Itálie vyvinula v letech 2010 až 2013 značné fiskální úsilí, přičemž v roce 2013 zvýšila primární přebytek na více než 2 % HDP a opustila postup při nadměrném schodku tím způsobem, že od roku 2012 udržela celkový schodek státního rozpočtu na úrovni nepřekračující hodnotu 3 % HDP (zatímco v roce 2009 činil více než 5 %). Nastavení fiskální politiky se však v posledních letech uvolnilo. V roce 2017 se primární přebytek snížil na 1,4 % a celkový schodek státního rozpočtu se stabilizoval na úrovni přibližně 2,4 % HDP. Obě hodnoty by se však měly v roce 2018 zlepšit. V roce 2019 a 2020 se očekává, že se celkové i primární saldo výrazně zhorší, a to zejména v důsledku opatření obsažených v návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 a potvrzených v revidovaném návrhu rozpočtového plánu na rok 2019.

Dne 23. května 2018 vydala Komise zprávu podle čl. 126 odst. 3 SFEU, neboť Itálie v roce 2017 nedosáhla dostatečného pokroku, pokud jde o plnění kritéria dluhu. Zpráva dospěla k závěru, že kritérium by mělo být v daném okamžiku považováno za splněné, zejména s ohledem na následné dodržování preventivní složky ze strany Itálie v roce 2017. Zpráva rovněž poukázala na riziko závažného odchýlení od postupu korekce směřujícího ke splnění střednědobého rozpočtového cíle doporučeného Radou pro rok 2018, a to jak na základě plánů vlády, tak na základě prognózy Komise z jara 2018.

Jak je zřejmé z grafu 1, postupné snižování reálných implicitních nákladů na obsluhu dluhu (přerušovaná černá křivka) a oživení růstu reálného HDP (nepřerušovaná modrá křivka) znamenaly až do roku 2016 postupné zmenšování rozdílu mezi těmito dvěma hodnotami (žlutá plocha), který by měl zůstat v letech 2018–2019 víceméně stabilní a v roce 2020 by se měl v důsledku rostoucích reálných implicitních nákladů na dluh mírně zvýšit. Celkově efekt „sněhové koule“ zvyšující dluh v roce 2017 oslabil na 1,1 % HDP, čímž se blíží průměrné hodnotě z doby před krizí, konkrétně v letech 2000–2007, ve výši 1,2 %. Efekt „sněhové koule“ tak vysvětluje jen částečně, proč Itálie v roce 2017 a v následujících letech dostatečně neplní doporučenou hodnotu pro snižování dluhu.

Konkrétně dosáhl poměr dluhu k HDP v roce 2017 hodnoty 131,2 %, což je o 0,2 procentního bodu méně než v roce 2016. Toto snížení mělo omezený rozsah částečně v důsledku efektu „sněhové koule“, který dluh stále zvyšoval, přičemž reálné implicitní náklady na dluh sice postupně klesaly (na 2,4 % z 2,7 % v roce 2013), avšak i nadále byly vyšší než růst reálného HDP (1,6 %). Ve skutečnosti se reálné spotové úrokové sazby u nových emisí státních cenných papírů, které se v letech 2015–2017 pohybovaly kolem nuly, jen pozvolna promítaly do reálných nákladů na obsluhu nesplacené výše dluhu, a to vzhledem k době trvání italského dluhu a období refinancování v kombinaci s nízkou inflací (růst deflátoru HDP ve výši 0,6 %) – viz též tabulka 2 a graf 1. V kladném rozdílu tempa růstu úrokové sazby (0,9 procentního bodu ve srovnání s 0,8 procentního bodu v roce 2016) se i nadále projevoval značný dopad efektu „sněhové koule“, který zvyšoval dluh (1,1 % HDP oproti 1,0 % v roce 2016 – viz tabulka 2). Na druhou stranu k omezení dynamiky dluhu přispěl v roce 2017 víceméně stabilní primární přebytek ve výši 1,4 % HDP. Vnitřní dynamika dluhu v roce 2017 zadlužení mírně zvyšovala (o 0,2 %), a to především v důsledku podpory bankovního sektoru, což bylo částečně vykompenzováno zmenšením rezervy v oblasti likvidity, přičemž nebylo dosaženo žádných výnosů privatizace.

