DŮVODOVÁ ZPRÁVA

1. SOUVISLOSTI NÁVRHU

1.1. Cíl návrhu

Komise navrhuje, aby EU schválila Úmluvu o dohodách o volbě soudu z roku 2005. Tuto úmluvu Unie podepsala dne 1. dubna 2009 na základě rozhodnutí Rady 2009/397/ES[1].

V akčním plánu provádění Stockholmského programu byl oznámen záměr Komise navrhnout v roce 2012 schválení úmluvy.

Schválení úmluvy ze strany EU by snížilo právní nejistotu u podniků v EU, které obchodují se třetími zeměmi, jelikož by zajistilo, že dohody o volbě soudu obsažené v jejich smlouvách budou dodržovány a že soudní rozhodnutí vydaná soudy určenými v těchto dohodách bude možné uznat a vykonat v ostatních smluvních stranách úmluvy.

Schválení úmluvy ze strany EU by celkově doplnilo uskutečňování cílů, z nichž vycházejí pravidla EU týkající se ujednání o příslušnosti, a to vytvořením harmonizovaného souboru pravidel v EU, pokud jde o třetí státy, které se stanou smluvními stranami úmluvy.

1.2. Haagská úmluva ze dne 30. června 2005 o dohodách o volbě soudu

Úmluva o dohodách o volbě soudu byla uzavřena dne 30. června 2005 pod záštitou Haagské konference o mezinárodním právu soukromém. Tato úmluva má stranám dohod uzavíraných mezi podniky a stranám mezinárodních soudních sporů zajistit větší právní jistotu a předvídatelnost vytvořením volitelného celosvětového mechanismu soudního řešení sporů, který představuje alternativu stávajícího systému rozhodčích řízení.

Cílem úmluvy je zejména podpora mezinárodního obchodu a investic posílením justiční spolupráce prostřednictvím zavedení jednotných pravidel týkajících se soudní příslušnosti na základě výlučných dohod o volbě soudu a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí vydaných zvolenými soudy ve smluvních státech úmluvy.

Úmluva usiluje o dosažení rovnováhy mezi i) potřebou stranám zaručit, že danou věc budou projednávat pouze jimi zvolené soudy a že výsledné rozhodnutí bude uznáno a vykonáno v zahraničí, a ii) potřebou umožnit státům provádět některé aspekty jejich veřejného pořádku související zejména s ochranou slabších stran, ochranou proti závažné nespravedlnosti v určitých situacích a zárukou dodržování některých zásad výlučné soudní příslušnosti států.

1.3. Jak úmluva souvisí s nařízením Brusel I

Na úrovni EU se mezinárodní příslušnost soudů Unie na základě dohod o volbě soudu řídí nařízením Rady (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“)[2] (které bude ode dne 10. ledna 2015 nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění)[3]). Nařízení Brusel I však neupravuje výkon dohod o volbě soudu ve prospěch soudů třetích zemí v Unii[4]. Toho by se dosáhlo, jakmile Unie schválí Úmluvu o dohodách o volbě soudu.

Nedávné změny nařízení Brusel I (nařízení Brusel I (přepracované znění)) smluvní volnost stran posílily, jelikož zajišťují, že strany nemohou dohody o volbě soudu obcházet tím, že v rozporu s těmito dohodami zahájí řízení u jiných soudů. Tyto změny současně zajišťují, aby byl přístup k dohodám o volbě soudu v situacích uvnitř EU v souladu s přístupem, který by se uplatnil na základě úmluvy, jakmile bude Unií schválena, v situacích mimo EU. Nařízení Brusel I (přepracované znění) tudíž připravuje půdu pro to, aby EU přikročila ke schválení úmluvy.

Vztah mezi pravidly obsaženými v úmluvě a stávajícími a budoucími pravidly EU je v čl. 26 odst. 6 úmluvy stanoven takto:

„Touto úmluvou není dotčeno uplatňování pravidel organizace regionální hospodářské integrace, která je smluvní stranou této úmluvy, přijatých před touto úmluvou či po ní:

a) pokud žádná ze stran nemá bydliště ve smluvním státě, který není členským státem organizace regionální hospodářské integrace;

b) pokud jde o uznání nebo výkon soudních rozhodnutí mezi členskými státy organizace regionální hospodářské integrace.“

Úmluva se proto dotýká uplatňování nařízení Brusel I v případě, má-li alespoň jedna ze stran bydliště ve smluvním státě úmluvy. Úmluva bude mít přednost před pravidly týkajícími se soudní příslušnosti, která jsou obsažena v nařízení, s výjimkou případu, kdy obě strany mají bydliště v EU nebo pocházejí ze třetích zemí, které nejsou smluvními stranami úmluvy. Co se týká uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, nařízení bude mít přednost v případě, jestliže se soud, který rozhodnutí vydal, i soud, u něhož se žádá o uznání a výkon tohoto rozhodnutí, nacházejí v Unii.

Jakmile bude úmluva schválena EU, omezí proto oblast působnosti nařízení Brusel I. Toto omezení oblasti působnosti je však přijatelné vzhledem k většímu respektování smluvní volnosti stran na mezinárodní úrovni a vyšší právní jistotě u podniků v EU, které obchodují se stranami ze třetích zemí.

1.4. Přínosy pro evropský obchod

Dohoda o volbě soudu představuje významný prvek při sjednávání mezinárodních smluv, jelikož zajišťuje předvídatelnost práva v případě sporu. Pro podniky zapojené do mezinárodního obchodu je proto důležitým prvkem při posuzování rizik. Číselné údaje shromážděné při přípravě návrhu Komise týkajícího se podpisu úmluvy a návrhu nařízení Brusel I (přepracované znění)[5] ukazují význam dohod o volbě soudu pro podniky v EU ve vztazích s jinými podniky.

Účinnost dohod o volbě soudu v EU je zajištěna nařízením Brusel I. Smluvní volnost stran je třeba zajistit nejen v EU, nýbrž i za jejími hranicemi. Úmluva podnikům v EU přinese potřebnou právní jistotu, že v EU budou dodržovány jejich dohody o volbě soudu ve prospěch soudu mimo EU a že ve třetích zemích budou dodržovány dohody ve prospěch soudu v EU. Úmluva rovněž zajistí, že si podniky v EU budou moci být jisté, že rozhodnutí vydané zvoleným soudem v EU bude možné uznat a vykonat ve třetích zemích, které jsou smluvními stranami úmluvy, a naopak.

Posouzení dopadů, které Komise provedla v souvislosti s uzavřením úmluvy ze strany EU (SEC/2008/2389 final), dospělo k závěru, že schválení úmluvy by zvýšilo sklon podniků uzavírat dohody o volbě soudu v rámci mezinárodních smluv, a to z důvodu větší právní jistoty. Celkově to může působit jako podnět k mezinárodnímu obchodu.

Přínosy pro obchod EU, které vyplývají ze schválení úmluvy ze strany EU, se zvýší s počtem ratifikací úmluvy, zejména hlavními obchodními partnery Unie.

2. VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ

Před předložením návrhu rozhodnutí Rady o podpisu úmluvy provedla Komise v roce 2008 posouzení dopadů v souvislosti s uzavřením úmluvy ze strany EU[6]. Bylo zjištěno, že uzavření úmluvy by bylo přínosné z hlediska prosazování právní jistoty a předvídatelnosti práva pro evropské podniky ve vztahu ke třetím státům.

V posouzení dopadů bylo navrženo, aby EU při schvalování úmluvy uvážila, zda učiní prohlášení podle článku 21 úmluvy s cílem vyloučit z její oblasti působnosti autorské právo a s ním související práva (je-li platnost těchto práv spojena s členskými státy) a pojistné smlouvy (pokud má pojistník bydliště v EU a riziko nebo pojistná událost, věc nebo majetek souvisejí výlučně s EU). Vzhledem k dopadu na obě odvětví a skutečnosti, že se názory zúčastněných stran v minulosti lišily, posoudila Komise blíže potřebu učinit takováto prohlášení. Jejímu rozhodnutí navrhnout schválení úmluvy s prohlášením týkajícím se oblasti působnosti předcházely konzultace s členskými státy v pracovní skupině Rady pro otázky občanského práva (obecné otázky) dne 28. května 2013 (další informace viz bod 3.2).

3. PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU

3.1. Pravomoc Unie s ohledem na úmluvu

Úmluva organizaci regionální hospodářské integrace umožňuje v závislosti na rozsahu pravomocí ve věcech upravených touto úmluvou uzavřít úmluvu společně se svými členskými státy, nebo samostatně s tím, že je pro její členské státy závazná (články 29–30). Příslušné prohlášení lze učinit v okamžiku podpisu, přijetí nebo schválení úmluvy či přistoupení k ní.

Při podpisu úmluvy EU v souladu s článkem 30 úmluvy prohlásila, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou a že její členské státy nebudou smluvními stranami této úmluvy, ale budou jí vázány z titulu jejího uzavření ze strany EU. Není proto nutné, aby při schválení úmluvy učinila EU další prohlášení podle článku 30.

3.2. Prohlášení podle úmluvy, která se týkají její věcné působnosti

V zájmu pružnosti a zachování potenciálně široké přitažlivosti úmluva umožňuje, aby smluvní strany rozšířily nebo zúžily její věcnou působnost tím, že učiní příslušná prohlášení (články 19–22). Prohlášení lze učinit v okamžiku podpisu nebo schválení úmluvy či kdykoli poté a lze je kdykoli pozměnit nebo odvolat. Při podpisu úmluvy neučinila Unie žádná prohlášení podle těchto článků. Jak bylo uvedeno výše, v květnu a červnu 2013 uskutečnila Komise s členskými státy další konzultace ohledně potřeby těchto prohlášení. Výsledky konzultací jsou uvedeny níže.

3.2.1. Prohlášení podle článků 19, 20 a 22

Článek 19 státu umožňuje učinit prohlášení, na jehož základě mohou soudy odmítnout rozhodovat spory, na které se vztahuje výlučná dohoda o volbě soudu, v případech, které s výjimkou volby soudu nevykazují žádnou jinou souvislost s jejich státem. Článek 20 státu umožňuje učinit prohlášení, že jeho soudy mohou odmítnout uznat nebo vykonat rozhodnutí vydané soudem jiného smluvního státu, jestliže strany měly bydliště v dožádaném státě a jestliže vztah stran a veškeré další prvky spojené se sporem, jiné než místo zvoleného soudu, souvisely pouze s dožádaným státem. Články 19 a 20 tudíž umožňují vyloučit z oblasti působnosti úmluvy určité případy, které s výjimkou volby soudu nemají žádný jiný mezinárodní prvek.

Článek 22 umožňuje, aby stát rozšířil oblast působnosti úmluvy tak, aby se vztahovala na nevýlučné dohody o volbě soudu, co se týká uznávání a výkonu soudních rozhodnutí. Kvůli zásadě vzájemnosti se povinnost týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí na základě nevýlučných dohod o volbě soudu vztahuje pouze na soudní rozhodnutí vydaná soudy jiných smluvních stran, které rovněž učinily prohlášení podle článku 22.

Co se týká článků 19 a 20, je třeba uvést, že právo Unie uznává dohody o volbě soudu v případech, kdy volba soudu představuje jedinou souvislost se státem zvoleného soudu. Právo Unie nevyžaduje kromě volby soudu žádnou další souvislost se zvoleným státem. Zdá se proto, že neexistuje důvod pro vyloučení takovýchto případů z oblasti působnosti úmluvy. To bylo potvrzeno při konzultacích, které Komise s členskými státy vedla ohledně možných prohlášení podle článků 19 a 20. Komise proto nenavrhuje učinit prohlášení podle těchto článků.

Co se týká článku 22, v případě rozšíření oblasti působnosti úmluvy by uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných na základě nevýlučných dohod o volbě soudu vedl k tomu, že by soudy členských států EU obecně nemohly převzít příslušnost v případech, kdy by u nich bylo zahájeno řízení jednou ze stran poté, co již bylo na základě nevýlučné dohody o volbě soudu vydáno rozhodnutí soudem jiné smluvní strany, která učinila prohlášení podle článku 22. Komise nenavrhuje, aby bylo při schválení úmluvy učiněno prohlášení podle článku 22. Jelikož je tento článek založen na zásadě vzájemnosti, lze případné prohlášení uvážit v pozdější fázi, jakmile bude zřejmý zájem ostatních smluvních stran úmluvy o rozšíření její oblasti působnosti na základě článku 22. Názory členských států, které odpověděly během konzultací Komise, v zásadě podporují návrh Komise přikročit ke schválení, aniž by bylo v této chvíli učiněno prohlášení.

3.2.2. Prohlášení podle článku 21

3.2.2.1. Prohlášení obecně

V článku 2 úmluvy je již stanovena řada vyloučení z její oblasti působnosti. Článek 21 mimoto smluvním stranám umožňuje seznam vyloučených věcí rozšířit, a to prostřednictvím prohlášení, které upřesňuje věc, která má být vyloučena. Úmluva by se proto ve státě, který prohlášení učiní, na danou věc nevztahovala a kvůli vzájemnosti by ostatní státy na dotyčnou věc úmluvu neuplatňovaly, pokud se zvolený soud nachází ve státě, který učinil prohlášení. Aby bylo možno prohlášení učinit, musí být mimoto splněny tyto podmínky: musí existovat významný zájem na straně státu, který činí prohlášení, neuplatnit úmluvu na určitou konkrétní věc; platnost prohlášení nesmí být širší, než je nezbytné, a konkrétní vyloučená věc musí být jasně a přesně vymezena[7].

V posouzení dopadů, které Komise provedla v roce 2008, se navrhovalo uvážit, zda by Unie neměla učinit prohlášení podle článku 21 úmluvy, a tím vyloučit z její oblasti působnosti věci týkající se pojistných smluv, pokud má pojistník bydliště v EU a riziko nebo pojistná událost, věc nebo majetek souvisejí výlučně s EU, a autorského práva a s ním souvisejících práv, je-li platnost těchto práv spojena s určitým členským státem. Cílem těchto prohlášení by bylo chránit slabší stranu pojistné smlouvy (obdobně jako v případě ochrany, která je dostupná na základě nařízení Brusel I) a smlouvy o autorských právech před nutností vést spor u zvoleného soudu, který případně stanovila druhá smluvní strana se silnějším postavením, a zajistit uplatňování určitých norem týkajících se autorského práva a s ním souvisejících práv, které byly zavedeny v právních předpisech EU.

Jak bylo uvedeno výše, Komise vedla s členskými státy další konzultace ohledně potřeby prohlášení podle článku 21, přičemž přihlížela k zásadám práva Unie, pokud jde o dohody o volbě soudu, a měla na paměti, že kvůli zásadě vzájemnosti by vyloučení konkrétní věci z oblasti působnosti úmluvy znamenalo, že by ustanovení o volbě soudu ve prospěch soudů Unie, která by mohla přinést prospěch stranám v EU, nebyla vymáhána ve třetích zemích, které jsou smluvní stranou úmluvy. S přihlédnutím k výsledkům konzultací navrhuje Komise omezit prohlášení podle článku 21 na věci, s ohledem na něž právo Unie stejně omezuje smluvní volnost stran. To u věcí spadajících do oblasti působnosti úmluvy platí pouze v případě určitého typu pojistných smluv uzavřených pro účel, který se týká profesionální nebo podnikatelské činnosti stran. Takováto omezená výluka zajistí soudržný přístup k volbě soudu v Unii i mimo ni.

