Tato iniciativa posoudila a určila soubor opatření ke zjednodušení a zlepšení účinnosti nařízení TEN-E a ke snížení nákladů na dodržování předpisů a regulačních nákladů tam, kde je to možné. Iniciativa umožní i) zjednodušit povinnosti předkládání zpráv a sledování; ii) vyvázat se z požadavků předběžných konzultací, pokud je již zahrnují vnitrostátní předpisy, a to na stejné nebo vyšší úrovni jako nařízení TEN-E; a iii) zjednodušit začleňování projektů společného zájmu do desetiletého plánu rozvoje sítě. Zjednodušující opatření znamenají přímé přínosy díky snížení stávajících přímých nákladů, které souvisejí s administrativní zátěží, neboť se omezí povinnosti v oblasti sledování a předkládání zpráv. Tyto přímé přínosy představují především soukromé přínosy pro některé zúčastněné strany, jako jsou předkladatelé projektů.

Především druh a rozsah rozvoje přeshraniční infrastruktury, které zajišťuje současné nařízení TEN-E, nejsou dostatečné, neboť nepokrývají všechny kategorie infrastruktury důležité pro transformaci energetiky ani dostatečně neodrážejí technologický vývoj. Nařízení TEN-E proto ve své současné podobě není schopno podpořit dosažení cíle týkajícího se klimatické neutrality. V posledních letech se v důsledku zrychlení digitální transformace odvětví elektroenergetiky značně rozvinula řešení na základě inteligentních sítí, včetně reakce na straně poptávky. Integrace inteligentních systémů v rámci elektroenergetických a plynárenských soustav, jakož i jiných odvětví, jako je doprava a průmysl, nabízí další příležitosti k dekarbonizaci plynárenské sítě a účinnějšímu řízení energetického systému, například prostřednictvím výroby vodíku a syntetických plynů z obnovitelných zdrojů energie. Stávající plánování systémové sítě je v příliš velké míře založeno na odvětvovém přístupu, a proto neodpovídá potřebě integrace inteligentních systémů, neboť investiční potřeby v odvětvích zemního plynu a elektroenergetiky jsou posuzovány v rámci různých procesů. V budoucím plánování sítí musí být odpovídajícím způsobem zohledněno i očekávané rozšíření mořské elektrizační soustavy. Kromě toho bude při plánování energetické infrastruktury hrát důležitější úlohu úroveň distribuční soustavy, a to i proto, že podstatná část kapacity výroby energie z obnovitelných zdrojů je připojena k síti nízkého a středního napětí. Hodnocení stávajícího rámce nařízení TEN-E navíc ukázalo zpoždění při provádění projektů společného zájmu, které byly označeny za nezbytné pro dosažení cílů politiky Unie v oblasti klimatu a energetiky. V roce 2020 bylo 27 % projektů společného zájmu v oblasti elektřiny zpožděno v průměru o sedmnáct měsíců oproti původně plánovanému datu uvedení do provozu.

Jen dosažení cílů do roku 2030 vyžaduje odhadované roční průměrné investice do přenosových a distribučních sítí pro elektřinu ve výši 50,5 miliardy EUR. Posílená úloha elektřiny se doplní relativním zvýšením úlohy obnovitelných a nízkouhlíkových plynů v dekarbonizované skladbě zdrojů energie, jak uvádějí všechny scénáře, které modelují cestu ke klimatické neutralitě. Předpokládá se, že oproti současné nízké úrovni výroby, přepravy a spotřeby v roce 2050 bude vodík představovat přibližně 46–49 % všech obnovitelných a nízkouhlíkových plynů. Do roku 2030 se celková potřeba investic do elektrolyzérů pro výrobu vodíku odhaduje na 24–42 miliard EUR. Na přepravu, distribuci a skladování vodíku bude zapotřebí přibližně 65 miliard EUR 47 .

Unie musí významně rozšířit produkci elektřiny z obnovitelných zdrojů, aby do roku 2050 dosáhla více než 80% podílu výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů, ve stále větší míře zajišťované ze zdrojů na moři. Aby bylo dosaženo klimatické neutrality, měla by se kapacita větrných elektráren na moři v Evropě do roku 2050 zvýšit na 300 GW a kapacita získávání energie z oceánů na 40 GW neboli na 25násobek nynějšího stavu, z čehož vyplývá významná potřeba koordinace dlouhodobého plánování a rozvoje sítí pro výrobu elektřiny na moři a na pevnině v souladu se strategií EU pro obnovitelnou energii na moři. Náklady na zvýšení objemu obnovitelné energie z moří v Evropě do roku 2050 dle odhadu činí 800 miliard EUR, z toho dvě třetiny připadají na související síťovou infrastrukturu. Pro maximální možné omezení nákladů je klíčovým předpokladem důsledné zaměření na racionální rozvoj sítí.

Stávající cíle v oblasti klimatu a energetiky nejsou dostatečně ambiciózní, aby zajistily dosažení klimatického cíle snížit do roku 2030 emise skleníkových plynů nejméně o 55 %, jak navrhuje Komise v rámci svého úsilí o směřování ke klimatické neutralitě. Cesta k dosažení tohoto snížení emisí skleníkových plynů vyžaduje hlubokou transformaci evropského energetického systému, a to na straně nabídky i poptávky.

Návrh nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro dosažení sledovaného obecného cíle, jímž je usnadnit včasný rozvoj dostatečných energetických infrastruktur v celé Unii a v jejím sousedství, aby bylo možné splnit cíle Unie v oblasti energetiky a klimatu v souladu se Zelenou dohodou pro Evropu, zejména pokud jde o cíle do roku 2030/2050, a to včetně cíle klimatické neutrality, dodržet zásadu „významně nepoškozovat“, jakož i dosáhnout integrace trhu, konkurenceschopnosti a bezpečnosti dodávek energie.