Poměr veřejného dluhu Itálie k HDP nejprve v období dvojité recese v letech 2008–2013 rostl průměrně o 5 procentních bodů za rok, následně se v letech 2014–2015 dále zvyšoval, a to pomalejším tempem průměrně o 1 procentní bod za rok, poté v roce 2016 dosáhl nejvyšší hodnoty, a sice 131,4 %, a v roce 2017 mírně poklesl na 131,2 %. Na základě revidovaného návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 se očekává, že se poměr dluhu k HDP postupně sníží v roce 2018 na 130,9 %, v roce 2019 na 129,2 % a v roce 2020 na 127,3 %. Prognóza Komise předpokládá, že poměr dluhu k HDP zůstane v letech 2018–2020 stabilní na úrovni přibližně 131 %. Až do roku 2018 přispívaly příznivé, byť zhoršující se podmínky financování k podpoře hospodářského oživení a k oslabení efektu „sněhové koule“. Poté se očekává, že rostoucí náklady na financování, snížení primárního přebytku a výnosy privatizace nedosahující cílové hodnoty budou brzdit proces snižování dluhu. Rizika refinancování dluhu jsou sice v krátkodobém horizontu omezená, vysoký veřejný dluh je však pro italské hospodářství i nadále významnou příčinou zranitelnosti.

„Fiskální dekret“ obsahuje opatření, jejichž cílem je podpořit dodržování daňových předpisů, jakož i několik opatření, jejichž cílem je zajistit inkaso daňových závazků z minulosti a vyčistit daňové rejstříky. Pokud jde o první bod, elektronický přenos faktur bude povinný i u transakcí s konečnými spotřebiteli. „Fiskální dekret“ zároveň zavedl pro daňové poplatníky novou a výhodnější možnost, jak vyrovnat daňové závazky z minulosti, a to úhradou ve splátkách v průběhu několika let, bez sankcí a za výhodných úrokových sazeb. Další opatření také daňovým poplatníkům umožní – za zvláštních podmínek a omezení – přiznat v minulosti neohlášené příjmy úhradou pouhých 20 % příslušné daňové povinnosti rovněž v několika splátkách, bez úroků a sankcí. „Fiskální dekret“ také obsahuje několik drobnějších ustanovení, která omezují starší neuhrazené daňové závazky omezeného rozsahu a snižují daňové pobídky, které vedou daňové poplatníky k prodlužování doby trvání daňových sporů. Celkově se kladný dopad na příjmy odhaduje v roce 2020 přibližně na 0,1 % HDP.

Donedávna bránil Itálii ve vynakládání většího fiskálního úsilí s cílem rozhodně snížit poměr dluhu k HDP nepříznivý makroekonomický výhled a s ním spojené riziko, že by fiskální politika mohla začít být kontraproduktivní, přičemž by potlačený vývoj cen negativně ovlivnil poměr dluhu k HDP a primární saldo. Kromě toho je vzhledem k nízké inflaci pro Itálii těžší omezit své veřejné výdaje jako podíl HDP zmrazením mezd a důchodových nároků v nominálním vyjádření a zároveň to znamená nižší daňové příjmy než za obvyklých okolností. V neposlední řadě nepříznivé makroekonomické podmínky včetně přísných podmínek financování znamenají nadprůměrné fiskální multiplikátory, na něž má vzhledem k nulové dolní hranici zesilující účinek omezená měnová politika. Růst reálného HDP se v roce 2016 zrychlil na 1,1 % a v roce 2017 na 1,6 %, přičemž růst nominálního HDP byl poprvé od světové finanční krize vyšší než 2 % (v roce 2016 činil 2,3 % a v roce 2017 dosáhl 2,1 %). Podle prognózy Komise se má růst reálného HDP v roce 2018 opět prudce zpomalit na 1,1 % a v roce 2019 se má jen lehce zvýšit na 1,2 % a v roce 2020 na 1,3 %, avšak z podkladového cenového vývoje (deflátoru HDP) vyplývá předpokládané zrychlení růstu nominálního HDP na 2,4 % v roce 2018, 2,5 % v roce 2019 a 2,7 % v roce 2020. Zdá se, že makroekonomické podmínky již nepředstavují polehčující okolnost, jež by vysvětlovala, proč je Itálie tak výrazně vzdálena od plnění doporučené hodnoty pro snižování dluhu orientované na budoucnost, ačkoli se zdá, že výhled růstu Itálie je do budoucna zatížen zesíleným rizikem nepříznivého vývoje. Zejména dlouhotrvající růst výnosů státních dluhopisů by mohl zhoršit podmínky financování bank, jakož i kapitálové rezervy, a tím by mohl brzdit růst reálného HDP v důsledku negativního vlivu na náklady na úvěry a jejich nabídku. To by ve svém důsledku zvýšilo riziko udržitelnosti italských veřejných financí.