3.2.2.2. Navrhované prohlášení týkající se pojistných smluv

Nařízení Brusel I (oddíl 3) stanoví ve věcech pojištění zvláštní příslušnost, jež má chránit slabší stranu (pojistník, pojištěný nebo oprávněná osoba) a ekonomické zájmy široké veřejnosti v místě, kde se nachází slabší strana. Pojištěný má proto jako žalobce možnost žalovat pojistitele na několika místech, včetně místa bydliště pojištěného; pojistitel jako žalobce může pojištěného žalovat v zásadě pouze v místě bydliště pojištěného. Tato pravidla příslušnosti chránící slabší strany vycházejí z předpokladu, že pojištěný je vždy slabší stranou, a to i tehdy, jedná-li jako komerční hospodářský subjekt ve vztazích mezi podniky. V nařízení Brusel I (přepracované znění) se tento předpoklad nemění. Z tohoto důvodu byla možnost stran uzavírajících dohodu o volbě soudu (článek 13 nařízení) omezena. Pravidla příslušnosti chránící slabší strany v oddíle 3 se v případě žalob na pojistitele použijí pouze tehdy, pokud má pojistitel sídlo – nebo pokud se má za to, že má sídlo (prostřednictvím pobočky, zastoupení nebo provozovny) – v EU. V nařízení Brusel I (přepracované znění) nedošlo k žádné změně této ochranné politiky.

Úmluva se vztahuje na věci pojištění, aniž by byla omezena smluvní volnost stran uzavírat dohody o volbě soudu. Jediné věcné omezení vyplývá z čl. 2 odst. 1 písm. a) úmluvy, v němž jsou vyloučeny pojistné smlouvy, které uzavřely soukromé osoby jako spotřebitelé. To je částečně v rozporu s režimem stanoveným v nařízení Brusel I, jelikož úmluva by se vztahovala například na pojistné smlouvy uzavřené malými a středními podniky. Jakmile bude úmluva schválena ze strany EU, spadaly by určité pojistné smlouvy, na něž se v současnosti vztahuje nařízení Brusel I, například smlouvy mezi pojistníkem v EU a pobočkou pojistitele v EU, který má ústředí mimo EU (čl. 9 odst. 2 nařízení), do oblasti působnosti úmluvy (čl. 26 odst. 6 ve spojení s čl. 4 odst. 2 úmluvy). Pokud by byla úmluva uzavřena, aniž by byly pojistné smlouvy vyloučeny, neexistovala by paralela s ochrannou politikou stanovenou v nařízení Brusel I, jež pojištěnému umožňuje žalovat pojistitele v EU (nebo pobočku pojistitele ze třetí země nacházející se v EU) v místě jeho bydliště bez ohledu na jinou příslušnost na základě dohody o volbě soudu. Stinnou stránkou úplného vyloučení pojistných smluv z hlediska evropských pojistitelů je skutečnost, že ustanovení o volbě soudu, která sjednali s pojistníky mimo Evropu, by nebyla uznána a vykonána ve třetích zemích, které jsou smluvními stranami úmluvy. Pokud jde o evropské pojistníky, ti by přišli o výhodu spočívající v tom, že by rozhodnutí soudů EU (zvolených stranami) byla na základě úmluvy uznávána a vykonávána mimo Unii. Tyto nevýhody však vyvažují výhody spočívající v existenci stejného režimu chránícího zájmy slabších stran v EU na vnější úrovni jako na základě vnitřních právních předpisů EU.

Názory členských států, které odpověděly v rámci konzultace Komise ohledně této záležitosti, byly smíšené s téměř stejným počtem hlasů pro a proti vyloučení pojistných smluv z oblasti působnosti úmluvy. Komise proto na základě posouzení dopadů a v zájmu zajištění soudržnosti s vnitřními právními předpisy EU chránícími slabší strany navrhuje vyloučit z oblasti působnosti úmluvy určité typy věcí pojištění bez jakýchkoli dalších podmínek. Ustanovení článku 21 úmluvy vyžaduje, aby se prohlášení vztahovalo pouze na danou věc. Prohlášení podle článku 21 proto nemůže být formulováno tak, aby jednostranně zvýhodňovalo strany v EU.

Články 13 a 14 nařízení Brusel I neomezují smluvní volnost stran pojistných smluv ve všech případech. Existuje řada výjimek, kdy strany mohou určit soud příslušný pro projednávání jejich sporů. Navrhované prohlášení je zformulováno tak, aby dohody o volbě soudu, které jsou uznány v právu Unie, mohly být pokud možno stejně uznávány i na mezinárodní úrovni prostřednictvím úmluvy o volbě soudu. Vzhledem k formulaci výjimek v právu Unie, které mají chránit pouze pojistníky v EU, a požadavku úmluvy, aby se prohlášení vztahovalo pouze na danou věc, se nicméně nejeví jako možné zajistit úplnou soudržnost mezi úmluvou na straně jedné a právem Unie na straně druhé. Ustanovení čl. 13 odst. 4 nařízení Brusel I konkrétně uznává a vykonává dohody o volbě soudu uzavřené s pojistníky, kteří nemají bydliště v EU, pokud se nejedná o povinné pojištění nebo o pojištění nemovitostí nacházejících se v některém členském státě. Jelikož podle úmluvy není možné rozlišovat mezi pojistníky, kteří mají bydliště v Unii, a pojistníky s bydlištěm mimo Unii, Komise navrhuje, aby se v prohlášení nezohlednila výjimka uvedená v čl. 13 odst. 4. To by mělo za následek, že by se pojistné smlouvy uzavřené pojistníky, kteří mají bydliště mimo Unii, neřídily úmluvou, nýbrž by byly i nadále upraveny vnitřními právními předpisy Unie. Evropské podniky, které uzavírají dohody s pojistníky mimo EU, by proto měly jistotu, že jejich dohoda o volbě soudu bude soudy Unie potvrzena na základě čl. 13 odst. 4; evropští pojistníci, kteří uzavírají smlouvy s pojistiteli mimo EU, by měli i nadále přístup k soudům EU na základě oddílu 3 kapitoly II nařízení Brusel I.

Navrhované prohlášení má celkově zajistit, aby:

· vyčlenění bylo tak malé, jak je zapotřebí k dosažení cíle spočívajícího v ochraně zájmů slabších stran pojistných smluv vyjádřené v pravidlech příslušnosti chránící slabší strany obsažených v nařízení Brusel I. Soudy členských států EU budou moci (na základě práva EU nebo případně vnitrostátního práva) projednávat spory týkající se pojištění navzdory dohodě o volbě soudu ve prospěch soudů třetí země, která je smluvní stranou úmluvy,

· bylo v souladu s úmluvou. Prohlášení je založeno výhradně na konkrétní věci a je neutrální,

· existovala paralela s nařízením Brusel I, které v článcích 13 a 14 vymezuje případy, kdy jsou v pojistných smlouvách přípustné dohody o volbě soudu,

· byla jasně a přesně vymezena vyloučená věc – pojistné smlouvy – i případy, kdy se vyčlenění nepoužije.

2014/0021 (NLE)

Návrh

ROZHODNUTÍ RADY

o schválení Haagské úmluvy ze dne 30. června 2005 o dohodách o volbě soudu jménem Evropské unie

RADA EVROPSKÉ UNIE,

s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 2 ve spojení s čl. 218 odst. 6 prvním pododstavcem písm. a) této smlouvy,

s ohledem na návrh Evropské komise,

s ohledem na souhlas Evropského parlamentu[8],

vzhledem k těmto důvodům:

(1) Evropská unie usiluje o vytvoření společného justičního prostoru založeného na zásadě vzájemného uznávání soudních rozhodnutí.

(2) Úmluva o dohodách o volbě soudu uzavřená dne 30. června 2005 pod záštitou Haagské konference o mezinárodním právu soukromém (dále jen „úmluva“) je cenným přínosem pro podporu smluvní volnosti stran v mezinárodních obchodních operacích a pro zvýšení předvídatelnosti soudních řešení v těchto operacích. Úmluva zajišťuje stranám zejména nezbytnou právní jistotu, že jejich dohoda o volbě soudu bude dodržena a že rozhodnutí vynesené zvoleným soudem bude možné v přeshraničních situacích uznat a vykonat.