Vnitřní trh s energií vyžaduje přeshraniční infrastrukturu, jejíž rozvoj vyžaduje spolupráci dvou nebo více členských států, které mají všechny svůj vlastní regulační rámec. Nařízení TEN-E přineslo přidanou hodnotu ve srovnání s tím, čeho by bylo možné dosáhnout jen na vnitrostátní nebo regionální úrovni. Provádění více než 40 projektů klíčové energetické infrastruktury od vstupu nařízení v platnost pomohla většině členských států dosáhnout cíle 10% propojení do roku 2020 a vybudovat dobře propojenou plynárenskou síť odolnou vůči šokům. Trh s energií v Unii je více integrovaný a konkurenceschopný než v roce 2013 a bezpečnost dodávek energie v Unii se zlepšila. Přístup k cílenému financování z Nástroje pro propojení Evropy umožnil provedení 95 projektů společného zájmu, které by jinak měly potíže s přístupem k financování podle tržních pravidel.

Konkrétní podpůrná opatření, která by členské státy mohly zvolit pro projekty společného zájmu, by mohla být považována za státní podporu. Tato opatření vyžadují zvláštní posouzení podle pravidel státní podpory. Status projektu společného zájmu je důležitý v rámci pravidel státní podpory, a to podle obecného nařízení o blokové výjimce z roku 2014 i podle pokynů pro podporu v oblasti energetiky a životního prostředí na období 2014–2020. Je důležité připomenout, že vnitrostátní opatření přijatá na podporu projektů společného zájmu nad rámec přeshraničního přidělování a investičních pobídek uvedených v nařízení TEN-E by mohla představovat státní podporu a mohla by podléhat posouzení podle pravidel státní podpory. To je obzvláště důležité u projektů týkajících se elektrolyzérů a uchovávání energie, které mohou mít přímější dopad na trhy výroby energie.

Projekty společného zájmu se budou řídit zásadou „významně nepoškozovat“, která je vyjádřena v Zelené dohodě pro Evropu a je v souladu s článkem 17 nařízení o taxonomii. Aby se omezil dopad na životní prostředí, bude se plánování infrastruktury a zjišťování nedostatků v infrastruktuře řídit zásadou „energetická účinnost v první řadě“ a přednostně se zváží všechna příslušná řešení nesouvisející s infrastrukturou s cílem řešit určené nedostatky na základě rozsáhlého postupu zapojení zúčastněných stran. Kromě toho by předkladatelé projektů měli během provádění projektů podávat zprávy o souladu s právními předpisy v oblasti životního prostředí, aby se zajistilo, že projekty nebudou významně poškozovat životní prostředí. Toto předkládání zpráv je důležitým prvkem procesu sledování a žádostí o zařazení na pozdější seznamy Unie. Nařízení navíc zavádí požadavek, aby projekty společného zájmu začleňovaly opatření pro přizpůsobení se změně klimatu. Podle čl. 171 odst. 3 SFEU se Unie může rozhodnout spolupracovat se třetími zeměmi k podpoře projektů ve společném zájmu a k zajištění interoperability sítí v sousedství Unie. Tato spolupráce může pomoci snížit emise skleníkových plynů v Unii a ve třetích zemích, a přispět tak k dosažení cílů Zelené dohody pro Evropu. Zahrnutí projektů ve společném zájmu do revidovaného nařízení TEN-E by zohlednilo rostoucí úlohu propojení se třetími zeměmi a umožnilo by rozšířit rozsah přínosů plynoucích z provádění regulačního rámce Unie i za hranicemi Unie. Náležitá pozornost bude věnována sdělení Komise o hospodářském a investičním plánu pro západní Balkán.

Hodnocení nařízení TEN-E, které Komise provedla s cílem posoudit jeho dosavadní výsledky, dospělo k závěru, že stávající rámec není schopen vykázat dostatečnou flexibilitu a v průběhu času se přizpůsobovat měnícím se politickým cílům Unie. To je obzvláště důležité s ohledem na vývoj politiky Unie v oblasti energetiky a klimatu, především na zvýšený důraz a ambice, které jsou přikládány cílům v oblasti dekarbonizace. Pařížská dohoda a Zelená dohoda pro Evropu vyžadují významnou transformaci stávajících energetických infrastruktur, aby byl do roku 2050 umožněn plně integrovaný uhlíkově neutrální energetický systém. Původní cíle nařízení TEN-E (bezpečnost dodávek, integrace trhu, hospodářská soutěž a udržitelnost) jsou stále důležité, revidované nařízení TEN-E však zavádí změny, které zajišťují soulad s cíli dekarbonizace a s cílem klimatické neutrality a se zásadou „významně nepoškozovat“ vymezenou v nařízení o taxonomii.

Přístup „po sobě následujících“ kroků zajistil, že formativní prvky byly vyvozeny z výstupů hodnocení s cílem dospět k závěru, do jaké míry nařízení zůstane i v budoucnu vhodné k danému účelu a vhodné s ohledem na přijaté nebo plánované politické iniciativy, které urychlí dekarbonizaci ve střednědobém a dlouhodobém výhledu. Do budoucnosti zaměřené prvky se zabývaly tím, jak zajistit zavedení nezbytné energetické infrastruktury, která bude odpovídat zvýšeným ambicím v oblasti dekarbonizace a zavádění energie z obnovitelných zdrojů, a stanovit oblasti intervence.

