To platí obzvláště u práva EU v oblasti životního prostředí, podle něhož, jak upozornil Evropský soudní dvůr v roce 2015 ve dvou rozsudcích ve velkém senátu o významu Aarhuské úmluvy v právním řádu EU, soudní a správní řízení týkající se právních předpisů v oblasti životního prostředí podle současného stavu právních předpisů EU spadají primárně do působnosti práva členských států.

Podmínky stanovené v tomto ustanovení a v ustanoveních, která mu předcházela, vykládá Soudní dvůr Evropské unie ve své judikatuře, ve významném případu Plaumann, který se týká výkladu „osobního dotčení“, v němž Soudní dvůr Evropské unie rozhodl, že „subjekty jiné než adresáti rozhodnutí mohou tvrdit, že jsou osobně dotčeny, pouze tehdy, pokud jsou tímto rozhodnutím zasaženy z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát rozhodnutí“. Evropský soudní dvůr svoji judikaturu ve věci Plaumann během let dále rozvinul a aplikoval na zvláštní právní nebo skutkové okolnosti a přizpůsobil ji, a to rovněž bez ohledu na to, kdo žalobu podává.

V neposlední řadě výbor doporučil, že by judikatura Soudního dvora Evropské unie měla plně zohledňovat úmluvu, nebo případně, že by EU měla změnit Aarhuské nařízení či přijmout nový právní předpis.

Na rozdíl od toho, co výbor uvedl ve svých zjištěních, právní řád EU nabízí úplný systém opravných prostředků. Jednotlivci, kteří ani v širší formě Lisabonské smlouvy nesplňují kritéria přípustnosti čl. 263 odst. 4 SFEU, mají stále právo získat soudní rozhodnutí a ochranu spravedlnosti vůči opatřením právních předpisů EU. V závislosti na případu se mohou obrátit buď na vnitrostátní soudy a požádat je, aby požádaly Evropský soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce za účelem posouzení platnosti a výkladu, jak je uvedeno v článku 267 SFEU, nebo se nepřímo dovolávat neplatnosti aktů s obecnou působností před soudy EU podle článku 277 SFEU.

Pokud jde o správní přezkum, výbor nejdříve požádal EU, aby umožnila přezkum aktů s obecnou působností v záležitostech životního prostředí. V Aarhuské úmluvě však není uveden požadavek, že tyto akty musí být podrobeny správnímu přezkumu, ani není jasné, v jakém rozsahu se může takový přezkum pro tuto zvláštní kategorii aktů smysluplně uskutečnit.

Ustanovení čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy dále nelze vykládat tak, že je požadován správní přezkum nezávazných aktů bez vnějších účinků. Opatření, která mají pouze vnitřní právní účinky v rámci správy a nevyplývají z nich práva či povinnosti pro třetí strany, nepředstavují rozhodnutí nepříznivě zasahující právní postavení.

V tomto ohledu je rovněž třeba připomenout, že Soudní dvůr zasedající ve velkém senátu zaujal v roce 2015 stanovisko, že cílem Aarhuského nařízení, které se týká pouze orgánů EU a pouze jednoho z opravných prostředků dostupných jednotlivcům za účelem zajištění souladu s právními předpisy EU v oblasti životního prostředí, nebylo provést závazky odvozené z čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy, pokud jde o vnitrostátní správní nebo soudní řízení, které podle současných právních předpisů EU spadají primárně do působnosti právních předpisů členských států. Vzhledem k tomu, že cílem Aarhuského nařízení na základě práva EU nebylo provést čl. 9 odst. 3 Aarhuské úmluvy, může být soulad s uvedeným ustanovením zajištěn v rámci právního řádu EU jiným způsobem než změnou Aarhuského nařízení, jak obhajoval výbor ve svých doporučeních.

(3)Dopady zjištění

Výbor doporučil, aby zasedání smluvních stran přijalo směry, kterými by se měl Soudní dvůr Evropské unie řídit při výkladu Aarhuské úmluvy.