(3) Podle článku 29 úmluvy mohou regionální hospodářské organizace, jako je Evropská unie, úmluvu podepsat, přijmout, schválit nebo k ní přistoupit. Unie úmluvu podepsala dne 1. dubna 2009, s výhradou jejího uzavření k pozdějšímu datu, v souladu s rozhodnutím Rady 2009/397/ES[9].

(4) Úmluva ovlivňuje sekundární právo Unie v oblasti soudní příslušnosti založené na volbě stran a v oblasti uznávání a výkonu výsledných soudních rozhodnutí, zejména nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech[10]. Nařízení (ES) č. 44/2001 bude ke dni 10. ledna 2015 nahrazeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech[11].

(5) Nařízení (EU) č. 1215/2012 připravilo ratifikaci úmluvy tím, že zajistilo soudržnost mezi pravidly Unie pro volbu soudu v občanských a obchodních věcech a pravidly úmluvy. Bylo by tedy vhodné, aby úmluva vstoupila v Unii v platnost v tentýž den, od kterého se použije nařízení (EU) č. 1215/2012.

(6) Při podpisu úmluvy Unie podle článku 30 úmluvy prohlásila, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou. V důsledku toho by členské státy měly být touto úmluvou vázány z titulu jejího schválení Unií.

(7) Unie by navíc měla při schválení úmluvy učinit prohlášení, které jí umožňuje článek 21, jímž z oblasti působnosti úmluvy vyloučí pojistné smlouvy obecně, s výhradou vymezených výjimek. Účelem prohlášení je zachovat pravidla příslušnosti chránící slabší strany, která mají k dispozici pojistník, pojištěný nebo oprávněná osoba v pojistných smlouvách podle oddílu 3 nařízení (ES) č. 44/2001. Vyloučení by se mělo omezovat na míru nezbytnou pro ochranu zájmů slabší strany v pojistných smlouvách.

(8) Spojené království a Irsko jsou vázány nařízením Rady (ES) č. 44/2001 a účastní se tedy přijímání tohoto rozhodnutí.

(9) V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné,

PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:

Článek 1

Haagská úmluva ze dne 30. června 2005 o dohodách o volbě soudu (dále jen „úmluva“) se schvaluje jménem Evropské unie.

Znění úmluvy se připojuje k tomuto rozhodnutí jako příloha I.

Článek 2

Předseda Rady jmenuje osobu zmocněnou uložit jménem Evropské unie listiny uvedené v čl. 27 odst. 4 úmluvy za účelem vyjádření souhlasu Evropské unie s tím, aby byla touto dohodou vázána.

Článek 3

Při uložení listiny uvedené v čl. 27 odst. 4 úmluvy učiní Unie prohlášení stanovené v článku 21, které se týká pojistných smluv.

Znění uvedeného prohlášení se připojuje jako příloha II.

Článek 4

Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.

V Bruselu dne

Za Radu

předseda

[1] Úř. věst. L 133, 29.5.2009, s. 1.

[2] Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1.

[3] Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1.

[4] Výkon dohod o volbě soudu ve prospěch švýcarských, islandských a norských soudů se v Unii řídí Luganskou úmluvou o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech z roku 2007.

[5] Pracovní dokument útvarů Komise připojený k návrhu rozhodnutí Rady o podpisu Úmluvy o dohodách o soudní příslušnosti Evropským společenstvím, SEC(2008) 2389 ze dne 5.9.2008 a posouzení dopadů připojené k návrhu Komise nařízení Brusel I (přepracované znění), SEC(2010) 1547 v konečném znění ze dne 14.12.2010.

[6] Odkaz uveden v poznámce pod čarou č. 5.

[7] Jak je blíže objasněno v důvodové zprávě k úmluvě: „diplomatické zasedání mělo v úmyslu, aby se toto ustanovení vztahovalo pouze na jednotlivé oblasti práva typu vyloučeného v čl. 2 odst. 2. V prohlášení nelze použít jiné kritérium než danou věc. Prohlášení může například vylučovat „smlouvy v námořním pojištění“, nikoli však „smlouvy v námořním pojištění v případě, že se zvolený soud nachází v jiném státě“ “ (bod 235). Jediným přípustným kritériem je proto kritérium týkající se dané věci.

[8] Úř. věst. C [...], [...], s. [...].

[9] Úř. věst. L 133, 29.5.2009, s. 1.

[10] Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1.

[11] Úř. věst. L 351, 20.12.2012, s. 1.

PŘÍLOHA 1

ÚMLUVA O DOHODÁCH O VOLBĚ SOUDU

Státy, které jsou smluvními stranami této úmluvy,

přejíce si podporovat mezinárodní obchod a investice posílením justiční spolupráce,

věříce, že tato spolupráce může být posílena jednotnými pravidly pro určení soudní příslušnosti a pro uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech,

věříce, že tato posílená spolupráce vyžaduje zejména mezinárodní právní režim, který poskytne jistotu a zajistí účinnost výlučných dohod o volbě soudu uzavřených mezi stranami obchodních operací a který upraví uznávání a výkon soudních rozhodnutí vydaných v řízeních vedených na základě těchto dohod,

se rozhodly uzavřít tuto úmluvu a dohodly se na těchto ustanoveních:

KAPITOLA I

OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE

Článek 1

Oblast působnosti

1. Tato úmluva se vztahuje v mezinárodních věcech na výlučné dohody o volbě soudu uzavřené v občanských a obchodních věcech.

2. Pro účely kapitoly II se jedná o mezinárodní věc, pokud strany nemají bydliště nebo sídlo v témže smluvním státě a vztah stran a veškeré další prvky týkající se sporu, bez ohledu na místo zvoleného soudu, nesouvisí pouze s tímto státem.

3. Pro účely kapitoly III se jedná o mezinárodní věc, pokud jde o uznání nebo výkon cizího soudního rozhodnutí.

Článek 2

Vyloučení z oblasti působnosti

1. Tato úmluva se nevztahuje na výlučné dohody o volbě soudu:

a) jejichž stranou je fyzická osoba jednající především za sebe, rodinu nebo domácnost (spotřebitel);

b) které se týkají pracovních smluv, včetně smluv kolektivních.

2. Tato úmluva se nevztahuje na:

a) věci týkající se osobního stavu a způsobilosti fyzické osoby k právním úkonům;

b) vyživovací povinnosti;

c) jiné oblasti rodinného práva, včetně manželských majetkových režimů a jiných práv a povinností plynoucích z manželských nebo obdobných vztahů;

d) závěti a dědění;

e) konkursy, vyrovnání a obdobné záležitosti;

f) přepravu cestujících a zboží;

g) znečištění moří, omezení odpovědnosti v případě nároků v námořních věcech, dispaš, remorkáž a záchranu v případě nouze;

h) antimonopolní věci (hospodářskou soutěž);

i) odpovědnost za jaderné škody;

j) nároky na náhradu osobní újmy uplatněné fyzickými osobami nebo jejich jménem;

k) mimosmluvní nároky na náhradu škody na hmotném majetku vyplývající z přestupků či trestných činů;

l) věcná práva k nemovitostem a nájem nemovitostí;

m) platnost, neplatnost nebo zrušení právnické osoby a platnost rozhodnutí jejích orgánů;

n) platnost práv duševního vlastnictví jiných než autorských a souvisejících práv;

o) porušování práv duševního vlastnictví jiných než autorských a souvisejících práv, s výjimkou případů, kdy je řízení pro porušení zahájeno z důvodu porušení smlouvy mezi stranami vztahující se k těmto právům, nebo by mohlo být zahájeno z důvodu porušení dané smlouvy;

p) platnost zápisů ve veřejných rejstřících.

3. Aniž je dotčen odstavec 2, z oblasti působnosti této úmluvy nejsou vyloučena řízení, v nichž je věc vyloučená podle uvedeného odstavce pouze předběžnou otázkou a není samotným předmětem řízení. Zvláště pak pouhá skutečnost, že je věc vyloučená podle odstavce 2 namítána v rámci obrany, řízení nevylučuje z oblasti působnosti úmluvy, jestliže tato věc není předmětem řízení.