S ohledem na harmonogram hodnocení a revizi nařízení TEN-E se Komise rozhodla pro „po sobě následující hodnocení a posouzení dopadů“. Hodnocení nařízení TEN-E proběhlo v období od ledna 2019 do září 2020. Toto hodnocení posuzovalo, do jaké míry nařízení TEN-E dosud dosáhlo svých stanovených cílů, a určilo činitele, které tomuto dosažení cílů napomohly nebo mu bránily. Konkrétně posoudilo účinnost nařízení ve srovnání se výchozím stavem (tj. stavem bez nařízení) s cílem posoudit, zda nařízení mělo, či nemělo významný dopad a přidanou hodnotu.

Cílem balíčku je zajistit „odolnost“ nařízení TEN-E vůči budoucímu vývoji. Mezi možnosti týkající se budoucí oblasti působnosti nařízení patří všechny technologie nezbytné pro transformaci energetiky a cíle v oblasti klimatu. Definice jsou také konkrétní a dostatečně široké, aby v co největší míře postihovaly rozvoj technologií. Rámec pro výběr projektů společného zájmu a nový přístup k meziodvětvovému plánování infrastruktury stanoví klíčové prvky z hlediska cílů a kritérií. Budoucí rámec zachová úlohu regionálních skupin ve výběrovém procesu, aby dále specifikoval a přizpůsobil tyto prvky podle nových priorit politiky a technologického vývoje, a to i s ohledem na regionální souvislosti.

Přístup sdílení nákladů mezi členskými státy, který zavedlo nařízení TEN-E a který má umožnit projekty s přeshraničními přínosy, tzv. mechanismus přeshraničního přidělování nákladů, byl z velké části oceňován jako způsob řešení dříve existujících asymetrií mezi náklady a přínosy. Přeshraniční přidělování nákladů se v některých případech ukázala jako účinná, ačkoli ocenění v rámci mechanismu a složitost získávání údajů, prodloužení doby do okamžiku, než lze přijmout investiční rozhodnutí, a nedostatek jednoznačných výsledků, o které by se rozhodnutí opíralo, představují faktory, které snižují spokojenost zúčastněných stran s tímto postupem.

Obecně mají zúčastněné strany do značné míry za to, že řízení týkající se projektů společného zájmu umožňuje výběr nejdůležitějších projektů společného zájmu z hlediska plnění cílů nařízení TEN-E prostřednictvím regionální spolupráce v rámci regionálních skupin. Ačkoli jsou kritéria pro výběr v zásadě považována za odpovídající, zúčastněné strany vyzývaly k souladu s cíli v oblasti klimatu prostřednictvím důkladné kontroly udržitelnosti. Stejně tak některé nevládní organizace a zúčastněné strany z odvětví považují kritéria za příliš omezující u projektů inteligentních sítí.

Možnosti týkající se „mořských elektrizačních soustav“ a „meziodvětvového plánování infrastruktury“ zlepšují správu a rámec plánování infrastruktury, aby bylo možné určit projekty nezbytné pro dosažení cílů v oblasti transformace energetiky a klimatu v souladu s potenciálem příbřežních obnovitelných zdrojů jednotlivých přímořských oblastí, ochranou životního prostředí a dalšími způsoby využití moře. Došlo ke dvěma hlavním zlepšením: za prvé byl zaveden integrovaný plán rozvoje sítě pro infrastrukturu na moři na základě společných závazků členských států, pokud jde o množství obnovitelných zdrojů energie na moři pro každou přímořskou oblast (přístup shora dolů pro plánování na moři), za druhé byla upravena úloha klíčových aktérů podílejících se na přípravě desetiletého plánu rozvoje sítě s posíleným dohledem ze strany Komise a agentury ACER nad Evropskými sítěmi provozovatelů přenosových/přepravních soustav. Tato zlepšení se doplní možnostmi politiky v oblasti „povolování“ a „regulace“ s cílem usnadnit včasný rozvoj určených projektů společného zájmu: a) zavedení jednoho správního místa pro infrastrukturu na moři v každé přímořské oblasti; b) přístup k naléhavým soudním řízením, je-li možný, a c) zahrnutí úplných investičních nákladů do přeshraničního přidělování nákladů. Kromě změn, které jsou specifické pro mořské elektrizační soustavy, se změny týkají oblasti působnosti revidovaného nařízení TEN-E a všech způsobilých kategorií infrastruktury. A v neposlední řadě se výše uvedené přínosy rozšíří na projekty propojující Unii se třetími zeměmi (projekty ve společném zájmu) vzhledem k jejich očekávané narůstající úloze při dosahování cílů v oblasti klimatu.

Pokud jde o budoucí oblast působnosti nařízení TEN-E, klíčovou otázkou je, zda infrastrukturu pro zemní plyn zachovat jako způsobilou kategorii infrastruktury, či nikoli. Na základě analýzy v oddílech 6 a 7 posouzení dopadů se vyloučení infrastruktury pro metan jeví jako nejúčinnější a nejsoudržnější přístup. Zároveň se jevilo jako odůvodněné začlenit do oblasti působnosti rámce TEN-E infrastrukturu pro vodík vzhledem k její očekávané rostoucí úloze při dekarbonizaci některých odvětví a k potenciálu pro přeshraniční obchod. Tyto změny by společně zajistily, že budoucí transevropská energetická síť zahrne všechny kategorie infrastruktury, které jsou zapotřebí k dosažení cílů Unie v oblasti energetiky a klimatu v souladu se Zelenou dohodou pro Evropu, zejména pokud jde o cíle do roku 2030/2050. Pokud jde o budoucí přístup k plánování infrastruktury, není zřejmě opodstatněná radikální změna plánování infrastruktury s ohledem na omezené dodatečné přínosy a významný nárůst transakčních nákladů, které snižují účinnost a mohou vést ke snížení účinnosti nástroje ve srovnání s posílením stávajícího přístupu. S ohledem na specifika z hlediska současné situace i očekávaného přispění k dlouhodobým cílům v oblasti klimatu a energetiky se však zdá, že radikálnější změna je opodstatněná u mořských elektrizačních soustav.

