvora EU v případu C-100/13, ve kterém bylo uvedeno, že členské státy by neměly stanovovat další požadavky. Uplatňování tohoto rozsudku na základě nařízení o stavebních výrobcích a jeho široký záběr napříč všemi harmonizovanými normami potvrzují závaznou povahu společného technického jazyka. Vzhledem k tomu, že harmonizovaný systém vytvořený v nařízení o stavebních výrobcích nebo prostřednictvím uvedeného nařízení je považován za úplný, není ponechán žádný prostor pro jiné systémy zabývající se uváděním stavebních výrobků na trh v harmonizované oblasti. Komise tudíž požádala všechny členské státy o sladění národních systémů s těmito zásadami a pozorně sleduje změny, které členské státy provádějí.

Dalším důležitým problémem při provádění nařízení, který identifikovala celá řada zúčastněných stran, je to, že se značně překrývají informace vyžadované v prohlášení o vlastnostech a v označení CE, což představuje další administrativní a finanční zátěž. Na základě pružného výkladu čl. 9 odst. 2 by značka CE mohla obsahovat pouze nejdůležitější informace a další informace by mohly být uvedeny v prohlášení o vlastnostech. Prohlášení o vlastnostech by bylo buď uváděno v papírové podobě přiložené k výrobku, elektronicky nebo prostřednictvím internetové stránky. Tím by se mohla zmírnit zátěž, kterou to představuje pro výrobce, a mohlo by to přispět k naplňování cílů nařízení o stavebních výrobcích, pokud jde o zjednodušení. Komise nadále podporuje takové zjednodušené a pružné řešení, neboť se tím rovněž zajišťuje právní jistota pro výrobce, kteří nechtějí různé výklady na úrovni členských států.