Poté, co se celková inflace měřená harmonizovaným indexem spotřebitelských cen (HISC) zejména v důsledku nízké agregátní poptávky, omezených tlaků na mzdy a poklesu cen energií v roce 2015 a 2016 nadále pohybovala kolem 0 %, v roce 2017 se především v důsledku vyšších cen energií zvýšila, a to na 1,3 %. Na základě prognózy Komise se očekává, že v roce 2018 zůstane stabilní na úrovni 1,3 % a že v roce 2019 vzroste na 1,5 %, především v důsledku vyšších cen ropy, a poté v roce 2020 růst lehce zpomalí na 1,4 %. Jádrová inflace by se měla v příštích letech také postupně zvyšovat – spolu s mírným růstem mezd – a v roce 2020 by měla dosáhnout hodnoty 1,4 %.

I přes dosavadní pokrok, kterého bylo dosaženo v důležitých oblastech reformy (např. reformy trhu práce a veřejné správy, boj proti daňovým únikům, ozdravování rozvahy bank), potenciální růst Itálie nadále zatěžují důsledky krize a přetrvávající strukturální nedostatky. HDP Itálie je nadále na úrovních z doby před krizí a oproti době před 15 lety u něj nedošlo k nárůstu, zatímco v ostatních částech eurozóny činí průměrný roční růst 1,2 %. To lze rovněž vysvětlit strukturálními faktory, které brzdí efektivní rozdělování zdrojů a produktivitu. Náklady na starobní důchody a na obsluhu dluhu, které nadále představují velký podíl na celkových veřejných výdajích Itálie, omezují výdajové položky, které přispívají k růstu, jako je vzdělávání a infrastruktura. Vysoké daňové zatížení výrobních faktorů a stále nedostatečné dodržování daňových předpisů nadále stojí v cestě hospodářskému růstu. Růst zaměstnanosti podpořily reformy trhu práce a pobídky k přijímání zaměstnanců, ale většinou byly jeho příčinou dočasné smlouvy, přičemž dlouhodobá nezaměstnanost a nezaměstnanost mladých lidí nadále zůstávají vysoké a zhoršují vyhlídky budoucího hospodářského růstu. Podnikatelské prostředí nadále brání rozvoji podnikání, a to i v důsledku nedostatků veřejné správy a velmi pomalého občanskoprávního i trestního řízení. V neposlední řadě zůstávají investice, zejména do nehmotných aktiv, na nízké úrovni. V této souvislosti je pro Itálii důležité, aby pokračovala v reformách, zlepšila vyhlídky střednědobého růstu a posílila udržitelnost svých veřejných financí.

Makroekonomické podmínky s růstem nominálního HDP, který od roku 2016 přesahuje 2 %, nelze navzdory rizikům nepříznivého vývoje, která nedávno zesílila, považovat za polehčující okolnost, jíž by bylo možno vysvětlit, proč je Itálie tak výrazně vzdálena od plnění doporučené hodnoty pro snižování dluhu orientované na budoucnost. Na druhou stranu nízký růst produktivity nadále představuje překážku, která stojí v cestě potenciálnímu růstu Itálie a rychlejšímu snižování poměru dluhu k HDP. Itálie sice dosáhla určitého pokroku při plnění doporučení pro jednotlivé země z roku 2017, avšak opatření obsažená v revidovaném návrhu rozpočtu na rok 2019 naznačují, že došlo ke zvrácení předchozího pokroku, a to i ve vztahu ke strukturálním fiskálním aspektům doporučení zaslaných Itálii Radou dne 13. července 2018.