Přezkum účinnosti nových právních předpisů by měl proběhnout v roce 2026, kdy by měl být ukončen druhý výběrový proces pro projekty společného zájmu podle nového rámce.

Rozpočtový dopad související s tímto návrhem se týká zdrojů Agentury Evropské unie pro spolupráci energetických regulačních orgánů (ACER). Agentura ACER převezme další úkoly v oblasti dohledu nad desetiletým plánem rozvoje sítě. To vyžaduje omezený počet dodatečných zdrojů (1 další FTE, viz legislativní finanční výkaz).

Cílem revidovaného nařízení TEN-E bude omezit povinnosti předkládat zprávy, a to tím, že nařízení nalezne prvky synergie mezi zprávami příslušných orgánů a předkladatelů projektů. Aby byla zajištěna transparentnost a přístup regionálních skupin k poslednímu aktualizovanému stavu provádění projektu a současně bylo dosaženo opakovaných úspor nákladů, mohla by být výroční zpráva příslušných orgánů začleněna do zprávy předkladatelů projektů. Za druhé se povinnosti agentury ACER v oblasti sledování omezí na předkládání zpráv jednou za dva roky, tak aby bylo možné posoudit nové kandidátské projekty společného zájmu, což povede ke zvýšení účinnosti odpovídajícímu přibližně 20 % pracovní zátěže agentury ACER týkající se podávání zpráv. To představuje roční úspory ve výši 60 000 EUR (nebo 0,4 FTE ročně). Za třetí revidované nařízení TEN-E umožní, aby byly předběžné konzultace před zahájením povolovacího řízení pro projekty společného zájmu nepovinné, pokud se na ně již vztahují vnitrostátní předpisy na základě stejných nebo vyšších standardů, jaké stanoví nařízení TEN-E. Zabezpečí se účast veřejnosti a spolupráce s místními komunitami a zúčastněnými stranami, jichž se výstavba projektu společného zájmu dotýká, aniž by vznikly další povinnosti nad rámec stávajících vnitrostátních postupů. Za čtvrté, nová ustanovení doporučují zjednodušené zahrnutí stávajících projektů společného zájmu do desetiletých plánů rozvoje sítě, přičemž projekty na unijním seznamu projektů společného zájmu, které již poskytly nezbytné administrativní a technické údaje pro postup desetiletého plánu rozvoje sítě, mohou být automaticky zahrnuty do následných plánů za předpokladu, že údaje zůstanou nezměněny.

Je důležité zdůraznit, že jedním z obecných kritérií pro výběr u každého projektu společného zájmu je to, že potenciální celkový přínos projektu převažuje nad jeho náklady, a to i v dlouhodobějším horizontu.

Posouzení upřednostňovaných možností ukázalo pozitivní dopady z hlediska sociálního zabezpečení a ekonomického hlediska u různých kategorií zúčastněných stran. Tento dopad balíčku upřednostňovaných možností politiky však nebylo možné plně kvantifikovat nebo peněžně vyjádřit, neboť to by vyžadovalo informace o míře zavádění u budoucích projektů společného zájmu nebo o rozšíření trhu u nových nebo nově vznikajících kategorií infrastruktury, které nejsou k dispozici a nelze je odhadnout s dostatečnou mírou spolehlivosti.

Aby bylo zajištěno náležité využívání nástrojů pro sdílení nákladů a regulačních pobídek, reviduje kapitola VI stávající ustanovení s cílem zvýšit jasnost a transparentnost přeshraničního přidělování nákladů a urychlit investice do přeshraniční infrastruktury. Nařízení TEN-E tedy stanoví povinnost plného zahrnutí investičních nákladů do tarifů a následného posouzení cenové dostupnosti pro spotřebitele. U konkrétních projektů s pravděpodobností vyšších rizik, jako jsou inovativní technologie pro přenos elektřiny, které umožňují rozsáhlou integraci energie z obnovitelných zdrojů, distribuovaných zdrojů energie nebo reakci strany poptávky v propojených sítích, a projekty v oblasti energetických technologií a digitalizace nebo projekty s vysokými provozními výdaji, by regulační rámce měly poskytovat přiměřené a vhodné investiční pobídky.

Cílem ustanovení v kapitole III je zkrátit povolovací řízení pro projekty společného zájmu, aby nedocházelo ke zpožděním u projektů, které usnadňují transformaci energetiky. Revidované nařízení TEN-E tedy stanoví, že příslušné orgány koordinují a naleznou synergie se sousedními zeměmi při vypracovávání jejich příručky postupů, aby se během povolovacího postupu vyvarovaly dodatečných požadavků nebo změn právních předpisů a projevily flexibilitu při uplatňování fází povolování v závislosti na kategorii infrastruktury, aby se tak urychlila nebo zkrátila celková doba vydávání povolení. Revidované nařízení TEN-E zavádí „jednotné kontaktní místo na moři“ s cílem zjednodušit a urychlit postup udělování povolení pro mořské elektrizační soustavy na moři určené pro energii z obnovitelných zdrojů, které slouží jako úložiště stávajících studií a plánů pro přímořskou oblast, aby se usnadnil postup povolování jednotlivých projektů společného zájmu a byla pro tyto projekty vydávána komplexní rozhodnutí. Aby se zabránilo tomu, že bude v rané fázi vyžadováno více konzultací, měly by být předběžné konzultace nepovinné, pokud se na ně již vztahují vnitrostátní předpisy na základě stejných nebo vyšších standardů, jaké jsou stanoveny ve stávajícím nařízení TEN-E. Podle revidovaného nařízení TEN-E by členské státy musely zajistit, aby byla na projekty společného zájmu podle vnitrostátních právních předpisů použitelná zrychlená soudní řízení (pokud existují).