Avšak podle zásady oddělení pravomocí a zásady institucionální rovnováhy není možné provést zjištění výboru prostřednictvím judikatury Soudního dvora Evropské unie, protože soudy jsou ve své soudní funkci nezávislé.

Pokud jde o Aarhuské nařízení, výbor se domnívá, že kritéria týkající se toho, kdo může požádat o přezkum a co může být přezkoumáno (rozsah ratione personae a ratione materiae), jsou příliš úzká. Rozsah oblasti působnosti požadovaný výborem by znamenal otevření mechanismu soudního přezkumu, a v neposlední řadě přístupu k Soudnímu dvoru Evropské unie, velkému počtu stran vedoucích spory, a to pro právní akty, které nemají žádné právní účinky a jejichž oblast působnosti přesahuje otázky životního prostředí.

Pokud by Aarhuské nařízení bylo změněno s cílem rozšířit oblast působnosti správního přezkumu, rozšířilo by toto řešení značně přístup k soudům EU, jak je uvedeno v SFEU a konsolidováno v judikatuře Společenství. Opatření, která není možní napadnout podle čl. 263 odst. 4, jako jsou například rozhodnutí prvního stupně určená členským státům, která jim udělují možnost přechodného bezplatného přidělování povolenek na emise skleníkových plynů, by se stala předmětem postupu správního přezkumu. Na druhé straně by podle Tribunálu mohlo rozhodnutí přijaté v reakci na žádost o správní přezkum být napadnutelné žalobou na neplatnost podle čl. 263 odst. 4 SFEU, v jehož rámci může žalobce rovněž prostřednictvím žádosti o správní přezkum zpochybnit právoplatnost přijatých opatření EU.

Rovněž pojem správní akt s „individuální působností“ (který je podmínkou pro zahájení správního přezkumu podle článku 10 Aarhuského nařízení) byl Tribunálem dosud vykládán tak, že se podstatně neliší od napadnutelného aktu podle čl. 263 odst. 4 SFEU. Z toho vyplývá, že z důvodu rozšíření kategorie aktů, které podléhají správnímu přezkumu, by tyto akty mohly být nepřímo napadeny podle čl. 263 odst. 4 SFEU.

Soudům Evropské unie by prostřednictvím změn v sekundárních právních předpisech byla přiznána soudní pravomoc v celé řadě nových kategorií případů, v jejichž rámci by základní akty, které jsou předmětem správního přezkumu, nebyly napadnutelné podle čl. 263 odst. 4 SFEU. Tyto změny by vedly k riziku vytvoření značné nerovnováhy v systému soudní ochrany, jak stanoví Smlouvy.

3.Další kroky v rámci Aarhuského postupu

Zjištění výboru budou předložena ke schválení na šestém zasedání smluvních stran Aarhuské úmluvy, které se uskuteční od 11. do 14. září v Budvě, v Černé hoře, a pokud by byla schválena, získala by status oficiálního výkladu podle Aarhuské úmluvy, a tím by byly právně závazná pro smluvní strany a orgány úmluvy.

Zasedání smluvních stran v zásadě rozhoduje na základě konsensu. Pokud byly vyčerpány všechny snahy o dosažení konsensu, přijímají se rozhodnutí o podstatných záležitostech tříčtvrtinovou většinou hlasů přítomných a hlasujících smluvních stran.

4.Závěry

Zjištění výboru zpochybňují ústavní zásady práva EU, které jsou natolik zásadní, že EU nemá z právního hlediska možnost tyto zásady sledovat a řídit se jimi.

V průběhu ověřování shody EU požádala výbor o druhé slyšení za účelem dalšího objasnění institucionálního rámce Unie. Výbor však tuto žádost zamítl. Proti zjištěním výboru neexistuje možnost odvolání. K plné ochraně svých institucionálních rysů a autonomie právního řádu EU nemá EU žádnou jinou možnost než hlasovat proti schválení těchto zjištění na zasedání smluvních stran.

S ohledem na výše uvedené skutečnosti by EU měla na nadcházejícím zasedání smluvních stran odmítnout zjištění ve věci ACCC/C/2008/32.