Pokud jde o rok 2018, bylo Itálii doporučeno, aby v roce 2018 zajistila nominální míru snížení čistých primárních výdajů vládních institucí alespoň o 0,2 %, což odpovídá roční strukturální korekci ve výši alespoň 0,6 % HDP. Komise však ve svém sdělení o evropském semestru 2017 z května 2017 uvedla, že v případech, kdy by dopad výrazné fiskální korekce na růst a zaměstnanost mohl být obzvláště významný, bude připravena využít svůj prostor pro uvážení. S cílem vyvážit současné potřeby stabilizace Itálie se stávajícími výzvami v oblasti udržitelnosti měla Komise celkově za to, že v roce 2018 bude přiměřené strukturální fiskální úsilí ve výši nejméně 0,3 % HDP, a to bez dalšího rozpětí odchylek v průběhu jednoho roku. To odpovídá nominální míře růstu čistých primárních výdajů v maximální výši 0,5 %.

Po opuštění postupu při nadměrném schodku v roce 2013 Itálie v zásadě plnila ustanovení preventivní složky až do roku 2017. V letech 2015–2017 však Itálie tohoto obecného souladu s dotčenými ustanoveními dosáhla také díky flexibilitě poskytnuté Komisí v návaznosti na její sdělení „Optimální využití flexibility v rámci současných pravidel Paktu o stabilitě a růstu“ z ledna 2015 a potvrzené doporučeními Rady pro jednotlivé země. Itálie z flexibility v rámci Paktu o stabilitě a růstu značně těžila. V roce 2015 byly v rámci flexibility poskytnuty 0,03 % HDP na neobvyklé události v souvislosti s uprchlickou krizí. Ve stejném roce se v důsledku výraznějšího zohlednění převládajících cyklických podmínek referenční strukturální požadavek ve výši 0,5 % HDP snížil o polovinu, a to na 0,25 % HDP. V roce 2016 byla poskytnuta celková flexibilita ve výši 0,83 % HDP v souvislosti s doložkou o strukturálních reformách, investiční doložkou a doložkou o neobvyklých událostech. Flexibilita na neobvyklé události byla poskytnuta s ohledem na uprchlickou krizi a dodatečné náklady na bezpečnost v důsledku hrozby terorismu. V roce 2017 byla na základě doložky o neobvyklých událostech v důsledku uprchlické krize a potřeby chránit území státu před seismickými riziky poskytnuta celková flexibilita ve výši 0,35 % HDP. Pro rok 2018 měla Komise za to, že by bylo přiměřené, aby fiskální strukturální úsilí bylo o 0,3 % HDP nižší, než je doporučená hodnota pro snižování dluhu, aby se dosáhlo rovnováhy mezi potřebou stabilizace Itálie a stávajícími problémy v oblasti udržitelnosti. Celkově bylo Itálii v letech 2015–2018 povoleno odchýlit se dočasně od postupu korekce směřujícího ke splnění střednědobého rozpočtového cíle o téměř 1,8 procentního bodu HDP.

S přihlédnutím ke všem úlevám poskytnutým v rámci doložek flexibility a doložek o neobvyklých událostech poukazuje posouzení ex post týkající se dodržování preventivní složky ze strany Itálie na určité odchýlení od postupu korekce směřujícího ke splnění střednědobého rozpočtového cíle v roce 2017. Na druhou stranu se očekává, že vzhledem k problémům, kterým Itálie čelí v oblasti udržitelnosti, nebude fiskální korekce pro rok 2018 přiměřená. Pokud jde o rok 2019, Komise ve svém stanovisku k návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 ze dne 23. října 2018 upozornila na zvláště závažné nedodržení fiskálního doporučení Rady zaslaného Itálii dne 13. července 2018. To bylo potvrzeno ve stanovisku Komise k revidovanému návrhu rozpočtového plánu Itálie na rok 2019 ze dne 21. listopadu 2018. Na základě prognózy Komise se očekává, že za předpokladu nezměněné politiky se rozsah odchýlení od doporučeného postupu korekce směřujícího ke splnění střednědobého rozpočtového cíle v roce 2020 dále prohloubí.

Celkově se nezdá, že by struktura revidovaného návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 mohla vést k vyššímu potenciálnímu růstu, neboť představuje zvrácení minulých strukturálních reforem, hrozí, že bude odrazovat od dodržování daňových předpisů, zvyšuje celkové daňové zatížení podniků a rovněž by mohlo dojít k omezení nabídky úvěrů v důsledku horších podmínek financování bankami vzhledem k vyšším výnosům státních dluhopisů.