V čl. 4 odst. 2 se doplňují nová obecná kritéria pro výběr, která odrážejí začlenění projektů ve společném zájmu do oblasti působnosti nařízení, pokud jsou schopny prokázat významné čisté socioekonomické přínosy pro alespoň dva členské státy Unie a alespoň jednu třetí zemi. Tyto projekty by byly způsobilé pro zařazení na seznam Unie za podmínek sbližování regulačního rámce třetí země s unijním rámcem a prokázání přispění k celkovým cílům Unie v oblasti energetiky a klimatu, pokud jde o bezpečnost dodávek energie a dekarbonizaci.

Na druhé straně revidované nařízení TEN-E odráží měnící se situaci v oblasti zemního plynu a větší úlohu plynů z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkových plynů v článcích 2, 4 a v přílohách I, II a IV tím, že zřizuje novou kategorii infrastruktury pro inteligentní plynárenské sítě. To by podpořilo investice na úrovni distribuce a/nebo přenosu s cílem začlenit do sítě zelené plyny (obvykle bioplyn a biometan, ale i vodík) a přispět k řízení výsledného složitějšího systému na základě inovativních technologií. Kandidátské projekty by sestávaly z celé škály investic zaměřených na „zvýšení inteligence“ a dekarbonizaci dané plynárenské sítě.

Ustanovení týkající se zahrnutí prvků zemního plynu do oblasti působnosti nařízení TEN-E, zejména článek 4 a přílohy I, II a IV, nyní odrážejí významná zlepšení bezpečnosti dodávek energie díky dosavadnímu provádění politiky nařízení TEN-E. Do začátku roku 2020, kdy budou v provozu plynárenské projekty společného zájmu, které jsou v současné době ve výstavbě, by Evropa měla vybudovat dobře propojenou plynárenskou soustavu odolnou vůči šokům a všechny členské státy by měly mít přístup k nejméně třem zdrojům zemního plynu. Vzhledem k tomu, že se odhaduje, že budoucí poptávka po zemním plynu se v souladu s cíli Zelené dohody pro Evropu výrazně sníží, infrastruktura pro zemní plyn již nebude potřebovat podporu prostřednictvím politiky nařízení TEN-E.

Stávající čl. 2 odst. 7, čl. 4 odst. 2 písm. c), čl. 4 odst. 4 a přílohy I, II a IV, které vymezují kritéria pro inteligentní elektrické sítě, byly aktualizovány, tak aby odrážely technologické změny a zahrnovaly prvky týkající se inovací a digitálních aspektů, které by mohly být zohledněny ve vybavení nebo zařízeních pro inteligentní sítě. Rozšíření oblasti působnosti inteligentních elektrických sítí se odrazilo v úpravě kritérií pro výběr. Dále byla vyjasněna úloha předkladatelů projektů. Technologie inteligentních sítí by měly rovněž pomoci zlepšit podporu energetických sítí pro vysokokapacitní dobíjení s cílem podpořit dekarbonizaci odvětví dopravy.

(7)Ačkoli cíle nařízení (EU) č. 347/2013 zůstávají z velké části platné, současný rámec TEN-E dosud plně neodráží očekávané změny energetického systému, které vyplynou z nových politických souvislostí, a zejména z posílených cílů pro rok 2030, jakož i z cíle klimatické neutrality do roku 2050 na základě Zelené dohody pro Evropu. Vedle nových politických souvislostí a cílů byl v posledním desetiletí rychlý technologický rozvoj. Tento vývoj by měl být zohledněn v kategoriích infrastruktury, na něž se vztahuje toto nařízení, v kritériích pro výběr projektů společného zájmu, jakož i v prioritních koridorech a tematických oblastech.

(6)Politika nařízení TEN-E je ústředním nástrojem rozvoje vnitřního trhu s energií a je nezbytná pro dosažení cílů Zelené dohody pro Evropu. K dosažení klimatické neutrality do roku 2050 a vyšší míry snížení emisí skleníkových plynů do roku 2030 Evropa potřebuje integrovanější energetický systém založený na vyšší míře elektrifikace na základě obnovitelných zdrojů a na dekarbonizaci plynárenského odvětví. Politika nařízení TEN-E může zajistit, aby rozvoj energetické infrastruktury Unie podporoval požadovaný energetický přechod ke klimatické neutralitě v souladu se zásadou „energetická účinnost v první řadě“.

(3)Pařížská dohoda o změně klimatu z roku 2015 v návaznosti na 21. konferenci smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (dále jen „Pařížská dohoda“) stanoví dlouhodobý cíl udržet nárůst globální teploty výrazně pod úrovní 2 °C oproti hodnotám před průmyslovou revolucí a usilovat o to, aby tento nárůst nepřesáhl 1,5 °C oproti hodnotám před průmyslovou revolucí, a zdůrazňuje, že je důležité přizpůsobit se nepříznivým dopadům změny klimatu a zajistit, aby finanční toky byly v souladu s postupem směřujícím k nízkým emisím skleníkových plynů a rozvoji odolnému vůči změně klimatu. Dne 12. prosince 2019 potvrdila Evropská rada cíl dosáhnout do roku 2050 klimaticky neutrální Evropské unie v souladu s cíli Pařížské dohody.