4. Tato úmluva se nevztahuje na rozhodčí a související řízení.

5. Z oblasti působnosti této úmluvy nejsou vyloučena řízení na základě pouhé skutečnosti, že stát, včetně vlády, vládní agentury nebo jakékoli osoby jednající za stát, je stranou řízení.

6. Touto úmluvou nejsou dotčeny výsady a imunity států nebo mezinárodních organizací, pokud jde o ně samotné nebo jejich majetek.

Článek 3

Výlučné dohody o volbě soudu

Pro účely této úmluvy

a) se „výlučnou dohodou o volbě soudu“ rozumí dohoda uzavřená mezi dvěma nebo více stranami, která splňuje požadavky písmene c) a určuje, pro účely rozhodování sporů, které vznikly nebo mohou vzniknout v souvislosti s konkrétním právním vztahem, soudy jednoho smluvního státu nebo jeden či více konkrétních soudů jednoho smluvního státu, s vyloučením soudní příslušnosti všech ostatních soudů;

b) dohoda o volbě soudu, která určuje soudy jednoho smluvního státu nebo jeden či více konkrétních soudů jednoho smluvního státu, je považována za výlučnou, pokud se smluvní strany výslovně nedohodnou jinak;

c) výlučná dohoda o volbě soudu musí být uzavřena nebo zaznamenána

i) písemně nebo

ii) jiným komunikačním prostředkem, který umožňuje přístup k informacím tak, aby byly využitelné pro další potřebu;

d) výlučná dohoda o volbě soudu, která tvoří součást smlouvy, je považována za dohodu nezávislou na ostatních ustanoveních této smlouvy. Platnost výlučné dohody o volbě soudu nemůže být popírána pouze na základě důvodu neplatnosti smlouvy.

Článek 4

Ostatní definice

1. Pro účely této úmluvy se „soudním rozhodnutím“ rozumí veškerá rozhodnutí ve věci samé vydaná soudem bez ohledu na jejich pojmenování, jako jsou výnos nebo rozkaz, a rozhodnutí soudu (včetně rozhodnutí soudního úředníka) o nákladech řízení za předpokladu, že se toto rozhodnutí o nákladech řízení vztahuje k rozhodnutí ve věci samé, které lze uznat nebo vykonat podle této úmluvy. Předběžná a zajišťovací opatření nejsou soudním rozhodnutím.

2. Pro účely této úmluvy se za bydliště subjektu nebo jiné než fyzické osoby považuje stát:

a) ve kterém má své sídlo;

b) podle jehož práva byla zapsána nebo založena;

c) ve kterém má své správní ústředí nebo

d) ve kterém má svou hlavní provozovnu.

KAPITOLA II

SOUDNÍ PŘÍSLUŠNOST

Článek 5

Příslušnost zvoleného soudu

1. Soud nebo soudy smluvního státu určené ve výlučné dohodě o volbě soudu jsou příslušné pro rozhodování sporu, na který se dohoda vztahuje, pokud není dohoda podle práva daného státu neplatná.

2. Soud, který je příslušný podle odstavce 1, nemůže odmítnout svou příslušnost na základě toho, že spor by měl být rozhodován soudem jiného státu.

3. Předchozími odstavci nejsou dotčena pravidla

a) pro soudní příslušnost vztahující se k předmětu nebo k hodnotě sporu;

b) pro vnitřní rozdělení příslušnosti mezi soudy smluvního státu. Pokud však může zvolený soud dle vlastního uvážení rozhodnout o postoupení věci, je zapotřebí náležitě přihlédnout k volbě smluvních stran.

Článek 6

Povinnosti nezvoleného soudu

Všechny soudy jiného smluvního státu, než je stát zvoleného soudu, přeruší nebo zastaví řízení, na které se vztahuje výlučná dohoda o volbě soudu, ledaže

a) je dohoda podle práva státu zvoleného soudu neplatná;

b) některá ze stran nebyla způsobilá k uzavření dohody podle práva státu soudu, u kterého bylo řízení zahájeno;

c) plnění dohody by vedlo ke zjevné nespravedlnosti nebo by bylo zjevně v rozporu s veřejným pořádkem státu soudu, u kterého bylo řízení zahájeno;

d) dohoda nemůže být přiměřeně plněna z výjimečných důvodů, které nemohou smluvní strany ovlivnit nebo

e) zvolený soud rozhodl, že danou věc nebude projednávat.

Článek 7

Předběžná a zajišťovací opatření

Tato úmluva se nevztahuje na předběžná a zajišťovací opatření. Tato úmluva nevyžaduje ani nevylučuje vydání, odmítnutí nebo ukončení předběžných a zajišťovacích opatření soudem smluvního státu. Úmluvou není dotčena možnost strany o taková opatření požádat ani způsobilost soudu tato opatření vydat, odmítnout nebo ukončit.

KAPITOLA III

UZNÁNÍ A VÝKON

Článek 8

Uznání a výkon

1. Rozhodnutí vydané soudem smluvního státu určeného ve výlučné dohodě o volbě soudu musí být uznáno a vykonáno v ostatních smluvních státech v souladu s touto kapitolou. Uznání nebo výkon rozhodnutí mohou být odmítnuty pouze z důvodů uvedených v této úmluvě.

2. Aniž jsou dotčena případná opatření nezbytná pro uplatnění ustanovení této kapitoly, rozhodnutí vydané soudem původu se nepřezkoumává ve věci samé. Soud, u něhož se uznání nebo výkon žádá, je vázán skutkovým zjištěním, na kterém soud původu založil svou příslušnost, ledaže rozhodnutí bylo vydáno pro zmeškání.

3. Soudní rozhodnutí bude uznáno pouze v případě, že je pravomocné ve státě původu, a bude vykonáno pouze v případě, že je vykonatelné ve státě původu.

4. Uznání nebo výkon mohou být odloženy nebo odmítnuty v případě, že soudní rozhodnutí je ve státě původu předmětem přezkumu, nebo v případě, že dosud neuplynula lhůta pro uplatnění řádného opravného prostředku. Toto odmítnutí nevylučuje následné podání žádosti o uznání nebo výkon soudního rozhodnutí.

5. Tento článek se vztahuje také na rozhodnutí vydané soudem smluvního státu, kterému byla věc postoupena zvoleným soudem v tomto smluvním státě v souladu s čl. 5 odst. 3. Může-li se však zvolený soud dle vlastního uvážení rozhodnout, zda věc postoupí jinému soudu, uznání nebo výkon rozhodnutí mohou být odmítnuty vůči straně, která ve státě původu včas podala námitku proti postoupení.

Článek 9

Odmítnutí uznání nebo výkonu

Uznání nebo výkon mohou být odmítnuty, jestliže

a) dohoda byla podle práva státu zvoleného soudu neplatná, ledaže zvolený soud rozhodl, že dohoda je platná;

b) některá ze stran nebyla způsobilá k uzavření dohody podle práva dožádaného státu;

c) podání, na jehož základě bylo zahájeno řízení, nebo obdobný dokument obsahující základní náležitostí návrhu

i) nebyl žalovanému doručen v dostatečném předstihu a způsobem, který by mu umožnil si zajistit svou obhajobu, ledaže se žalovaný zúčastnil a svou věc hájil u soudu původu, aniž namítal, že mu nebylo řádně doručeno, a to za předpokladu, že právo státu původu umožňuje namítat nedostatek řádného doručení, nebo

ii) byl žalovanému doručen v dožádaném státě způsobem, který je neslučitelný se základními zásadami dožádaného státu týkajícími se doručování písemností;

d) soudního rozhodnutí bylo dosaženo podvodem procesní povahy;

e) uznání nebo výkon jsou zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem dožádaného státu, zejména se jedná o případy, kdy konkrétní řízení vedoucí k soudnímu rozhodnutí bylo neslučitelné se základními zásadami tohoto státu týkajícími se spravedlivého procesu;

f) rozhodnutí je v rozporu s rozhodnutím vydaným v dožádaném státě ve sporu mezi týmiž stranami nebo

g) rozhodnutí je v rozporu s dřívějším rozhodnutím vydaným v jiném státě v téže věci mezi týmiž stranami za předpokladu, že dřívější rozhodnutí splňuje podmínky nezbytné pro jeho uznání v dožádaném státě.