Účelem plánovaných změn daňových režimů pro osoby samostatně výdělečně činné a podniky je lepší zacílení daňových pobídek na hospodářský růst. Hrozí však, že změna strategie bude mít opačný výsledek, neboť některá zrušená opatření se v podpoře investic a navýšení kapitálu společností osvědčila. Zrušení stávajícího zvýhodněného daňového režimu u reinvestovaných zisků prostřednictvím „odpočtů z vlastního kapitálu podniků“ (ACE), který podniky hojně využívaly, by mohlo zhoršit podmínky zvýhodnění dluhu u daně z příjmu právnických osob, což by mohlo vést k oslabení pobídek k jiným formám financování, než jsou bankovní úvěry. Zároveň se může ukázat, že nižší sazby daně z příjmu právnických osob, které platí pro podniky, jež přijímají pracovníky nebo investují – a to i přesto, že jsou lépe zacíleny na pobídky k hospodářskému růstu –, mohou být z hlediska provádění složité a mohou zvýšit nároky na výkaznictví podniků. Balíček reforem kromě toho celkově zvyšuje daňové zatížení podniků v roce 2019, přičemž v roce 2020 má celkově pouze neutrální dopad.

Opatření zahrnutá do revidovaného návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 naznačují, že došlo ke zvrácení reforem, které Itálie přijala v souladu s předchozími doporučeními pro jednotlivé země, a to i ve vztahu ke strukturálním fiskálním aspektům doporučení zaslaného Itálii Radou dne 13. července 2018. Rada zejména doporučila, aby Itálie snížila ve svých veřejných výdajích podíl starobních důchodů a vytvořila tak prostor pro jiné sociální výdaje, přičemž nově zavedená možnost předčasného odchodu do důchodu představuje zvrácení minulých důchodových reforem, které jsou základem dlouhodobé udržitelnosti vysokého veřejného dluhu Itálie. Kromě toho může mít větší flexibilita při odchodu do předčasného důchodu nepříznivý dopad na nabídku pracovních sil, což brzdí potenciální růst.

„Prahová hodnota 100“ je systém předčasného odchodu do důchodu, který stanovuje minimální hranici pro předčasný odchod do důchodu na 62 let a 38 let doby pojištění. Finanční prostředky vyčleněné v rozpočtu činí v roce 2019 celkem 6,7 miliardy EUR a od roku 2020 celkem 7 miliard EUR (0,4 % HDP).

Současně bude zrušeno několik dalších stávajících ustanovení, která snižovala daňové zatížení pro firmy, nebo bude omezena oblast jejich působnosti. Konkrétně bude zrušen dříve uzákoněný zjednodušený daňový režim daně z příjmu fyzických osob z podnikatelské činnosti („Imposta sul Reddito Imprenditoriale“) a stávající daňové pobídky pro navýšení kapitálu podniků („Aiuto alla Crescita Economica“), což znamená vyšší příjmy – v roce 2019 o 0,1 % HDP a v roce 2020 o 0,2 % HDP. Dočasné investiční pobídky („Superammortamento“) nebudou prodlouženy, zatímco dočasné daňové pobídky k inovativním investicím („Iperammortamento“) prodlouženy budou, avšak bude omezen jejich rozsah. Dále bude omezena daňová odpočitatelnost konkrétních nákladů u některých kategorií firem – zvláště u bank –, což bude mít v roce 2019 dočasný pozitivní vliv na příjmy ve výši 0,2 % HDP. Konkrétně se snižuje daňová odpočitatelnost goodwillu a dalších nehmotných aktiv spojených s operacemi minulých období tím způsobem, že se rozkládají na období 11 let; daňová odpočitatelnost úvěrových ztrát vzniklých v roce 2018 se odkládá do roku 2026; daňová odpočitatelnost ztrát v důsledku zavedení nových účetních zásad se snižuje tím způsobem, že se rozkládají na období deseti let; a zálohová platba pojistné daně se zvýšila.

Podle revidovaného návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 poukazuje výdajové kritérium na nepřiměřenou fiskální korekci v roce 2018, neboť tempo růstu výdajů vládních institucí Itálie bez diskrečních opatření na straně příjmů a jednorázových opatření překročí výši doporučenou Radou. Kromě toho se zlepšení (přepočteného) strukturálního salda, které vláda plánuje na rok 2018 (0,2 % HDP), odchyluje od přiměřené strukturální korekce ve výši 0,3 % HDP. Celkové posouzení na základě plánů vlády poukazuje na riziko významné odchylky od postupu korekce směřujícího ke splnění střednědobého rozpočtového cíle doporučeného Radou pro rok 2018. Podle prognózy Komise z podzimu roku 2018 se celkové posouzení na základě plánů vlády potvrzuje. Prognóza Komise předpokládá, že strukturální saldo zůstane v roce 2018 stabilní, a to –1,8 % HDP. Podle prognózy Komise výdajové kritérium poukazuje na nepřiměřenou fiskální korekci v roce 2018 a stejnou indikaci potvrzuje i strukturální saldo.

Pokud jde o rok 2019, Komise ve svém stanovisku k návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 ze dne 23. října 2018 upozornila na zvláště závažné nedodržení fiskálního doporučení Rady zaslaného Itálii dne 13. července 2018. To bylo potvrzeno ve stanovisku Komise k revidovanému návrhu rozpočtového plánu Itálie na rok 2019 ze dne 21. listopadu 2018.

Na rok 2019 bylo Itálii doporučeno zajistit, aby nominální tempo růstu čistých primárních výdajů vládních institucí nepřekročilo 0,1 %, což odpovídá roční strukturální korekci ve výši 0,6 % HDP.

Podle revidovaného návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 poukazuje výdajové kritérium na riziko závažného odchýlení jak v roce 2019 (rozdíl ve výši 1,3 % HDP), tak úhrnně v letech 2018 a 2019 (průměrný roční rozdíl ve výši 0,9 % HDP, s přihlédnutím ke korekci za oba roky doporučené Radou), neboť tempo růstu výdajů veřejných institucí bez diskrečních opatření na straně příjmů a jednorázových opatření překročí výši doporučenou Radou. Totéž vyplývá i ze strukturálního salda. Revidovaný návrh rozpočtového plánu na rok 2019 předpokládá zhoršení (přepočteného) strukturálního salda v roce 2019 o 0,9 % HDP. Strukturální saldo poukazuje na riziko závažného odchýlení jak v průběhu jednoho roku (rozdíl ve výši 1,5 % HDP v roce 2019), tak úhrnně v letech 2018 a 2019 (průměrný rozdíl ve výši 1,0 % ročně, s přihlédnutím ke korekci za oba roky doporučené Radou). Tento závěr by se nezměnil ani po zvážení sníženého požadavku v roce 2018 v návaznosti na uplatnění prostoru pro uvážení. Celkové posouzení na základě plánů vlády poukazuje na zvláště závažné nedodržení postupu korekce směřujícího ke splnění střednědobého rozpočtového cíle doporučeného Radou pro rok 2019. Tento závěr by se nezměnil ani v případě, že by rozpočtové důsledky (ve výši přibližně 0,2 % HDP) programu mimořádné údržby silniční sítě a spojení po pádu Morandiho mostu v Janově a preventivního plánu na omezení hydrogeologických rizik v důsledku nepříznivých povětrnostních podmínek byly považovány za neobvyklé události vymykající se kontrole dotčeného členského státu pro účely čl. 5 odst. 1 a čl. 6 odst. 3 nařízení (ES) č. 1466/97 a byly odečteny od požadavku preventivní složky Paktu o stabilitě a růstu.

Prognóza Komise z podzimu 2018 potvrzuje výsledek celkového posouzení na základě vládních plánů, protože výdajové kritérium rovněž poukazuje na riziko významného odchýlení jak v roce 2019 (rozdíl ve výši 1,5 % HDP), tak úhrnně v letech 2018 a 2019 (průměrný rozdíl ve výši 1,3 % HDP ročně, s přihlédnutím ke korekci za oba roky doporučené Radou). Totéž vyplývá i ze strukturálního salda. Komise ve své prognóze z podzimu 2018 očekává, že se strukturální saldo Itálie v roce 2019 zhorší o 1,2 % HDP a dosáhne –3,0 % HDP. Strukturální saldo poukazuje na riziko závažného odchýlení jak v průběhu jednoho roku (rozdíl ve výši 1,8 % HDP v roce 2019), tak úhrnně v letech 2018 a 2019 (průměrný rozdíl 1,2 % ročně).