(1)Ve svém sdělení „Zelená dohoda pro Evropu“ ze dne 11. prosince 2019 Komise vytyčila novou strategii růstu, jejímž cílem je transformovat Unii ve spravedlivou a prosperující společnost s moderní a konkurenceschopným hospodářstvím méně náročným na zdroje, která v roce 2050 nebude produkovat žádné emise skleníkových plynů a ve které bude hospodářský růst oddělen od využívání zdrojů. Sdělení Komise o plánu pro dosažení cíle v oblasti klimatu, v němž se navrhuje zvýšit do roku 2030 míru omezení emisí skleníkových plynů alespoň na 55 % – přičemž tuto ambici schválila Evropská rada dne 11. prosince 2020 –, a související posouzení dopadů potvrzuje, že budoucí skladba zdrojů energie se bude velmi lišit od skladby současné, a podporuje nutnost přezkoumat a v případě potřeby revidovat právní předpisy v oblasti energetiky. Stávající investice do energetické infrastruktury zjevně nepostačují k transformaci a výstavbě energetické infrastruktury budoucnosti. To rovněž znamená, že musí existovat infrastruktura, která podpoří evropskou transformaci energetiky, a to včetně rychlé elektrifikace, rozšíření výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů, většího využívání plynů z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkových plynů, integrace energetického systému a většího využívání inovativních řešení.

(11)Bezpečnost dodávek energie, která je hlavním motivačním faktorem nařízení (EU) č. 347/2013, se díky projektům společného zájmu výrazně zlepšila. Kromě toho Komise ve svém posouzení dopadů týkajícím se klimatického cíle očekává, že spotřeba zemního plynu se výrazně sníží, neboť bez dalšího omezení není tato spotřeba slučitelná s uhlíkovou neutralitou. Na druhé straně se do roku 2050 výrazně zvýší spotřeba bioplynu, vodíku z obnovitelných zdrojů, nízkouhlíkového vodíku a syntetických plynných paliv. Proto již infrastruktura pro zemní plyn nepotřebuje podporu prostřednictvím politiky nařízení TEN-E. Plánování energetické infrastruktury by mělo odrážet tuto měnící se situaci v oblasti zemního plynu.

(12)Význam inteligentních elektrických rozvodných sítí pro dosažení cílů politiky Unie v oblasti energetiky a klimatu je uznán ve sdělení Komise o integraci energetického systému. Kritéria pro tuto kategorii by měla zahrnovat technologický vývoj z hlediska inovací a digitálních aspektů. Dále by měla být vyjasněna úloha předkladatelů projektů. Vzhledem k očekávanému významnému nárůstu poptávky po energii v odvětví dopravy, zejména pro elektrická vozidla podél dálnic a v městských oblastech, by technologie inteligentních sítí měly rovněž pomoci zlepšit podporu související s energetickou sítí pro přeshraniční vysokokapacitní dobíjení na podporu dekarbonizace odvětví dopravy.

(13)Sdělení Komise o integraci energetického systému zdůrazňuje potřebu plánování integrované energetické infrastruktury napříč různými nosiči energie, energetickými infrastrukturami a odběratelskými odvětvími. Tato integrace systému vychází z uplatňování zásady „energetická účinnost v první řadě“ a z holistického přístupu nad rámec jednotlivých odvětví. Řeší rovněž potřeby dekarbonizace v odvětvích, kde je obtížné snížit emise uhlíku, jako jsou části průmyslu nebo některé druhy dopravy, kde je přímá elektrifikace v současné době technicky nebo ekonomicky náročná. Tyto investice zahrnují vodík a elektrolyzéry, které postupně směřují ke komerčnímu rozsáhlému zavádění. Vodíková strategie Komise upřednostňuje výrobu vodíku z elektřiny z obnovitelných zdrojů, což je nejčistší řešení, které je nejvíce slučitelné s unijním cílem klimatické neutrality. V přechodné fázi však jsou pro rychlejší nahrazení stávajícího vodíku a nastartování úspor z rozsahu nezbytné jiné formy nízkouhlíkového vodíku.

(14)Vodíková strategie Komise kromě toho dospěla k závěru, že pro požadované zavedení vodíku je důležitým prvkem rozsáhlá síť infrastruktury, kterou může nabídnout pouze Unie a jednotný trh. V současné době existuje velmi omezená specializovaná infrastruktura pro přeshraniční přepravu vodíku a obchodování s vodíkem. Tato infrastruktura by měla sestávat z významného podílu zařízení přeměněných ze zařízení pro zemní plyn, doplněných o nová zařízení určená pro vodík. Vodíková strategie dále stanoví strategický cíl zvýšit do roku 2030 instalovaný výkon elektrolyzérů na 40 GW, aby se zvýšila výroba vodíku z obnovitelných zdrojů a usnadnila dekarbonizace odvětví závislých na fosilních palivech, jako je průmysl nebo doprava. Politika nařízení TEN-E by proto měla zahrnovat novou a přizpůsobenou infrastrukturu pro přepravu vodíku a skladovací zařízení, jakož i elektrolyzéry. Infrastruktura pro přepravu a skladování vodíku by měla být rovněž zahrnuta do desetiletého plánu rozvoje sítě pro celou Unii, aby bylo možné komplexně a důsledně posoudit její náklady a přínosy pro energetický systém, včetně příspěvku k integraci a dekarbonizaci sektoru, s cílem vytvořit pro Unii páteřní vodíkovou soustavu.

(15)Kromě toho by se měla vytvořit nová kategorie infrastruktury pro inteligentní plynárenské sítě, a to na podporu investic, které do sítě začleňují plyny z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkové plyny, jako je bioplyn, biometan a vodík, a na základě inovativních digitálních technologií pomáhají řídit výsledný složitější systém.