Článek 10

Předběžné otázky

1. Pokud byla věc vyloučená podle čl. 2 odst. 2 nebo podle článku 21 předložena jako předběžná otázka, rozhodnutí o této otázce nebude podle této úmluvy uznáno ani vykonáno.

2. Uznání nebo výkon soudního rozhodnutí mohou být odmítnuty, jestliže je toto rozhodnutí založeno na rozhodnutí ve věci vyloučené podle čl. 2 odst. 2.

3. V případě rozhodnutí o platnosti práva duševního vlastnictví jiného než autorského či souvisejícího práva mohou být uznání nebo výkon soudního rozhodnutí odmítnuty nebo odloženy podle předchozího odstavce pouze v případě, že

a) toto rozhodnutí je neslučitelné se soudním rozhodnutím nebo rozhodnutím příslušného úřadu v dané věci, vydaným ve státě, podle jehož práva toto právo duševního vlastnictví vzniklo, nebo

b) v daném státě probíhá řízení týkající se platnosti tohoto práva duševního vlastnictví.

4. Uznání nebo výkon soudního rozhodnutí mohou být odmítnuty, pokud je toto rozhodnutí založeno na rozhodnutí ve věci vyloučené na základě prohlášení učiněného dožádaným státem podle článku 21, a to v rozsahu, v jakém se tak stalo.

Článek 11

Náhrada škody

1. Uznání nebo výkon soudního rozhodnutí mohou být odmítnuty, pokud toto rozhodnutí přiznává náhradu škody, včetně exemplární nebo represivní náhrady škody, která straně nenahrazuje skutečně vzniklou ztrátu nebo újmu, a to v rozsahu, v jakém se tak stalo.

2. Dožádaný soud přihlédne k tomu, zda a v jakém rozsahu výše náhrady škody přiznaná soudem původu slouží k pokrytí nákladů řízení.

Článek 12

Soudní smíry (transactions judiciaires)

Soudní smíry (transactions judiciaires), které soud smluvního státu určený ve výlučné dohodě o volbě soudu schválil nebo které byly uzavřeny před daným soudem v průběhu řízení a které jsou ve státě původu vykonatelné stejně jako soudní rozhodnutí, se vykonávají podle této úmluvy za stejných podmínek jako soudní rozhodnutí.

Článek 13

Dokumenty, které je třeba předložit

1. Strana domáhající se uznání nebo žádající o výkon rozhodnutí předloží

a) úplný a ověřený opis soudního rozhodnutí;

b) výlučnou dohodu o volbě soudu, její ověřený opis nebo jiný důkaz o její existenci;

c) pokud bylo soudní rozhodnutí vydáno pro zmeškání, originál nebo ověřený opis listiny potvrzující, že podání, na jehož základě bylo řízení zahájeno, nebo obdobná listina, byly doručeny meškající straně;

d) veškeré doklady nezbytné k určení, zda je soudní rozhodnutí pravomocné nebo případně vykonatelné ve státě původu;

e) v případě uvedeném v článku 12 potvrzení soudu státu původu, že soudní smír nebo jeho část je ve státě původu vykonatelný za stejných podmínek jako soudní rozhodnutí.

2. Jestliže obsah soudního rozhodnutí neumožňuje dožádanému soudu ověřit, zda jsou podmínky této kapitoly splněny, může daný soud požadovat veškeré potřebné doklady.

3. Žádost o uznání nebo výkon může být doplněna dokladem, který vydá soud (včetně pověřeného soudního úředníka) státu původu v podobě doporučené a zveřejněné Haagskou konferencí o mezinárodním právu soukromém.

4. Pokud nejsou listiny uvedené v tomto článku v úředním jazyce dožádaného státu, musí být opatřeny ověřeným překladem do úředního jazyka, pokud právo dožádaného státu nestanoví jinak.

Článek 14

Postup

Postup uznání, prohlášení vykonatelnosti nebo registrace za účelem výkonu a výkon soudního rozhodnutí se řídí právem dožádaného státu, pokud tato úmluva nestanoví jinak. Dožádaný soud jedná bez prodlení.

Článek 15

Oddělitelnost

Oddělitelná část soudního rozhodnutí bude uznána nebo vykonána, je-li o uznání nebo výkon pouze dané části rozhodnutí žádáno nebo je-li podle této úmluvy uznatelná nebo vykonatelná pouze část rozhodnutí.

KAPITOLA IV

VŠEOBECNÁ USTANOVENÍ

Článek 16

Přechodná ustanovení

1. Tato úmluva se vztahuje na výlučné dohody o volbě soudu uzavřené po jejím vstupu v platnost pro stát zvoleného soudu.

2. Tato úmluva se nevztahuje na řízení zahájená před jejím vstupem v platnost pro stát soudu, u kterého bylo řízení zahájeno.

Článek 17

Pojišťovací a zajišťovací smlouvy

1. Řízení podle pojišťovací nebo zajišťovací smlouvy nejsou vyloučena z oblasti působnosti této úmluvy na základě toho, že se pojišťovací nebo zajišťovací smlouva týká věci, na kterou se tato úmluva nevztahuje.

2. Uznání a výkon soudního rozhodnutí, které se týká odpovědnosti podle podmínek pojišťovací nebo zajišťovací smlouvy, nemohou být omezeny nebo odmítnuty na základě toho, že povinnosti podle dané smlouvy zahrnují povinnost odškodnit pojištěného nebo zajištěného v souvislosti s

a) věcí, na kterou se tato úmluva nevztahuje, nebo

b) rozhodnutím o přiznání náhrady škody, na kterou by se mohl vztahovat článek 11.

Článek 18

Osvobození od ověřování

Veškeré dokumenty předávané nebo doručované podle této úmluvy jsou osvobozeny od ověřování nebo jiných obdobných formalit, včetně apostily.

Článek 19

Prohlášení omezující příslušnost

Stát může prohlásit, že jeho soudy mohou odmítnout rozhodovat spory, na které se vztahuje výlučná dohoda o volbě soudu, jestliže s výjimkou místa zvoleného soudu neexistuje žádná souvislost mezi daným státem a stranami nebo předmětem sporu.

Článek 20

Prohlášení omezující uznání a výkon

Stát může prohlásit, že jeho soudy mohou odmítnout uznat nebo vykonat rozhodnutí vydané soudem jiného smluvního státu, jestliže strany měly bydliště v dožádaném státě a jestliže vztah stran a veškeré další prvky spojené se sporem, jiné než místo zvoleného soudu, souvisely pouze s dožádaným státem.

Článek 21

Prohlášení týkající se konkrétních věcí

1. Pokud má stát významný zájem tuto úmluvu neuplatnit na určitou konkrétní věc, může prohlásit, že se úmluva na danou věc nevztahuje. Stát činící toto prohlášení zajistí, aby působnost prohlášení nebyla širší, než je nezbytné, a aby konkrétní vyloučená věc byla jasně a přesně vymezena.

2. Pokud jde o uvedenou konkrétní věc, tato úmluva se neuplatní

a) ve smluvním státě, který prohlášení učinil;

b) v ostatních smluvních státech, kde výlučná dohoda o volbě soudu určí soudy nebo jeden či více konkrétních soudů státu, který prohlášení učinil.

Článek 22

Vzájemná prohlášení o nevýlučných dohodách o volbě soudu

1. Smluvní stát může prohlásit, že jeho soudy budou uznávat a vykonávat rozhodnutí vydaná soudy jiných smluvních států určenými v dohodě o volbě soudu uzavřené mezi dvěma nebo více stranami, která splňuje požadavky čl. 3 písm. c) a určuje, pro účely rozhodování sporů, které vznikly nebo mohou vzniknout v souvislosti s konkrétním právním vztahem, soud nebo soudy jednoho nebo více smluvních států (nevýlučná dohoda o volbě soudu).

2. Žádá-li se uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného ve smluvním státě, který učinil toto prohlášení, v jiném smluvním státě, který učinil toto prohlášení, rozhodnutí se uzná a vykoná podle této úmluvy, jestliže

a) v nevýlučné dohodě o volbě soudu byl určen soud původu;

b) neexistuje rozhodnutí vydané jiným soudem, u kterého by mohlo být zahájeno řízení v souladu s nevýlučnou dohodou o volbě soudu, ani mezi týmiž stranami neprobíhá v téže věci u tohoto jiného soudu řízení a

c) soud původu byl soudem, který zahájil řízení jako první.

Článek 23

Jednotný výklad

Při výkladu této úmluvy se přihlédne k její mezinárodní povaze a k nutnosti podporovat její jednotné uplatňování.

Článek 24

Přezkum fungování úmluvy

Generální tajemník Haagské konference o mezinárodním právu soukromém pravidelně přijímá opatření za účelem

a) přezkumu fungování této úmluvy v praxi, včetně všech prohlášení, a

b) zvážení, zda jsou žádoucí změny této úmluvy.

Článek 25

Nejednotné právní systémy

1. Ve vztahu ke smluvnímu státu, ve kterém platí v různých územních jednotkách dva nebo více právních systémů upravujících věci, na které se vztahuje tato úmluva:

a) se odkazem na právo nebo postup státu rozumí odkaz na platné právo nebo postup v příslušné územní jednotce;

b) se odkazem na bydliště ve státě rozumí odkaz na bydliště v příslušné územní jednotce;

c) se odkazem na soud nebo soudy státu rozumí odkaz na soud nebo soudy v příslušné územní jednotce;

d) se odkazem na souvislost se státem rozumí odkaz na souvislost s příslušnou územní jednotkou.

2. Aniž je dotčen předchozí odstavec, smluvní stát se dvěma nebo více územními jednotkami, ve kterých platí různé právní systémy, není povinen tuto úmluvu uplatňovat v situacích, které zahrnují pouze tyto různé územní jednotky.

3. Soud v územním jednotce smluvního státu se dvěma nebo více územními jednotkami, ve kterých platí různé právní systémy, není povinen uznat nebo vykonat rozhodnutí z jiného smluvního státu pouze z toho důvodu, že rozhodnutí bylo uznáno nebo vykonáno v jiné územní jednotce téhož smluvního státu podle této úmluvy.

4. Tento článek se nevztahuje na organizaci regionální hospodářské integrace.

Článek 26

Vztah k jiným mezinárodním nástrojům

1. Tato úmluva musí být vykládána pokud možno tak, aby byla slučitelná s dalšími smlouvami platnými pro smluvní státy, uzavřenými před touto úmluvou či po ní.

2. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy, která byla uzavřena před touto úmluvou či po ní, smluvním státem v případech, kdy žádná ze stran nemá bydliště ve smluvním státě, který není stranou dané smlouvy.

3. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy uzavřené dříve, než pro daný smluvní stát vstoupila tato úmluva v platnost, smluvním státem, pokud by se uplatňování této úmluvy neslučovalo s povinnostmi daného smluvního státu vůči nesmluvnímu státu. Tento odstavec se vztahuje také na smlouvy, kterými se revidují nebo nahrazují smlouvy uzavřené dříve, než pro daný smluvní stát vstoupila v platnost tato úmluva, s výjimkou případů, kdy revize nebo nahrazení vytváří nový nesoulad s touto úmluvou.

4. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy, která byla uzavřena před touto úmluvou či po ní, smluvním státem za účelem dosažení uznání nebo výkonu rozhodnutí vydaného soudem smluvního státu, který je také stranou dané smlouvy. Rozhodnutí však nebude uznáno nebo vykonáno v menším rozsahu než podle této úmluvy.

5. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování smlouvy, která ve vztahu ke konkrétní věci upravuje soudní příslušnost nebo uznání či výkon rozhodnutí, smluvním státem, a to i v případě uzavření uvedené smlouvy po této úmluvě a v případě, že všechny dotčené státy jsou stranami této úmluvy.

Tento odstavec se použije pouze v případě, že daný smluvní stát učinil o smlouvě prohlášení podle tohoto odstavce. V případě takového prohlášení nejsou ostatní smluvní státy povinny tuto úmluvu uplatnit na danou věc v rozsahu jakéhokoli nesouladu, pokud výlučná dohoda o volbě soudu určuje soudy nebo jeden či více konkrétních soudů smluvního státu, který učinil prohlášení.

6. Touto úmluvou není dotčeno uplatňování pravidel organizace regionální hospodářské integrace, která je smluvní stranou této úmluvy, přijatých před touto úmluvou či po ní:

a) pokud žádná ze stran nemá bydliště ve smluvním státě, který není členským státem organizace regionální hospodářské integrace;

b) pokud jde o uznání nebo výkon soudních rozhodnutí mezi členskými státy organizace regionální hospodářské integrace.

KAPITOLA V

ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

Článek 27

Podpis, ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení

1. Tato úmluva je otevřena k podpisu všem státům.

2. Tato úmluva podléhá ratifikaci, přijetí nebo schválení signatářskými státy.

3. Tato úmluva je otevřena k přistoupení všem státům.

4. Listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení budou uloženy u ministerstva zahraničních věcí Nizozemského království, depozitáře této úmluvy.

Článek 28

Prohlášení o nejednotných právních systémech

1. Pokud má stát dvě nebo více územních jednotek, ve kterých platí různé právní systémy upravující věci, na které se vztahuje tato úmluva, může v okamžiku podpisu, ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení prohlásit, že se úmluva vztahuje na všechny jeho územní jednotky nebo pouze na jednu či více z nich, a může toto prohlášení kdykoli změnit učiněním nového prohlášení.

2. Prohlášení se oznamují depozitáři a výslovně se uvádějí územní jednotky, na které se úmluva vztahuje.

3. Pokud stát neučiní žádné prohlášení podle tohoto článku, vztahuje se úmluva na všechny územní jednotky daného státu.

4. Tento článek se nevztahuje na organizaci regionální hospodářské integrace.

Článek 29

Organizace regionální hospodářské integrace

1. Organizace regionální hospodářské integrace sestávající pouze ze suverénních států, která má pravomoc v některých nebo všech věcech upravených touto úmluvou, může tuto úmluvu rovněž podepsat, přijmout, schválit nebo k ní přistoupit. Organizace regionální hospodářské integrace má v takovém případě práva a povinnosti smluvního státu v rozsahu, ve kterém má tato organizace pravomoc ve věcech upravených touto úmluvou.

2. Organizace regionální hospodářské integrace v okamžiku podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení písemně depozitáři oznámí věci upravené touto úmluvou, v nichž její členské státy přenesly na tuto organizaci svou pravomoc. Organizace bez prodlení písemně oznámí depozitáři všechny změny v přenesených pravomocech uvedených v naposledy učiněném oznámení podle tohoto odstavce.

3. Pro účely vstupu této úmluvy v platnost se žádná listina uložená organizací regionální hospodářské integrace nepočítá, pokud organizace regionální hospodářské integrace neprohlásí podle článku 30, že její členské státy nebudou stranami této úmluvy.

4. Veškeré odkazy na „smluvní stát“ nebo „stát“ v této úmluvě se případně vztahují rovněž na organizaci regionální hospodářské integrace, která je její stranou.

Článek 30

Přistoupení organizace regionální hospodářské integrace bez jejích členských států

1. V okamžiku podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení může organizace regionální hospodářské integrace prohlásit, že vykonává pravomoc ve všech věcech upravených touto úmluvou a že její členské státy nebudou stranami této úmluvy, ale budou jí vázány z titulu podpisu, přijetí, schválení nebo přistoupení organizace.

2. Pokud organizace regionální hospodářské integrace učiní prohlášení v souladu s odstavcem 1, vztahují se všechny odkazy na „smluvní stát“ nebo „stát“ v této úmluvě případně rovněž na členské státy organizace.

Článek 31

Vstup v platnost

1. Tato úmluva vstoupí v platnost prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců od uložení druhé listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení podle článku 27.

2. Poté tato úmluva vstoupí v platnost

a) pro každý stát nebo organizaci regionální hospodářské integrace, které úmluvu následně ratifikují, přijmou, schválí nebo k ní přistoupí, prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců od uložení jejich listiny o ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení;

b) pro územní jednotku, na kterou se tato úmluva vztahuje v souladu s čl. 28 odst. 1, prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců od oznámení prohlášení podle uvedeného článku.

Článek 32

Prohlášení

1. Prohlášení uvedená v článcích 19, 20, 21, 22 a 26 mohou být učiněna při podpisu, ratifikaci, přijetí, schválení nebo přistoupení nebo kdykoli poté a mohou být kdykoli změněna nebo odvolána.

2. Prohlášení, jejich změny a odvolání se oznamují depozitáři.

3. Prohlášení učiněné v okamžiku podpisu, ratifikace, přijetí, schválení nebo přistoupení vstupuje v platnost souběžně se vstupem v platnost této úmluvy pro dotčený stát.

4. Prohlášení učiněné později a všechny změny nebo odvolání prohlášení vstupují v platnost prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí tří měsíců ode dne, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení.

5. Prohlášení podle článků 19, 20, 21 a 26 se nevztahuje na výlučné dohody o volbě soudu uzavřené před vstupem tohoto prohlášení v platnost.

Článek 33

Vypovězení

1. Tato úmluva může být vypovězena písemným oznámením depozitáři. Vypovězení může být omezeno na některé územní jednotky v rámci nejednotného právního systému, na který se tato úmluva vztahuje.

2. Vypovězení se stává účinným prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí dvanácti měsíců ode dne, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení. Pokud je v oznámení stanovena delší lhůta pro účinnost vypovězení, stává se vypovězení účinným po uplynutí této delší lhůty ode dne, kdy depozitář obdržel příslušné oznámení.

Článek 34

Oznámení depozitáře

Depozitář oznámí členům Haagské konference o mezinárodním právu soukromém a ostatním státům a organizacím regionální hospodářské integrace, kteří podepsali, ratifikovali, přijali nebo schválili tuto úmluvu nebo k ní přistoupili v souladu s články 27, 29 a 30:

a) podpisy, ratifikace, přijetí, schválení a přistoupení podle článků 27, 29 a 30;

b) datum vstupu této úmluvy v platnost podle článku 31;

c) oznámení, prohlášení, změny a odvolání prohlášení uvedené v článcích 19, 20, 21, 22, 26, 28, 29 a 30;

d) výpovědi podle článku 33.

Na důkaz čehož níže podepsaní, jsouce k tomu řádně zmocněni, podepsali tuto úmluvu.

V Haagu dne 30. června 2005 ve francouzském a anglickém jazyce, přičemž obě znění mají stejnou platnost, v jediném vyhotovení, které bude uloženo v archivu vlády Nizozemského království a jehož ověřený opis bude předán diplomatickou cestou každému členskému státu Haagské konference o mezinárodním právu soukromém na jejím dvacátém zasedání a každému státu, který se zasedání zúčastnil.

PŘÍLOHA II

Prohlášení Unie v souladu s článkem 21 Úmluvy o dohodách o volbě soudu

1. Evropská unie v souladu s článkem 21 úmluvy prohlašuje, že s výjimkou níže uvedených případů nebude úmluvu uplatňovat na pojistné smlouvy.

2. Toto prohlášení se nepoužije, pokud:

a) je dohoda o volbě soudu uzavřena po vzniku sporu, nebo

b) aniž jsou dotčena ustanovení čl. 1 odst. 2 úmluvy, je dohoda o volbě soudu uzavřena mezi pojistníkem a pojistitelem, kteří mají v době uzavření smlouvy bydliště nebo obvyklý pobyt v témže státě, jestliže tato dohoda zakládá příslušnost soudů tohoto státu, a to i v případě, že by škodná událost nastala v cizině, ledaže by taková dohoda nebyla podle práva tohoto státu přípustná, nebo

c) se dohoda o volbě soudu týká pojistné smlouvy do té míry, v níž se vztahuje na jedno či více z velkých rizik uvedených v odstavci 3.

3. Velká rizika uvedená v odst. 2 písm. c) zahrnují přepravu (letadla, plavidla, železnici a přepravované zboží), úvěr a záruku (kauci), jakož i jiná rizika, jestliže pojistník vykonává podnikání určitého rozsahu, podle odstavce 4.

4. Rizika uvedená v odstavci 3 jsou:

2) veškeré škody:

a) na námořních plavidlech, zařízeních při pobřeží a na volném moři nebo na letadlech, způsobené událostmi, které souvisejí s jejich využíváním pro obchodní účely;

b) na přepravovaném zboží, s výjimkou zavazadel cestujících, při přepravě, která se uskutečňuje výlučně nebo z části těmito plavidly nebo letadly;

3) veškerá odpovědnost, s výjimkou odpovědnosti za škody na zdraví cestujících nebo za škody na jejich zavazadlech:

a) související s používáním nebo provozem námořních plavidel, zařízení nebo letadel uvedených v bodě 1 písm. a), pokud nejsou v případě letadel podle práva státu vázaného touto úmluvou, v němž je letadlo registrováno, ujednání o příslušnosti pro pojištění takových rizik zakázána;

b) za škody, které jsou způsobeny přepravovaným zbožím během přepravy, ve smyslu bodu 1 písm. b);

4) veškeré finanční ztráty v souvislosti s používáním nebo provozem námořních plavidel, zařízení nebo letadel uvedeným v bodě 1 písm. a), zejména ztráty nákladu nebo charterové;

5) veškerá další rizika související s některým z rizik uvedených v bodech 1 až 3;

6) bez ohledu na body 1 až 4 všechna tato velká rizika:

a) poškození, ztráty nebo zničení železničního vozového parku;

b) poškození, ztráty nebo zničení leteckých dopravních prostředků;

c) poškození, ztráty nebo zničení říčních a průplavových plavidel, jezerních plavidel, námořních plavidel;

d) poškození, ztráty nebo zničení dopravovaného zboží nebo zavazadel bez ohledu na způsob dopravy;

e) odpovědnost za škody vyplývající z použití leteckých dopravních prostředků (včetně odpovědnosti dopravce za škodu);

f) odpovědnost za škody vyplývající z použití námořních, jezerních, říčních a průplavových plavidel (včetně odpovědnosti dopravce za škodu);

g) veškerá úvěrová rizika a rizika spojená se zárukou (kaucí), jestliže pojistník profesionálně vykonává průmyslovou nebo obchodní činnost nebo svobodné povolání a riziko se týká této činnosti;

h) v případě pojistníka, který vykonává podnikání určitého rozsahu:

· veškerá poškození, ztráty nebo zničení pozemních vozidel (včetně motorových vozidel),

· veškeré ztráty, poškození nebo zničení majetku způsobené požárem, výbuchem, přírodními živly (včetně vichřice (bouře)), jadernou energií, sesuvem nebo poklesem půdy, krupobitím, mrazem nebo krádeží,

· veškerá odpovědnost za škody vyplývající z použití pozemních motorových vozidel (včetně odpovědnosti dopravce za škodu),

· veškeré různé finanční ztráty odvozené od rizik z výkonu povolání, nedostatečného příjmu (obecně), nepříznivého počasí, ušlých příjmů, trvalých běžných výdajů, nepředvídaných obchodních výdajů, ztráty tržní hodnoty, ztráty příjmů z nájmu nebo jiných příjmů, jiných nepřímých obchodních ztrát, jiných neobchodních finančních ztrát nebo jiných druhů finančních ztrát.

5. Pro účely bodu 5 písm. h) se pojistníkem, který vykonává podnikání určitého rozsahu, rozumí pojistník, který překročí limity u alespoň dvou z těchto kritérií:

· celková bilance 6,2 milionu EUR v aktivech;

· čistý obrat 12,8 milionu EUR;

· průměrný počet zaměstnanců během účetního období: 250 zaměstnanců.