Veřejné investice

Pokud jde o veřejné investice, tvorba hrubého fixního kapitálu Itálie činila v letech 1999–2010 v průměru přibližně 3 % HDP, ale potřeba rychle reagovat na krizi státního dluhu vedla v letech 2011–2016 k podstatnému snížení veřejných investic, a to v průměru přibližně na 2,4 % HDP. V roce 2017 dosáhl poměr veřejných investic k HDP nové nejnižší hodnoty, a to 2 % HDP (meziročně v nominálním vyjádření –5,3 %). V revidovaném návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 se předpokládá, že tento poměr v roce 2018 mírně klesne, a to na 1,9 % HDP (meziročně v nominálním vyjádření –2,2 %). Revidovaný návrh rozpočtového plánu na rok 2019 předpokládá, že v roce 2019 a v roce 2020 se veřejné investice postupně zotaví, jelikož budou na tyto účely vyčleněny další prostředky a budou přijata opatření k urychlení správních řízení. Stručně řečeno, zdá se, že veřejné investice vzhledem ke svému postupnému výraznému poklesu nepředstavují polehčující okolnost, jíž by bylo možno vysvětlit skutečnost, že Itálie dostatečně nedodržuje doporučenou hodnotu pro snižování dluhu.

4.3.Střednědobá pozice veřejného dluhu

Veřejný dluh Itálie zůstává významnou příčinou zranitelnosti její ekonomiky. Nově přijatá opatření spolu s nepříznivými demografickými trendy pravděpodobně zvrátí pozitivní trend dosažený minulými důchodovými reformami a oslabí dlouhodobou fiskální udržitelnost. Dlouhodobou fiskální udržitelnost také negativně ovlivnilo zvýšení úrokových sazeb státních dluhopisů, k němuž došlo v roce 2018, a mohla by se dále zhoršit, pokud by se reálné úrokové sazby zvýšily více, než se v současnosti očekává.

Podle prognózy Komise z podzimu 2018 se předpokládá, že poměr dluhu k HDP Itálie, který v roce 2017 dosáhl 131,2 %, se v letech 2018–2020 do značné míry stabilizuje, a to na úrovni přibližně 131 %. V roce 2018 se očekává, že tempo snižování dluhu se zbrzdí omezeným navýšením primárního přebytku, pouze nepatrně klesajícími úrokovými výdaji a výnosy privatizace nedosahujícími očekávaných hodnot. V letech 2019 a 2020 se očekává, že významné zhoršení primárního přebytku a rostoucí úrokové výdaje dále zbrzdí snižování dluhu.

Podle indikátoru krátkodobé fiskální udržitelnosti „S0“ Evropské komise se nezdá, že by se Itálie potýkala s krátkodobými problémy v oblasti udržitelnosti, i když se projevuje zranitelnost ve fiskální oblasti. Rizika plynoucí z makrofinančních podmínek jsou ve skutečnosti i nadále celkově omezená, a to i díky měnové politice ECB, která je nadále expanzivní. Itálie však čelí náhlému nárůstu averze finančních trhů k riziku, neboť její situace v oblasti potřeb refinancování veřejného dluhu se sice zlepšuje (v roce 2018 činila přibližně 17 % HDP), ale i přesto jsou tyto potřeby nadále značné. Jak je patrné od května 2018, takový nárůst může vést k vysoké volatilitě trhů se státními dluhopisy a podstatně vyšším nákladům na obsluhu dluhu, s následným rizikem negativních vedlejších účinků na bankovní sektor a na podmínky financování podniků a domácností.

Ve střednědobém horizontu se Itálie potýká s velkými problémy s udržitelností. Předpokládá se, že její strukturální primární přebytek v roce 2019 dále klesne na 0,9 % HDP a v roce 2020 na 0,4 % HDP, přičemž v roce 2015 činil 3,6 %. To by mohlo ve střednědobém horizontu zvýšit rizika udržitelnosti, neboť slabá fiskální situace by mohla dále zvýšit rizikové přirážky. Tento stav reflektuje střednědobá analýza udržitelnosti dluhu vypracovaná Komisí i indikátor rizika fiskální udržitelnosti S1, přičemž shodně poukazují na „vysoké riziko“. K tomuto závěru přispívá vysoký a rostoucí předpokládaný dluh v roce 2029 v rámci základního scénáře a jeho citlivost na makroekonomicko-fiskální otřesy. Pokud by Itálie měla dosáhnout do roku 2033 zadlužení ve výši 60 % HDP, musela by v letech 2021–2025 vyvinout značné kumulativní fiskální úsilí ve výši 9,4 procentního bodu HDP.

V dlouhodobém horizontu se také očekává, že Itálie bude čelit výrazným problémům v oblasti udržitelnosti, a to jak z důvodu rozsáhlé fiskální korekce, která je nutná ke stabilizaci poměru dluhu k HDP, zejména s ohledem na náklady spojené s budoucím stárnutím obyvatelstva, jakož i s ohledem na zranitelnost ekonomiky vyplývající z vysoké míry zadlužení. Indikátor rizika dlouhodobé fiskální udržitelnosti S2 poukazuje na významná rizika, neboť k tomu, aby poměr dluhu k HDP zůstal dlouhodobě stabilní, a to i s ohledem na náklady spojené se stárnutím obyvatelstva, by bylo třeba neustále zvyšovat strukturální primární přebytek tempem přibližně 2,9 procentního bodu HDP. Vzhledem ke zranitelnosti ekonomiky vyplývající z vysokého zadlužení – již reflektuje posouzení rizik v podobě analýzy udržitelnosti dluhu – tento výsledek rovněž poukazuje na „vysoké riziko“ v dlouhodobém horizontu. Dlouhodobá udržitelnost, kterou zajišťovaly minulé důchodové reformy tím, že omezily implicitní závazky vyplývající ze stárnutí obyvatelstva, se zhoršuje. Příčinou jsou zhoršující se demografické trendy, které předpokládá Eurostat, a nedávno přijaté reformy. Zejména rozpočty na roky 2017 a 2018 již obsahovaly opatření, která částečně zvrátila minulé důchodové reformy, a přispěla tak ke zvýšení výdajů Itálie na starobní důchody ve střednědobém horizontu. V tomto ohledu obsahuje revidovaný návrh rozpočtového plánu na rok 2019 dodatečná ustanovení, která pokrok, jehož bylo dosaženo v minulosti, zvrátí a podstatně zvýší veřejné výdaje na starobní důchody. Ačkoli přesná podoba reformy bude upřesněna v legislativních nařízeních po přijetí rozpočtu na rok 2019, podle informací obsažených v revidovaném návrhu rozpočtového plánu na rok 2019 plánovaná reforma předpokládá značné uvolnění podmínek pro předčasný odchod do důchodu, přičemž stanoví jako rozhodnou hranici odchodu do důchodu věk 62 let a 38 let doby pojištění. Dodatečné náklady, jejichž výše by podle odhadů v roce 2019 měla činit přibližně 0,4 % HDP, by tedy výrazně zvýšily výdaje Itálie na starobní důchody, které již nyní patří v Unii a OECD mezi jedny z nejvyšších (v roce 2016 činily přibližně 15 % potenciálního HDP). Kromě toho by větší flexibilita v předčasném odchodu do důchodu mohla mít negativní dopad na nabídku pracovních sil, a to v situaci, kdy Itálie již zaostává za průměrem EU, pokud jde o účast starších pracovníků (55–64) na trhu práce, což brání potenciálnímu růstu. Celkově lze říci, že další zvrácení provádění minulých důchodových reforem by mohlo významně zhoršit dlouhodobá rizika Itálie v oblasti udržitelnosti.

Výnosy privatizace nedosáhly hodnoty 0,5 % HDP, kterou předpokládala vláda pro rok 2016 i pro rok 2017; v roce 2016 činily 0,05 % HDP a v roce 2017 necelou 0,01 % HDP. Do budoucna revidovaný návrh rozpočtového plánu na rok 2019 stále počítá v letech 2018–2020 s výnosy privatizace ve výši 0,3 % HDP ročně. Pokud jde o rok 2018, s ohledem na dosavadní výsledky privatizací a nedostatečný pokrok ke konci roku nezahrnuje Komise výnosy privatizace ex ante. Pokud jde o rok 2019, je na základě důvěryhodných a kvalitně koncipovaných návrhů, o nichž se v současné době diskutuje, do prognózy zahrnuta polovina předpokládaných výnosů. Pokud jde o rok 2020, z důvodu obezřetnosti se v prognóze o výnosech privatizace ex ante neuvažuje.

S ohledem na tyto skutečnosti by plánované zhoršení fiskální politiky a možný negativní dopad plánované důchodové reformy na potenciální růst mohly ve střednědobém a dlouhodobém horizontu významně zhoršit rizika fiskální udržitelnosti Itálie, což by ohrozilo vhodnou cestu ke snižování značného veřejného dluhu.