(16)Nařízení (EU) č. 347/2013 vyžaduje, aby kandidátský projekt společného zájmu prokázal významný přínos alespoň k jednomu kritériu ze souboru kritérií v rámci postupu sestavování seznamu Unie, který může, ale nemusí zahrnovat udržitelnost. Tento požadavek v souladu s konkrétními potřebami vnitřního trhu s energií ve své době umožnil rozvoj projektů společného zájmu, které řešily pouze rizika pro bezpečnost dodávek energie, a to i pokud neprokazovaly přínosy z hlediska udržitelnosti. Vzhledem k vývoji potřeb unijní infrastruktury a cílů v oblasti dekarbonizace a k závěrům Evropské rady z července 2020, podle nichž by „výdaje EU by měly být v souladu s cíli Pařížské dohody a s principem ‚nezpůsobovat škodu‘ obsaženým v Zelené dohodě pro Evropu“, by však udržitelnost měla být posuzována z hlediska začleňování obnovitelných zdrojů energie do rozvodné sítě, případně z hlediska snižování emisí skleníkových plynů, aby bylo zajištěno, že politika nařízení TEN-E bude v souladu s cíli politiky Unie v oblasti energetiky a klimatu. Udržitelnost sítí přepravy CO2 je posuzována z hlediska jejich účelu, kterým je přeprava oxidu uhličitého.

(17)Unie by měla usnadňovat infrastrukturní projekty, které propojují energetické sítě Unie se sítěmi třetích zemí a jsou vzájemně prospěšné, nezbytné pro transformaci energetiky a dosažení cílů v oblasti klimatu a splňují i konkrétní kritéria příslušných kategorií infrastruktury podle tohoto nařízení, zejména se sousedními zeměmi a se zeměmi, s nimiž Unie navázala zvláštní spolupráci v oblasti energetiky. Toto nařízení by proto mělo do své oblasti působnosti zahrnout projekty ve společném zájmu, pokud jsou udržitelné a schopné prokázat významné čisté socioekonomické přínosy pro nejméně dva členské státy a alespoň jednu třetí zemi. Tyto projekty by byly způsobilé pro zařazení na seznam Unie za podmínek sbližování právních předpisů s Unií a prokázání přínosu k celkové strategii Unie a jejím cílům v oblasti energetiky a klimatu z hlediska bezpečnosti dodávek energie a dekarbonizace. Toto slaďování nebo sbližování právních předpisů by se mělo předpokládat pro smluvní strany Evropského hospodářského prostoru nebo Energetického společenství. Kromě toho by třetí země, s níž Unie spolupracuje na vývoji projektů ve společném zájmu, měla usnadnit podobný harmonogram pro zrychlené provádění a další opatření na podporu politiky, jak stanoví toto nařízení. V tomto nařízení by proto měly být projekty ve společném zájmu posuzovány stejným způsobem jako projekty společného zájmu, přičemž všechna ustanovení týkající se projektů společného zájmu se budou vztahovat i na projekty ve společném zájmu, není-li stanoveno jinak.

(18)K dosažení cílů Unie v oblasti klimatu a energetiky do roku 2030 a 2050 a cíle klimatické neutrality musí také Evropa výrazně zvýšit výrobu elektřiny z obnovitelných zdrojů. Stávající kategorie infrastruktury pro přenos a skladování elektřiny mají zásadní význam pro začlenění významného nárůstu výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů do elektrické rozvodné sítě. To vyžaduje také navýšení investic do energie z obnovitelných zdrojů na moři. Rovněž je třeba se zabývat koordinací dlouhodobého plánování a rozvoje elektrizačních soustav na moři a na pevnině. Zvláště by plánování infrastruktury na moři mělo ustoupit od přístupu založeného na jednotlivých projektech ve prospěch koordinovaného komplexního přístupu zajišťujícího udržitelný rozvoj integrovaných mořských elektrizačních soustav na moři v souladu s potenciálem příbřežních obnovitelných zdrojů jednotlivých přímořských oblastí, ochranou životního prostředí a dalšími způsoby využití moře.

(19)Příslušné členské státy by měly být schopny posoudit přínosy a náklady mořských elektrizačních soustav v příslušných přímořských oblastech z hlediska energie z obnovitelných zdrojů a provést předběžnou analýzu sdílení nákladů na úrovni jednotlivých přímořských oblastí, aby tak podložily společné politické závazky k rozvoji energie z obnovitelných zdrojů na moři na úrovni jednotlivých přímořských oblastí. Komise by proto měla vypracovat jednotné zásady pro metodiku analýzy přínosů a nákladů a sdílení nákladů pro účely zavádění plánů rozvoje integrovaných sítí na moři, které by měly členským státům umožnit, aby prováděly odpovídající posouzení.

(20)Proces desetiletého plánu rozvoje sítě pro celou Unii jako základ pro určení projektů společného zájmu v kategoriích elektřiny a plynu se osvědčil jako účinný. Ačkoli Evropská síť provozovatelů elektroenergetických přenosových soustav a Evropská síť provozovatelů plynárenských přepravních soustav a provozovatelé přenosových soustav hrají v tomto procesu důležitou úlohu, je zapotřebí větší kontroly, aby se posílila důvěra v tento postup, zejména pokud jde o vymezení scénářů pro budoucnost, určení dlouhodobých nedostatků a problematických míst v infrastruktuře a posuzování jednotlivých projektů. Kvůli potřebě nezávislého ověřování by proto měla hrát v uvedeném postupu větší úlohu Agentura pro spolupráci energetických regulačních orgánů (dále jen „agentura“) a Komise, a to i v postupu vypracování desetiletého plánu rozvoje sítě pro celou Unii podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/943 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 715/2009.

(21)Je důležité zajistit, aby status projektu společného zájmu mohly získat pouze projekty infrastruktury, pro které neexistují přiměřená alternativní řešení. Za tímto účelem se zjišťování nedostatků v infrastruktuře řídí zásadou „energetická účinnost v první řadě“ a přednostně se zváží všechna příslušná řešení nesouvisející s infrastrukturou s cílem řešit určené nedostatky. Kromě toho by předkladatelé projektů měli během provádění projektů podávat zprávy o souladu s právními předpisy v oblasti životního prostředí a prokazovat, že projekty nepůsobí významné poškozování životního prostředí podle článku 17 nařízení (ES) 2020/852. U stávajících projektů společného zájmu, které dosáhly dostatečné vyspělosti, se tento aspekt zohlední ze strany regionálních skupin při výběru projektů pro následný seznam Unie.

(22)K zajištění stability napětí a kmitočtu je nutné věnovat zvláštní pozornost stabilitě evropské elektrické sítě za měnících se podmínek, zejména s ohledem na narůstající podíl elektřiny z obnovitelných zdrojů.

(23)Komise po důkladných konzultacích se všemi členskými státy a zúčastněnými stranami určila třináct strategických priorit transevropské energetické infrastruktury, jejichž provedení je zásadní pro dosažení cílů politik Unie v oblasti energetiky a klimatu do roku 2030 a 2050. Tyto priority se týkají různých zeměpisných regionů nebo tematických oblastí, pokud jde o přenos a skladování elektřiny, mořských elektrizačních soustav pro energii z obnovitelných zdrojů, přenosu a skladování vodíku, elektrolyzérů, inteligentních plynárenských sítí, inteligentních elektrických rozvodných sítí a přepravy oxidu uhličitého.

(24)Projekty společného zájmu by měly splňovat společná, transparentní a objektivní kritéria s ohledem na jejich přínos pro cíle energetické politiky. Aby byly projekty v oblasti elektřiny a vodíku způsobilé k zařazení na seznamy Unie, měly by být součástí nejnovějšího dostupného desetiletého plánu rozvoje sítě pro celou Unii. Vzhledem k tomu, že vodíková infrastruktura není v současnosti zahrnuta do desetiletého plánu rozvoje sítě pro celou Unii, měl by se tento požadavek na vodíkové projekty uplatňovat až od 1. ledna 2024 pro účely druhého seznamu Unie sestaveného podle tohoto nařízení.

(25)Měly by být zřízeny regionální skupiny za účelem navrhování a revidování projektů společného zájmu, což povede k vypracování regionálních seznamů projektů společného zájmu. V zájmu zajištění široké shody by tyto regionální skupiny měly zajišťovat úzkou spolupráci mezi členskými státy, vnitrostátními regulačními orgány, předkladateli projektů a příslušnými zúčastněnými stranami. V rámci této spolupráce by měly vnitrostátní regulační orgány v případě potřeby poskytovat regionálním skupinám poradenství, mimo jiné ohledně proveditelnosti regulačních aspektů navrhovaných projektů a proveditelnosti navrhovaného harmonogramu schválení regulačními orgány.

(26)Každé dva roky by měl být sestaven nový unijní seznam projektů společného zájmu (dále jen „seznam Unie“). Projekty společného zájmu, které byly dokončeny nebo které již nesplňují příslušná kritéria a požadavky stanovené v tomto nařízení, by v příštím seznamu Unie už neměly být uvedeny. Z tohoto důvodu by stávající projekty společného zájmu, které mají být zařazeny na příští seznam Unie, měly podléhat stejnému výběrovému procesu pro sestavení regionálních seznamů a seznamu Unie, jaké se používá na navrhované projekty. Výsledná administrativní zátěž by však měla být co nejvíce snížena, například co největším využitím dříve předložených informací a zohledněním výročních zpráv předkladatelů projektů. Stávající projekty společného zájmu, které dosáhly významného pokroku, by proto měly využívat zjednodušeného postupu začlenění do desetiletého plánu rozvoje sítě pro celou Unii.

(27)Projekty společného zájmu by měly být prováděny co nejrychleji a měly by být pečlivě sledovány a vyhodnocovány a zároveň by měla být minimalizována administrativní zátěž pro předkladatele projektů. Komise by měla jmenovat evropské koordinátory projektů, které se ocitnou v obzvláštních nesnázích. Pokrok při provádění konkrétních projektů, jakož i při plnění povinností vyplývajících z tohoto nařízení by měl být u příslušných projektů zohledněn ve výběrovém procesu pro následné seznamy Unie.

(28)Povolovací postup by neměl vést k administrativní zátěži neúměrné rozsahu nebo složitosti projektu ani by neměl vytvářet překážky rozvoje transevropských sítí a přístupu na trh.

(29)Plánování a provádění unijních projektů společného zájmu v oblasti energetické, dopravní a telekomunikační infrastruktury by se mělo koordinovat s cílem vytvořit synergie tam, kde je to z celkového ekonomického, technického nebo environmentálního hlediska nebo z hlediska klimatu či územního plánování proveditelné, přičemž se řádně zohlední příslušné bezpečnostní aspekty. Při plánování jednotlivých evropských sítí by tedy mělo být možné upřednostňovat integraci dopravních, komunikačních a energetických sítí s cílem zajistit, aby bylo zabráno co nejméně plochy, a pokud možno vždy zajistit opětovné využití stávajících nebo bývalých tras, a tím minimalizovat veškeré sociální, ekonomické, environmentální, klimatické a finanční negativní dopady.

(30)Projektům společného zájmu by měl být přidělen „prioritní status“ na vnitrostátní úrovni, aby se zajistilo jejich rychlé administrativní zpracování, a příslušné orgány by je měly považovat za projekty ve veřejném zájmu. Z důvodů převažujícího veřejného zájmu by měly být projekty, které mají nepříznivý dopad na životní prostředí, povoleny za předpokladu, že jsou splněny všechny podmínky stanovené ve směrnici Rady 92/43/EHS a směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES.