EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 7.12.2022 COM(2022) 695 final 2022/0402(CNS) Návrh NAŘÍZENÍ RADY o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání rozhodnutí a přijímání veřejných listin ve věcech rodičovství a o vytvoření evropského osvědčení o rodičovství

{SEC(2022) 432 final} - {SWD(2022) 390 final} - {SWD(2022) 391 final} - {SWD(2022) 392 final}



DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1.SOUVISLOSTI NÁVRHU •Odůvodnění a cíle návrhu Cílem Unie je vytvořit, udržovat a rozvíjet prostor svobody a práva, v němž je zajištěn volný pohyb osob, přístup ke spravedlnosti a plné dodržování základních práv. Předsedkyně Komise von der Leyenová ve svém projevu o stavu Unie v roce 2020 uvedla, že „jste-li rodičem v jedné zemi, jste rodičem ve všech zemích“. Tímto prohlášením předsedkyně Komise poukázala na potřebu zajistit, aby rodičovství určené v jednom členském státě bylo pro všechny účely uznáváno ve všech ostatních členských státech. Tato iniciativa byla označena za klíčové opatření ve Strategii EU pro práva dítěte a ve Strategii EU pro rovnost LGBTIQ osob. Cílem návrhu je posílit ochranu základních práv a dalších práv dětí v přeshraničních situacích, včetně jejich práva na identitu, na zákaz diskriminace a na soukromý a rodinný život, jakož i na dědická a vyživovací práva, přičemž zájem dítěte musí být prvořadým hlediskem. V souladu s tímto cílem zdůrazňují závěry Rady o Strategii EU pro práva dítěte, že práva dítěte jsou univerzální, že každé dítě má stejná práva bez jakékoli diskriminace a že zájem dítěte musí být prvořadým hlediskem při všech činnostech týkajících se dětí, ať už se uskutečňují orgány veřejné moci nebo soukromými institucemi. Dalšími cíli návrhu je zajistit právní jistotu a předvídatelnost pravidel týkajících se mezinárodní příslušnosti a rozhodného práva pro určení rodičovství v přeshraničních situacích a uznávání rodičovství a snížit právní náklady a zátěž rodin a soudních systémů členských států v souvislosti se soudním řízením o uznání rodičovství v jiném členském státě. Potřeba zajistit uznávání rodičovství mezi členskými státy vzniká proto, že občané se stále častěji dostávají do přeshraničních situací, například když mají rodinné příslušníky v jiném členském státě, cestují v rámci Unie nebo se stěhují do jiného členského státu za prací, aby tam založili rodinu, nebo v jiném členském státě kupují nemovitost. Odhaduje se však, že přibližně dva miliony dětí se v současné době mohou ocitnout v situaci, kdy uznání jejich rodičovství, které bylo určeno v jednom členském státě, není pro všechny účely uznáno v jiném členském státě. Právo Unie již vyžaduje, aby členské státy uznaly rodičovství dítěte určené v jiném členském státě pro účely práv, která dítěti vyplývají z práva Unie, zejména z unijního práva týkajícího se volného pohybu, včetně směrnice 2004/38/ES o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, což zahrnuje právo na rovné zacházení a zákaz překážek ve věcech jako je uznání jména. Právo Unie však zatím nevyžaduje, aby členské státy uznaly rodičovství dítěte, které bylo určeno v jiném členském státě, pro jiné účely. Toto neuznání může mít pro děti závažné nepříznivé důsledky. To brání jejich základním právům v přeshraničních situacích a může vést k odepření práv, která jim vyplývají z rodičovství podle vnitrostátního práva. Děti tak mohou být v jiném členském státě zbaveny dědického nebo vyživovacího práva nebo práva na to, aby některý z jejich rodičů jednal v jiném členském státě jako jejich zákonný zástupce v záležitostech, jako je lékařská péče nebo školní docházka. Tyto potíže mohou nutit rodiny, aby zahájily soudní řízení o uznání rodičovství svých dětí v jiném členském státě, ale tato soudní řízení jsou časově náročná, nákladná a zatěžují jak rodiny, tak soudní systémy členských států a jejich výsledky jsou nejisté. Přestože jsou členské státy povinny uznat rodičovství určené v jiném členském státě pro účely práv vyplývajících z práva Unie, mohou být rodiny odrazovány od výkonu svého práva na volný pohyb z obavy, že rodičovství jejich dětí nebude v jiném členském státě uznáno pro všechny účely. Důvody současných potíží s uznáváním rodičovství spočívají v tom, že členské státy mají různá hmotněprávní pravidla pro určení rodičovství ve vnitrostátních situacích, která jsou a zůstanou v jejich pravomoci, ale také různá pravidla pro mezinárodní příslušnost a kolizní normy pro určení rodičovství v přeshraničních situacích a pro uznání rodičovství určeného v jiném členském státě, v nichž má pravomoc jednat Unie. V současné době však nástroje Unie v oblasti rodinného práva s přeshraničními důsledky, včetně nástrojů týkajících se rodičovské odpovědnosti a výživného, dědictví a předkládání veřejných listin v jiném členském státě, nezahrnují do své působnosti pravidla týkající se mezinárodní příslušnosti nebo kolizních norem pro určení rodičovství v přeshraničních situacích ani pravidla týkající se uznávání rodičovství mezi členskými státy. Stížnosti občanů, petice podané Evropskému parlamentu a soudní řízení poukazují na problémy, s nimiž se rodiny setkávají při uznávání rodičovství svých dětí v přeshraničních situacích v rámci Unie, včetně případů, kdy se přestěhují do jiného členského státu nebo se vrátí do členského státu původu a žádají o uznání rodičovství pro všechny účely. Aby se vyřešily problémy s uznáváním rodičovství pro všechny účely a odstranila se stávající mezera v unijním právu, navrhuje Komise přijmout pravidla Unie týkající se mezinárodní příslušnosti v oblasti rodičovství (určující, které soudy členského státu jsou příslušné rozhodovat ve věcech rodičovství, včetně určení rodičovství v přeshraničních situacích) a rozhodného práva (určující vnitrostátní právo, které by se mělo použít pro otázky rodičovství, včetně určení rodičovství v přeshraničních situacích), aby se následně usnadnilo uznávání rodičovství určeného v jiném členském státě. Komise rovněž navrhuje vytvoření evropského osvědčení o rodičovství, o které mohou děti (nebo jejich zákonní zástupci) požádat a použít ho k prokázání rodičovství v jiném členském státě. Vzhledem k tomu, že podle mezinárodního práva, práva Unie a práva členských států mají všechny děti bez rozdílu stejná práva, vztahuje se návrh na uznání rodičovství dítěte bez ohledu na to, jak bylo dítě počato nebo narozeno, a bez ohledu na druh rodiny dítěte. Návrh tedy zahrnuje otázku uznání rodičovství dítěte s rodiči stejného pohlaví a také uznání rodičovství dítěte osvojeného podle vnitrostátního práva členského státu. Návrh se však nedotýká pravomoci členských států přijímat hmotněprávní pravidla v oblasti rodinného práva, jako jsou pravidla týkající se definice rodiny nebo pravidla týkající se určení rodičovství ve vnitrostátních situacích. Návrh se rovněž nedotýká pravidel členských států pro uznávání manželství nebo registrovaného partnerství uzavřených v zahraničí. Návrh platí bez ohledu na státní příslušnost dětí a státní příslušnost jejich rodičů. V souladu se stávajícími nástroji Unie v občanských (včetně rodinného práva) a obchodních věcech však návrh vyžaduje pouze uznávání a přijímání dokladů, kterými se rodičovství určuje nebo prokazuje, vydaných v členském státě, zatímco uznávání a přijímání dokladů, kterými se rodičovství určuje nebo prokazuje, vydaných ve třetím státě bude i nadále podléhat vnitrostátnímu právu. •Soulad s platnými předpisy v dané oblasti politiky Členské státy jsou již dnes na základě stávajícího práva Unie povinny uznat rodičovství dítěte určeného v jiném členském státě pro účely výkonu práv, která dítěti vyplývají z unijního práva, zejména v oblasti volného pohybu. Návrh nemá na tuto povinnost členských států dopad. Vzhledem k neexistenci pravidel Unie týkajících se mezinárodní příslušnosti a rozhodného práva pro určení rodičovství v přeshraničních situacích a uznání rodičovství v jiném členském státě pro účely práv, která dítěti vyplývají z rodičovství podle vnitrostátního práva, se však tyto otázky v současnosti řídí právem každého členského státu. Stávající nástroje Unie upravují uznávání soudních rozhodnutí a veřejných listin v několika oblastech, které se přímo týkají dětí v přeshraničních situacích, jako je rodičovská odpovědnost, výživné a dědictví. Otázky rodičovství jsou však z oblasti působnosti těchto nástrojů vyloučeny. Nařízení o veřejných listinách se zabývá pravostí veřejných listin v určitých oblastech, včetně narození, rodičovství a osvojení, ale nezabývá se uznáváním obsahu těchto veřejných listin. Přijetí společných pravidel týkajících se mezinárodní příslušnosti a rozhodného práva pro určení rodičovství v přeshraničních situacích a uznání rodičovství v jiném členském státě by doplnilo stávající právní předpisy Unie v oblasti rodinného práva a dědictví a usnadnilo jejich uplatňování, neboť rodičovství dítěte je předběžnou otázkou, kterou je třeba ve vztahu k dítěti vyřešit před uplatněním stávajících pravidel Unie o rodičovské odpovědnosti, výživném a dědictví.

Vzhledem k tomu, že cílem návrhu je chránit práva dětí v přeshraničních situacích, je v souladu s Úmluvou OSN o právech dítěte, která stanoví, že státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, musí zajistit, aby dítě bylo chráněno před všemi formami diskriminace nebo trestání, které vyplývají z postavení nebo činnosti rodičů dítěte (článek 2); že při všech činnostech týkajících se dětí, ať už je provádějí soudy nebo zákonodárné orgány, musí být předním hlediskem nejlepší zájem dítěte (článek 3) a že děti mají právo na svou totožnost a na péči rodičů (články 7 a 8). Návrh je rovněž v souladu s Evropskou úmluvou o lidských právech, která stanoví právo na respektování soukromého a rodinného života, a se související judikaturou Evropského soudu pro lidská práva, včetně uznání dětí narozených z náhradního mateřství. V neposlední řadě je také v souladu s cílem ochrany a podpory práv dítěte stanoveným ve Smlouvě o Evropské unii (čl. 3 odst. 3 a čl. 3 odst. 5 SEU) a v Listině základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Listina zaručuje při uplatňování a provádění práva Unie ochranu základních práv dětí a jejich rodin. Mezi tato práva patří právo na respektování soukromého a rodinného života (článek 7), právo na zákaz diskriminace (článek 21) a právo dětí pravidelně udržovat pravidelné osobní vztahy a přímý styk s oběma rodiči, pokud je to v jejich nejlepším zájmu (článek 24). Na základě Úmluvy OSN o právech dítěte čl. 24 odst. 2 Listiny rovněž stanoví, že při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejvlastnější zájem dítěte. •Soulad s ostatními politikami Unie Návrh vychází z několika politických iniciativ. Patří mezi ně Stockholmský program Evropské rady z roku 2010 – Otevřená a bezpečná Evropa, která slouží svým občanům a chrání je, Akční plán Komise k provádění Stockholmského programu a zelená kniha z roku 2010 s názvem „Méně správních úkonů pro občany: Podpora volného pohybu veřejných listin a uznávání účinků dokladů osvědčujících osobní stav“. Evropský parlament navíc v roce 2017 požádal Komisi o předložení legislativního návrhu o přeshraničním uznávání rozhodnutí o osvojení. V roce 2020 Komise oznámila opatření, která mají zajistit, aby rodičovství určené v jednom členském státě bylo uznáváno ve všech ostatních členských státech. Tato iniciativa byla součástí Strategie EU pro práva dítěte z roku 2021 jako klíčové opatření na podporu rovnosti a práv dětí a také Strategie EU pro rovnost LGBTIQ osob z roku 2020. Evropský parlament uvítal iniciativu Komise ve svém usnesení z roku 2022 o ochraně práv dítěte v řízeních občanského, správního a rodinného práva. Závěry Rady o Strategii EU pro práva dítěte zdůrazňují, že práva dítěte jsou univerzální, že každé dítě požívá stejných práv bez jakékoli diskriminace a že při všech činnostech týkajících se dětí, ať už uskutečňovaných veřejnými orgány, nebo soukromými institucemi, musí být prvořadým hlediskem nejlepší zájmy dítěte. To s sebou nutně nese vytvoření právního rámce s jednotnými pravidly pro mezinárodní příslušnost a rozhodné právo pro uznávání rodičovství mezi členskými státy, který umožní dětem požívat svých práv v Unii bez diskriminace. 2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA •Právní základ Podle Smluv Unie spadá hmotné právo v rodinných věcech, včetně právního postavení osob, do pravomoci členských států, což znamená, že hmotněprávní pravidla pro určení rodičovství osoby jsou stanovena ve vnitrostátním právu. Unie však může přijímat opatření týkající se rodinného práva s přeshraničními důsledky podle čl. 81 odst. 3 SFEU, jako jsou opatření, která usnadňují, aby bylo rodičovství po jeho určení v jednom členském státě uznáno v ostatních členských státech. Tato opatření mohou zahrnovat přijetí společných pravidel pro mezinárodní příslušnost, rozhodné právo a postupy pro uznání rodičovství v jiném členském státě. Tato opatření nepovedou k harmonizaci hmotného práva členských států, pokud jde o definici rodiny nebo určení rodičovství ve vnitrostátních situacích. Stejně jako ostatní nástroje Unie v oblasti rodinného práva má návrh usnadnit uznávání soudních rozhodnutí a veřejných listin o rodičovství přijetím společných pravidel o mezinárodní příslušnosti a rozhodném právu. Cílem návrhu je požadovat uznání rodičovství stanoveného v jiném členském státě, zejména pro účely práv vyplývajících z rodičovství podle vnitrostátního práva. Vhodným právním základem je proto čl. 81 odst. 3 SFEU. Na základě protokolu č. 22 ke SFEU nejsou právní opatření přijatá v oblasti spravedlnosti v Dánsku závazná ani použitelná. Na základě protokolu č. 21 ke Smlouvě o fungování EU nejsou tato opatření závazná ani pro Irsko. Po předložení návrhu v této oblasti však může Irsko oznámit, že se chce podílet na přijetí a používání dotčeného opatření, a jakmile bude opatření přijato, může oznámit, že chce toto opatření přijmout. •Subsidiarita Zatímco stanovení pravidel pro definici rodiny a určení rodičovství přísluší členským státům, pravomoc přijímat opatření týkající se rodinného práva a práv dítěte s přeshraničním dopadem je sdílena mezi Unií a členskými státy. Problémy s uznáním rodičovství určeného v jiném členském státě pro účely práv vyplývajících buď z vnitrostátního, nebo unijního práva mají unijní rozměr, neboť uznání vyžaduje zapojení dvou členských států. Důsledky neuznání rodičovství mají rovněž unijní rozměr, neboť rodiny mohou být odrazeny od výkonu svého práva na volný pohyb z obavy, že rodičovství jejich dítěte nebude v jiném členském státě uznáno pro všechny účely. Problémy s uznáváním rodičovství plynou zejména z rozdílných hmotněprávních předpisů členských států o určení rodičovství a z rozdílných předpisů členských států týkajících se mezinárodní příslušnosti a rozhodného práva pro určení rodičovství v přeshraničních situacích. Problémy s uznáváním rodičovství by nemohly uspokojivě odstranit členské státy jednající samostatně, protože pravidla a postupy členských států by musely být stejné nebo přinejmenším slučitelné, aby mohlo být rodičovství mezi členskými státy uznáváno. Je třeba přijmout opatření na úrovni Unie, aby bylo zajištěno, že členský stát, jehož soudy nebo jiné příslušné orgány určují rodičovství v přeshraničních situacích, bude považován za stát, který má k tomu příslušnost, a že soudy a jiné příslušné orgány všech členských států budou při určování rodičovství v přeshraničních situacích uplatňovat stejné právo. Tímto způsobem se v rámci Unie zamezí konfliktům rodičovství téže osoby a každý členský stát uzná rodičovství určené v jiném členském státě. Proto by cílů tohoto návrhu bylo z důvodu jeho rozsahu a účinků nejlépe dosaženo na úrovni Unie v souladu se zásadou subsidiarity. •Proporcionalita Cílem tohoto návrhu je usnadnit uznávání rodičovství mezi členskými státy tím, že se stanoví uznávání i) soudních rozhodnutí a ii) veřejných listin určujících rodičovství se závaznými právními účinky a přijímání veřejných listin, které nemají závazné právní účinky v členském státě původu, ale mají v tomto členském státě důkazní účinky. Za tímto účelem návrh harmonizuje pravidla členských států týkající se mezinárodní příslušnosti pro určení rodičovství v přeshraničních situacích a kolizní normy členských států určující rozhodné právo pro určení rodičovství v přeshraničních situacích. Návrh nepřesahuje rámec toho, co je nezbytné k dosažení jeho cílů: nezasahuje do hmotného vnitrostátního práva týkajícího se definice rodiny; není jím dotčeno vnitrostátní právo týkající se uznávání manželství nebo registrovaného partnerství uzavřených v zahraničí; pravidla týkající se příslušnosti a rozhodného práva se vztahují pouze na určení rodičovství v přeshraničních situacích; vyžaduje, aby členské státy uznaly rodičovství pouze v případě, že bylo určeno v členském státě, a nikoli pokud bylo určeno ve třetím státě; není dotčena pravomoc orgánů členských států jednat ve věcech rodičovství a evropské osvědčení o rodičovství je pro děti (a jejich zákonné zástupce) nepovinné a nenahrazuje rovnocenné vnitrostátní doklady prokazující rodičovství. Návrh je proto v souladu se zásadou proporcionality. •Volba nástroje Přijetí jednotných pravidel pro mezinárodní příslušnost a rozhodné právo pro určení rodičovství v přeshraničních situacích lze dosáhnout pouze prostřednictvím nařízení, neboť pouze nařízení zajistí zcela jednotný výklad a uplatňování pravidel. V souladu s předchozími nástroji Unie v oblasti mezinárodního práva soukromého je proto upřednostňovaným právním nástrojem nařízení.

3.VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ •Konzultace se zúčastněnými stranami Při přípravě návrhu vedla Komise v letech 2021 a 2022 rozsáhlé konzultace zahrnující všechny členské státy (s výjimkou Dánska). Konzultace se zaměřily na širokou škálu zúčastněných stran zastupujících občany, orgány veřejné moci, akademiky, právníky, nevládní organizace a další příslušné zájmové skupiny. Konzultace se skládaly ze i) zpětné vazby veřejnosti k počátečnímu posouzení dopadů; ii) otevřené veřejné konzultace; iii) setkání se zúčastněnými stranami a zástupci občanské společnosti a iv) setkání s odborníky z orgánů členských států. Kromě konzultačních činností Komise byly konzultace vedeny externím dodavatelem. Jednalo se o i) online průzkumy určené matričním úředníkům členských států; ii) písemné dotazníky pro ministerstva a soudní orgány členských států a iii) rozhovory se soudními orgány členských států a nevládními organizacemi. Celkově se zúčastněné strany zastupující práva dětí, duhové rodiny, právníci a matriční úředníci vyslovili pro to, aby Unie řešila současné problémy s uznáváním rodičovství přijetím závazných právních předpisů. Naopak organizace zastupující tradiční rodiny a organizace vystupující proti náhradnímu mateřství se k legislativnímu návrhu stavěly obecně kriticky. Názory veřejnosti se lišily. Získaná zpětná vazba byla podkladem pro přípravu návrhu a připojeného posouzení dopadů. Podrobné shrnutí výsledků konzultací vedených Komisí je obsaženo v posouzení dopadů. •Sběr a využití výsledků odborných konzultací Kromě výše uvedených konzultací se zúčastněnými stranami Komise shromáždila a využila odborné poznatky i z jiných zdrojů. Při přípravě návrhu Komise požádala o odbornou pomoc skupinu odborníků pro uznávání rodičovství mezi členskými státy, kterou zřídila v roce 2021. Komise se rovněž účastnila setkání odborníků k projektu Haagské konference o mezinárodním právu soukromém týkajícího se rodičovství a náhradního mateřství a konzultovala odbornou literaturu, zprávy a studie. Při přípravě posouzení dopadů vycházela Komise ze studie vypracované externím dodavatelem. Externí dodavatel rovněž vypracoval zprávy o jednotlivých zemích, mimo jiné o hmotném právu členských států a mezinárodním právu soukromém v oblasti rodičovství. Studie zadavatele použila různé nástroje k analýze stávajících problémů s uznáváním rodičovství, dopadů tohoto návrhu a zvažovaných politických možností. Tyto nástroje zahrnovaly využití empirických údajů získaných různými způsoby (rozhovory, dotazníky, národní zprávy), jakož i statistiky a analýzu podkladů. Pokud nebyly k dispozici kvantitativní údaje, byly použity kvalitativní odhady. Externí dodavatel dospěl v této studii k závěru, že nejvhodnější možností, jak by Unie mohla dosáhnout svých politických cílů, by bylo přijetí legislativního nástroje o uznávání rodičovství mezi členskými státy, včetně vytvoření evropského osvědčení o rodičovství. •Posouzení dopadů Na základě pokynů Komise pro zlepšování právní úpravy a závěrů počátečního posouzení dopadů vypracovala Komise posouzení dopadů návrhu. Při posuzování dopadů byly zvažovány tyto možnosti politiky: i) základní scénář; ii) doporučení Komise určené členským státům; iii) legislativní opatření spočívající v nařízení o uznávání rodičovství mezi členskými státy a iv) legislativní opatření spočívající v nařízení o uznávání rodičovství mezi členskými státy, včetně vytvoření nepovinného evropského osvědčení o rodičovství. Všechny tyto možnosti politiky, včetně základního scénáře, by byly doprovázeny určitými nelegislativními opatřeními na zvýšení informovanosti, podporu osvědčených postupů a zlepšení spolupráce mezi orgány členských států, které se zabývají otázkami rodičovství. Posouzení dopadů zkoumalo každou z těchto možností z hlediska jejich očekávaných dopadů a jejich účinnosti, efektivity a souladu s právním a politickým rámcem Unie. Na základě tohoto posouzení byla zvolena možnost spočívající v návrhu nařízení o uznávání rodičovství mezi členskými státy, včetně vytvoření nepovinného evropského osvědčení o rodičovství jakožto zvolené politické možnosti. Z posouzení dopadů vyplývá, že zvolená možnost by výrazně usnadnila uznávání rodičovství pro všechny z odhadovaných 2 milionů dětí z přeshraničních rodin, a nikoli pouze pro ty, které v současné době čelí největším problémům s uznáváním rodičovství. Evropské osvědčení o rodičovství, které je speciálně navrženo pro použití v jiném členském státě, by zejména snížilo administrativní zátěž pro všechny rodiny spojenou s postupy uznávání a náklady na překlady. Zvolená politická možnost by byla také nejúčinnější při řešení problémů s uznáváním rodičovství, protože pozitivní právní, sociální a psychologické dopady by byly nejvýznamnější. Zvolená možnost by měla jednoznačně pozitivní dopad na ochranu základních práv dětí, jako je jejich právo na totožnost, zákaz diskriminace a soukromý a rodinný život. Byla by také nejúčinnější při ochraně práv, která dětem vyplývají z rodičovství podle vnitrostátního práva, jako je jejich právo na výživné a dědictví v jiném členském státě. Konečně by to mělo i pozitivní sociální a psychologický dopad, protože by to vedlo k tomu, že by se s dětmi v přeshraničních situacích zacházelo jako s místními dětmi. Přijetím jednotných pravidel Unie pro mezinárodní příslušnost a rozhodné právo a uznání rodičovství bez nutnosti zvláštního řízení by zvolená možnost odstranila náklady a zátěž spojené se správními postupy a soudními řízeními, které musí děti a jejich rodiny v současnosti nést, aby jim bylo rodičovství uznáno v jiném členském státě. Odhaduje se, že průměrné náklady na jeden případ řízení o uznání rodičovství by se při zvolené variantě snížily o 71 % a u rodin, které v současné době čelí nejvážnějším problémům s uznáním rodičovství, o 90 %. Zvolená možnost by následně vedla k významným úsporám nákladů, času a zátěže pro orgány veřejné moci členských států. Odhaduje se, že při zvolené možnosti by se náklady na uznávací řízení hrazené orgány veřejné moci snížily o 54 %. •Základní práva Jak bylo vysvětleno výše, současné problémy s uznáváním rodičovství vedou k situacím, které porušují základní práva a další práva dětí v přeshraničních situacích. Zbavení dětí jejich právního postavení a rodičovství stanoveného v jiném členském státě je v rozporu se základními právy dětí na totožnost, na zákaz diskriminace a na respektování soukromého a rodinného života, jakož i v rozporu s jejich nejlepším zájmem. Usnadněním uznávání rodičovství mezi členskými státy má návrh za cíl chránit základní práva dětí v přeshraničních situacích a zajistit kontinuitu postavení rodičovství v rámci Unie. 4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY

Členským státům mohou vzniknout jednorázové náklady na přizpůsobení se novým pravidlům nařízení, zejména náklady vyplývající z nutnosti proškolit soudce, matriční úředníky a další příslušné orgány v oblasti nových pravidel. Lze očekávat drobné opakující se náklady na průběžné školení těchto orgánů. Žádné z těchto nákladů by neměly být významné a v každém případě by byly vyváženy zvýšením efektivity a úsporami nákladů, které nařízení přináší. Ustanovení návrhu o digitální komunikaci prostřednictvím evropského elektronického přístupového místa v souvislosti s decentralizovaným informačním systémem zřízeným nařízením (EU) XX/YYYY [nařízení o digitalizaci] by měla dopad na rozpočet Unie, který lze pokrýt přerozdělením v rámci programu Spravedlnost. Tento dopad by byl malý, protože decentralizovaný informační systém by nemusel být zřízen konkrétně pro uplatňování návrhu, ale v souladu s [nařízením o digitalizaci] by byl vyvinut a používán pro mnoho unijních nástrojů v oblasti justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech. Členské státy by rovněž vynaložily nějaké náklady na instalaci a údržbu přístupových míst decentralizovaného informačního systému umístěných na jejich území a na úpravu svých vnitrostátních informačních systémů tak, aby byly s přístupovými místy interoperabilní. Jak však bylo uvedeno, většina těchto finančních investic by již byla provedena v souvislosti s digitalizací jiných nástrojů Unie v oblasti justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech. Členské státy by kromě toho mohly žádat o granty na financování těchto nákladů v rámci příslušných finančních programů Unie, zejména fondů politiky soudržnosti a programu Spravedlnost. 5.OSTATNÍ PRVKY •Plány provádění a způsoby monitorování, hodnocení a podávání zpráv Nařízení je přímo použitelné ve všech členských státech, a proto nemusí být provedeno do vnitrostátního práva. V návrhu se počítá s odpovídajícím monitorováním, hodnocením a povinností týkající se podávání zpráv. Za prvé, praktické uplatňování nařízení by bylo sledováno prostřednictvím pravidelných zasedání Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci, na nichž by se scházeli odborníci z členských států. Komise by kromě toho provedla úplné hodnocení uplatňování nařízení pět let po jeho vstupu v platnost. Hodnocení by se provádělo mimo jiné na základě podkladů od orgánů členských států, externích odborníků a příslušných zúčastněných stran. •Vysvětlení ustanovení návrhu Návrh obsahuje devět kapitol: i) předmět, oblast působnosti a definice; ii) příslušnost ve věcech rodičovství v přeshraničních situacích; iii) rozhodné právo pro určení rodičovství v přeshraničních situacích; iv) uznávání soudních rozhodnutí a veřejných listin se závaznými právními účinky vydaných v jiném členském státě; v) přijímání veřejných listin bez závazných právních účinků vydaných v jiném členském státě; vi) evropské osvědčení o rodičovství; vii) digitální komunikace; viii) akty v přenesené pravomoci a ix) obecná a závěrečná ustanovení. Kapitola I – Předmět, oblast působnosti a definice Článek 1 stanoví předmět návrhu. Záměrem návrhu je dosáhnout cíle, jímž je usnadnit uznávání rodičovství v členském státě určeného v jiném členském státě, a to přijetím jednotných pravidel týkajících se i) mezinárodní příslušnosti pro určení rodičovství v členském státě v přeshraničních situacích; ii) rozhodného práva pro určení rodičovství v členském státě v přeshraničních situacích; iii) uznávání soudních rozhodnutí a veřejných listin určujících rodičovství se závaznými právními účinky; iv) přijímání veřejných listin bez závazných právních účinků v členském státě původu, ale s důkazními účinky v tomto členském státě a v) vytvoření nepovinného evropského osvědčení o rodičovství, které dítěti nebo zákonnému zástupci umožní prokázat rodičovství v jiném členském státě. Rodičovství je obvykle určeno ze zákona nebo aktem příslušného orgánu, jako je rozhodnutí soudu, rozhodnutí správního orgánu nebo notářský zápis, po němž je rodičovství obvykle zapsáno v evidenci občanů nebo obyvatel členského státu. Občané však nejčastěji žádají o uznání rodičovství v jiném členském státě na základě veřejné listiny, která neurčuje rodičovství se závaznými právními účinky, ale má důkazní účinky rodičovství, které bylo v tomto členském státě dříve určeno jiným způsobem (ze zákona nebo aktem příslušného orgánu). Takovou veřejnou listinou může být například výpis z evidence občanů nebo rodný list či osvědčení o rodičovství. Cílem jednotných pravidel v návrhu týkajících práva rozhodného pro určení rodičovství v přeshraničních situacích je usnadnit přijímání veřejných listin bez závazných právních účinků, ale s důkazními účinky v členském státě původu buď o rodičovství, které bylo v tomto členském státě dříve určeno (například rodný list), nebo o jiných skutečnostech, než je určení rodičovství (například uznání otcovství nebo udělení souhlasu s určením rodičovství). Článek 2 o vztahu návrhu k jiným ustanovením práva Unie objasňuje, že návrhem by neměla být dotčena práva, která dítěti vyplývají z unijního práva, zejména práva vyplývající z unijního práva o volném pohybu, včetně směrnice 2004/38/ES. Cílem návrhu není stanovit jakékoli další podmínky nebo požadavky na uznání rodičovství pro výkon práv vyplývajících z práva Unie ani ovlivnit provádění těchto pravidel. Právo Unie týkající se volného pohybu se proto bude nadále uplatňovat bez jakýchkoli změn. Zejména uznání rodičovství pro výkon práv vyplývajících z práva Unie lze odepřít pouze z důvodů, které připouští unijní právo v oblasti volného pohybu, jak je vykládá Soudní dvůr. Rovněž na základě platného práva Unie podle článku 21 SFEU a souvisejících sekundárních právních předpisů, jak je vykládá Soudní dvůr, nemůže respektování národní identity členského státu podle čl. 4 odst. 2 SEU a veřejného pořádku členského státu sloužit jako odůvodnění pro odepření uznání vztahu mezi rodičem a dítětem a jeho rodiči stejného pohlaví pro účely výkonu práv, která dítěti vyplývají z práva Unie. Pro účely výkonu práv vyplývajících z práva Unie lze kromě toho prokázat rodičovství jakýmkoli způsobem. Členský stát proto není oprávněn požadovat, aby osoba předložila potvrzení stanovené v návrhu, které je přiloženo k soudnímu rozhodnutí nebo veřejné listině týkající se rodičovství, nebo evropské osvědčení o rodičovství vytvořené návrhem, pokud osoba žádá o uznání rodičovství pro účely práv, která dítěti vyplývají z unijního práva v oblasti volného pohybu. To by však nemělo bránit tomu, aby se osoba rozhodla předložit v takových případech také příslušné potvrzení nebo evropské osvědčení o rodičovství. Článek 2 rovněž objasňuje, že návrh se nedotkne uplatňování nařízení o veřejných listinách, které již zjednodušuje oběh veřejných listin (jako jsou rozsudky, notářské listiny a správní osvědčení) v určitých oblastech, včetně narození, rodičovství a osvojení, pokud jde o jejich pravost. Článek 3 vymezuje oblast působnosti návrhu. Pravidla o příslušnosti a rozhodném právu se použijí v případech, kdy má být rodičovství určeno v členském státě v přeshraničních situacích. Pravidla pro uznávání rodičovství se použijí v případě, že rodičovství, které má být uznáno, bylo určeno v členském státě, takže návrh se nevztahuje na uznávání nebo případně přijímání soudních rozhodnutí a veřejných listin, kterými se určuje nebo prokazuje rodičovství, vyhotovených nebo zapsaných ve třetím státě. V těchto případech se uznání nebo přijetí nadále řídí vnitrostátním právem každého členského státu. Návrh se však vztahuje na uznání rodičovství všech dětí bez ohledu na jejich státní příslušnost a státní příslušnost jejich rodičů, pokud bylo jejich rodičovství určeno v členském státě, a nikoli ve třetím státě. Z oblasti působnosti návrhu jsou vyloučeny otázky, které mohou mít souvislost s rodičovstvím dítěte, ale jsou upraveny jinými nástroji Unie nebo mezinárodními nástroji nebo vnitrostátním právem, jako jsou záležitosti týkající se rodičovské odpovědnosti, výživného, dědictví, mezinárodního osvojení, existence, platnosti nebo uznání manželství nebo registrovaného partnerství rodičů dítěte a účinky zápisu nebo nezapsání rodičovství dítěte do příslušné matriky členského státu. Řešením rodičovství dítěte jako předběžné otázky by však návrh usnadnil uplatňování stávajících nástrojů Unie týkajících se rodičovské odpovědnosti, výživného a dědictví ve vztahu k dítěti. Návrh se rovněž nezabývá právy a povinnostmi vyplývajícími z rodičovství podle vnitrostátního práva, například státní příslušností a jménem dítěte. Článek 4 definuje pro účely návrhu pojmy „rodičovství“, „dítě“, „určení rodičovství“, „soud“ a „soudní rozhodnutí“, „veřejná listina“, „členský stát původu“, „decentralizovaný informační systém“ a „evropské elektronické přístupové místo“. –Dítě je definováno široce a zahrnuje osobu jakéhokoli věku, jejíž rodičovství má být určeno, uznáno nebo prokázáno. Vzhledem k tomu, že rodičovské postavení je relevantní po celý život osoby, vztahuje se návrh na děti jakéhokoli věku, tj. jak na nezletilé, tak na dospělé. Nejlepší zájem dítěte a právo být vyslyšen je však třeba chápat tak, že se jedná o dítě ve smyslu Úmluvy OSN o právech dítěte, tj. osobu mladší 18 let, pokud podle práva, které se na dítě vztahuje, není zletilosti dosaženo dříve. –Rodičovstvím, označovaným také jako filiace, se rozumí právně zakotvený vztah mezi rodičem a dítětem, včetně právního postavení dítěte určitého rodiče nebo rodičů. Pro účely tohoto návrhu může být rodičovství biologické, genetické, adoptivní nebo ze zákona. Jak již bylo uvedeno, návrh se vztahuje na rodičovství určené v členském státě nezletilým i dospělým osobám, včetně zemřelého dítěte a dítěte, které se ještě nenarodilo, ať už jde o rodiče samoživitele, nesezdaný pár, manželský pár nebo pár v registrovaném partnerství. Zahrnuje uznání rodičovství dítěte bez ohledu na to, jakým způsobem bylo dítě počato nebo narozeno – tedy včetně dětí počatých metodami asistované reprodukce – a bez ohledu na druh rodiny dítěte – tedy včetně dětí se dvěma rodiči stejného pohlaví, dětí s jedním rodičem a dětí osvojených v členském státě jedním nebo dvěma rodiči. –Určením rodičovství se rozumí právní určení právního vztahu mezi dítětem a každým z rodičů, včetně určení rodičovství v návaznosti na žalobu zpochybňující již určené rodičovství. Tento pojem může případně zahrnovat i zánik nebo ukončení rodičovství. Návrh se nevztahuje na určení rodičovství ve vnitrostátních situacích bez přeshraničních prvků, např. vnitrostátní osvojení v členském státě, avšak vztahuje se na uznání rodičovství určeného v takových vnitrostátních situacích v členském státě.

–Veřejné listiny jsou definovány široce, stejně jako v jiných nařízeních Unie o civilním soudnictví. Veřejné listiny podle návrhu tedy zahrnují i) písemnosti, které určují rodičovství se závaznými právními účinky, jako jsou notářské zápisy (například v případě osvojení nebo v případě, že se dítě ještě nenarodilo), nebo správní rozhodnutí (například po uznání otcovství), jakož i ii) písemnosti, které neurčují rodičovství se závaznými právními účinky, ale které poskytují důkaz o rodičovství určeném jinými prostředky (například, výpis z evidence obyvatel nebo z matriky, rodný list nebo osvědčení o rodičovství) nebo důkaz o jiných skutečnostech (například notářský zápis nebo správní dokument, ve kterém je zaznamenáno uznání otcovství nebo udělení souhlasu s použitím metod asistované reprodukce). Článek 5 upřesňuje, že návrh se nedotkne otázky, které orgány v jednotlivých členských státech jsou příslušné jednat ve věcech rodičovství (například soudy, správní orgány, notáři, matriční úředníci nebo jiné orgány). Kapitola II – Příslušnost Za účelem usnadnit uznávání, nebo případně přijímání soudních rozhodnutí a veřejných listin týkajících se rodičovství, stanoví návrh jednotná pravidla pro příslušnost, pokud jde o určení rodičovství s přeshraničním prvkem. Pravidla týkající se příslušnosti rovněž zabraňují souběžným řízením v různých členských státech s možnými vzájemně si odporujícími rozhodnutími. Vzhledem k tomu, že ve většině členských států nemohou být práva týkající se rodičovství předmětem dohody ani se jich nelze vzdát, návrh nepočítá s autonomií stran, pokud jde o příslušnost (například volbou soudu nebo přenesením příslušnosti). Návrh stanoví alternativní pravidla pro určení příslušnosti s cílem usnadnit přístup ke spravedlnosti v členském státě. S cílem zajistit dětem přístup k soudu, který je v jejich okolí, jsou důvody pro stanovení příslušnosti založeny na tom, zda se soud nachází blízkosti dítěte. Příslušným by tedy alternativně měl být soud členského státu, ve kterém má dítě obvyklý pobyt, jehož je dítě státním příslušníkem, ve kterém má odpůrce obvyklý pobyt (například osoba, vůči níž dítě uplatňuje určení rodičovství), ve kterém má obvyklý pobyt kterýkoli z rodičů, jehož je kterýkoli z rodičů státním příslušníkem, nebo ve kterém se dítě narodilo. V souladu se stávající judikaturou Soudního dvora v této oblasti se obvyklý pobyt určuje na základě všech okolností specifických pro každý jednotlivý případ. Pokud nelze příslušnost určit na základě jednoho z obecných alternativních důvodů pro určení příslušnosti, měly by být příslušné soudy členského státu, v němž se dítě nachází. Tento důvod pro určení příslušnosti se může vztahovat zejména na děti uprchlíků a mezinárodně přemístěné děti. Není-li žádný soud některého členského státu příslušný podle tohoto návrhu, měla by být zbytková příslušnost v každém členském státě určena v souladu s právem tohoto členského státu. A konečně, v zájmu napravit případy odepření spravedlnosti tento návrh rovněž stanoví forum necessitatis, které umožňuje soudu členského státu, s nímž má věc dostatečnou souvislost, rozhodnout ve věci rodičovství, která má úzkou vazbu ke třetímu státu. Lze tak učinit výjimečně, například pokud se řízení v tomto třetím státě ukáže jako nemožné, například z důvodu občanské války, nebo pokud nelze rozumně očekávat, že dítě nebo jiná zúčastněná strana podá v tomto třetím státě žalobu. Návrh rovněž připomíná právo dětí mladších 18 let, které jsou schopny vytvářet si vlastní názor, na to, aby jim byla poskytnuta příležitost vyjádřit tyto názory v řízeních týkajících se rodičovství, která se na děti vztahují. Kapitola III – Rozhodné právo Návrh by měl zajistit právní jistotu a předvídatelnost tím, že navrhne společná pravidla pro rozhodné právo pro určení rodičovství v přeshraničních situacích. Cílem těchto společných pravidel je zabránit vzájemně si odporujícím rozhodnutím týkajícím se rodičovství v závislosti na tom, který soud nebo jiný příslušný orgán členského státu rodičovství určuje. Jejich cílem je rovněž usnadnit zejména přijímání veřejných listin, které neurčují rodičovství se závaznými právními účinky v členském státě původu, ale které mají v tomto členském státě důkazní účinky. Právo určené návrhem jako rozhodné má univerzální povahu, to znamená, že se použije bez ohledu na to, zda se jedná o právo členského státu nebo o právo třetího státu. Rozhodným právem pro určení rodičovství by zpravidla mělo být právo státu obvyklého pobytu osoby, která dítě porodila, v okamžiku porodu. Aby však bylo zajištěno, že rozhodné právo lze určit za všech okolností, mělo by se v případech, kdy nelze určit obvyklý pobyt osoby, která dítě porodila, v okamžiku porodu (například v případě uprchlice nebo mezinárodně přemístěné matky), použít právo státu, ve kterém se dítě narodilo. S cílem řešit nejčastější problémy s uznáváním rodičovství, které se dnes vyskytují, a to formou výjimky z výše uvedeného pravidla, kdy toto pravidlo vede k určení rodičovství pouze ve vztahu k jednomu z rodičů (typicky genetickému rodiči v případě stejnopohlavního páru), orgány členského státu, který je příslušný ve věcech rodičovství podle tohoto návrhu, mohou použít jedno ze dvou podpůrných alternativních pravidel, a to buď právo státní příslušnosti některého z rodičů, nebo právo státu, ve kterém se dítě narodilo, aby určily rodičovství, pokud jde o druhého rodiče (typicky rodiče, který není genetickým rodičem, v případě stejnopohlavního páru). Tuto možnost mohou využít orgány, které jsou příslušné k projednání určení rodičovství jako první v pořadí, ale také orgány, které jsou příslušné v situaci, kdy orgány jiného členského státu již určily rodičovství pouze u jednoho z rodičů. Pokud soud nebo jiný příslušný orgán členského státu, který je příslušný na základě tohoto návrhu, vydal, vyhotovil nebo zapsal soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu určující rodičovství se závaznými právními účinky pro každého z rodičů v souladu s jedním z použitelných právních předpisů určených v návrhu, měl by být každý z těchto dokumentů týkající se určení rodičovství pro každého z rodičů uznán ve všech ostatních členských státech v souladu s pravidly pro uznávání stanovenými v návrhu. Dítě (nebo jeho zákonný zástupce) může kromě toho požádat o vydání evropského osvědčení o rodičovství, které má prokázat rodičovství obou rodičů v jiném členském státě. Důvody veřejného zájmu by za výjimečných okolností měly soudům a jiným příslušným orgánům, které jsou v členských státech pověřené určením rodičovství v přeshraničních situacích, dát možnost neuplatnit některá ustanovení cizího práva v případě, kdy by jejich uplatnění v dané věci bylo zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem (ordre public) dotčeného členského státu. Tyto orgány by však neměly mít možnost použít tuto výjimku k neuplatnění práva jiného státu, pokud by to bylo v rozporu s Listinou, a zejména s jejím článkem 21, který zakazuje diskriminaci. Tato výjimka by se proto neměla vztahovat na odepření uplatnění ustanovení jiného státu, které stanoví možnost rodičovství, pokud jde o dva rodiče ve stejnopohlavním páru, pouze z toho důvodu, že rodiče jsou stejného pohlaví. Kapitola IV – Uznávání Tato kapitola stanoví pravidla pro uznávání soudních rozhodnutí a veřejných listin určujících rodičovství se závaznými právními účinky vydaných v jiném členském státě. Uznávání soudních rozhodnutí vydaných v jiném členském státě a veřejných listin určujících rodičovství se závaznými právními účinky v členském státě původu v jednom členském státě by mělo být založeno na zásadě vzájemné důvěry v justiční systém druhého členského státu. Tato důvěra by měla být dále posílena přijetím jednotných pravidel pro mezinárodní příslušnost a rozhodné právo pro určení rodičovství v přeshraničních situacích. Soudní rozhodnutí a veřejné listiny určující rodičovství se závaznými právními účinky vydané v jednom členském státě by měly být uznávány v jiném členském státě, aniž by byl vyžadován zvláštní postup, včetně aktualizace záznamů o osobním stavu dítěte. Tím není dotčena možnost, že zúčastněná strana může zahájit soudní řízení s cílem získat rozhodnutí, kterým se konstatuje, že neexistují důvody pro odepření uznání rodičovství, nebo řízení o neuznání rodičovství. Strana, která se chce odvolat na soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu určující rodičovství se závaznými právními účinky v jiném členském státě, by měla předložit kopii soudního rozhodnutí nebo veřejné listiny a příslušné potvrzení. Cílem potvrzení je usnadnit čitelnost dokumentů, které doprovázejí, a tím i jejich uznání. Pokud jde o veřejné listiny určující rodičovství se závaznými právními účinky, slouží potvrzení rovněž k prokázání toho, že členský stát, jehož orgán veřejnou listinu vydal, byl k určení rodičovství na základě návrhu příslušný. Orgány členského státu, v němž se rodičovství uplatňuje, nejsou oprávněny vyžadovat předložení potvrzení přiloženého k soudnímu rozhodnutí nebo veřejné listině určující rodičovství se závaznými právními účinky nebo k evropskému osvědčení o rodičovství, pokud se rodičovství uplatňuje pro účely práv vyplývajících z práva Unie, včetně práva na volný pohyb. To by však nemělo bránit tomu, aby se osoba rozhodla předložit v takových případech také příslušné potvrzení nebo evropské osvědčení o rodičovství. Podle návrhu je seznam důvodů pro odepření uznání rodičovství vyčerpávající, což je v souladu s jeho základním cílem usnadnit uznávání rodičovství. Při posuzování případného odepření uznání rodičovství z důvodu veřejného pořádku musí orgány členského státu zohlednit zájmy dítěte, zejména ochranu práv dítěte, včetně zachování skutečných rodinných vazeb mezi dítětem a rodiči. Důvod pro odepření uznání na základě veřejného pořádku (ordre public) má být použit výjimečně a s ohledem na okolnosti každého konkrétního případu, tj. nikoliv abstraktně pro zrušení uznání rodičovství dítěte, pokud se jedná například o rodiče stejného pohlaví. V daném případě by takové uznání muselo být zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem členského státu, v němž se o uznání žádá, protože například při početí, narození nebo osvojení dítěte nebo při určení rodičovství dítěte byla porušena základní práva osoby. Soudy nebo jiné příslušné orgány by neměly mít možnost odepřít uznání soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu vydanou v jiném členském státě, pokud by to bylo v rozporu s Listinou, a zejména s jejím článkem 21, který zakazuje diskriminaci, včetně diskriminace dětí. Orgány členských států tedy nemohly z důvodů veřejného pořádku odepřít uznání soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu, kterými se určuje rodičovství prostřednictvím osvojení mužem samoživitelem nebo rodičovství dvou rodičů ve stejnopohlavním páru pouze z toho důvodu, že rodiče jsou stejného pohlaví. Návrh nebude mít dopad na omezení vyplývající z judikatury Soudního dvora týkající se použití veřejného pořádku k odepření uznání rodičovství v případech, kdy jsou členské státy podle práva Unie o volném pohybu povinny uznat doklad o určení vztahu mezi rodičem a dítětem vydaný orgány jiného členského státu pro účely výkonu práv vyplývajících z práva Unie. Zejména nelze odepřít uznání vztahu mezi rodičem a dítětem pro účely výkonu práv, která dítěti vyplývají z práva Unie, s odvoláním na veřejný pořádek z důvodu, že rodiče jsou stejného pohlaví. Kapitola V – Veřejné listiny bez závazných právních účinků

Návrh rovněž umožňuje přijímat veřejné listiny, jimiž se neurčuje rodičovství se závaznými právními účinky v členském státě původu, ale které mají v tomto členském státě důkazní účinky. Důkazní účinky se mohou týkat předchozího určení rodičovství jinými prostředky nebo jiných skutečností. V závislosti na vnitrostátním právu může být takovou veřejnou listinou například rodný list, osvědčení o rodičovství, výpis o narození z evidence obyvatel nebo notářský či správní dokument zaznamenávající uznání otcovství nebo souhlas matky či dítěte s určením rodičovství. Takové veřejné listiny by v jiném členském státě měly mít stejné nebo co nejvíce srovnatelné důkazní účinky jako v členském státě původu. Osoba, která chce takovou veřejnou listinu použít v jiném členském státě, může požádat orgán, který veřejnou listinu v členském státě původu formálně vyhotovil nebo zapsal, o vydání potvrzení popisujícího důkazní účinky této listiny. Přijetí veřejných listin bez závazných právních účinků, ale s důkazními účinky, může být odepřeno pouze z důvodů veřejného pořádku (ordre public) se stejnými omezeními, která se vztahují na tento důvod odepření, pokud jde o soudní rozhodnutí a veřejné listiny se závaznými právními účinky, včetně souladu s Listinou. Kapitola VI – Evropské osvědčení o rodičovství Návrh stanoví vytvoření nepovinného evropského osvědčení o rodičovství (dále jen „osvědčení“). Toto jednotné osvědčení je určeno zejména k usnadnění uznávání rodičovství v rámci Unie, neboť by bylo vydáváno „pro použití v jiném členském státě“. Osvědčení musí být vydáno v členském státě, v němž bylo rodičovství určeno v souladu s platným právem a jehož soudy byly podle návrhu příslušné. Po vydání lze osvědčení používat i v členském státě, v němž bylo vydáno. Osvědčení je nepovinné, neboť orgány členského státu by byly povinny jej vydat pouze v případě, že o něj dítě nebo zákonný zástupce požádá. Osoby oprávněné požádat o osvědčení by proto neměly povinnost tak učinit a mohly by při žádosti o uznání rodičovství v jiném členském státě předložit jiné dokumenty, například soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu opatřenou příslušným potvrzením. Žádný orgán ani osoba, kterému či které byla předložena kopie osvědčení vydaná v jiném členském státě, by však neměla mít právo požadovat, aby namísto osvědčení bylo předloženo soudní rozhodnutí nebo veřejná listina. Vnitrostátní rodný list nebo osvědčení o rodičovství jsou obvykle veřejnými listinami, které mají důkazní účinky rodičovství. Vnitrostátní osvědčení jsou v každém členském státě vydávána jiným postupem, v jiném formátu a v jiném jazyce a mají jiný obsah a účinky v závislosti na členském státě, v němž byla vydána. Podle návrhu mohou být v oběhu spolu s nepovinným potvrzením popisujícím jejich důkazní účinky a jejich důkazní účinky musí být uznány, pokud nejsou v rozporu s veřejným pořádkem členského státu, v němž jsou předloženy. Naproti tomu osvědčení se vydává vždy stejným postupem, jak je stanoveno v návrhu, na jednotném standardním formuláři (obsaženém v příloze V návrhu) a se stejným obsahem a účinky v celé Unii, jak je stanoveno v návrhu. Předpokládá se, že osvědčení přesně prokazuje prvky stanovené podle rozhodného práva určeného návrhem, a není třeba jej převádět do vnitrostátního dokumentu, aby mohlo být zaznamenáno v příslušné evidenci členského státu. Vzhledem k tomu, že formulář osvědčení by byl k dispozici ve všech jazycích Unie, výrazně by se snížila potřeba překladů. Vzhledem ke stabilitě rodičovského postavení ve většině případů by platnost osvědčení a jeho kopií nebyla časově omezena, aniž by byla dotčena možnost osvědčení podle potřeby opravit, změnit, pozastavit nebo zrušit. Kapitola VII – Akty v přenesené pravomoci V případě potřeby změnit standardní formuláře potvrzení přiložených k soudnímu rozhodnutí nebo veřejné listině nebo k evropskému osvědčení o rodičovství, které jsou přílohou tohoto návrhu, by Komise měla pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci po provedení požadovaných konzultací s odborníky z členských států. Kapitola VIII – Digitalizace Tato kapitola obsahuje ustanovení týkající se elektronické komunikace mezi fyzickými osobami (nebo jejich zákonnými zástupci) a soudy členských států nebo jinými příslušnými orgány prostřednictvím decentralizovaného informačního systému a evropského elektronického přístupového místa zřízeného na portálu evropské e-justice. Soudy členských států nebo jiné příslušné orgány by mohly komunikovat s fyzickou osobou prostřednictvím evropského elektronického přístupového místa, pokud fyzická osoba předem udělila výslovný souhlas s použitím tohoto komunikačního prostředku. Kapitola IX – Obecná a závěrečná ustanovení Tato kapitola obsahuje zejména ustanovení o vztahu návrhu ke stávajícím mezinárodním úmluvám, ustanovení o ochraně údajů a přechodná ustanovení o používání soudních rozhodnutí a veřejných listin vydaných před datem použitelnosti nařízení. 2022/0402 (CNS) Návrh NAŘÍZENÍ RADY o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání rozhodnutí a přijímání veřejných listin ve věcech rodičovství a o vytvoření evropského osvědčení o rodičovství

RADA EVROPSKÉ UNIE,

s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 81 odst. 3 této smlouvy, s ohledem na návrh Evropské komise, po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům, s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu, v souladu se zvláštním legislativním postupem, vzhledem k těmto důvodům: (1)Unie si stanovila za cíl v plném souladu se základními právy vytvořit, zachovávat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zajištěn volný pohyb osob a přístup ke spravedlnosti. Za účelem postupného vytvoření takového prostoru má Unie přijmout opatření, jejichž cílem je zajistit vzájemné uznávání rozsudků a rozhodnutí v mimosoudních věcech v občanských věcech mezi členskými státy a slučitelnost kolizních norem použitelných v členských státech a příslušnosti v občanských věcech. (2)Toto nařízení upravuje uznávání rodičovství dítěte, které bylo určeno v některém členském státě, v jiném členském státě. Jeho cílem je ochrana základních práv a dalších práv dětí ve věcech týkajících se jejich rodičovství v přeshraničních situacích, včetně jejich práva na totožnost, na zákaz diskriminace a na soukromý a rodinný život, přičemž nejvlastnější zájem dítěte musí být prvořadým hlediskem. Cílem tohoto nařízení je rovněž zajistit právní jistotu a předvídatelnost a snížit náklady na soudní spory a zátěž rodin, vnitrostátních soudů a dalších příslušných orgánů v souvislosti s řízením o uznání rodičovství v jiném členském státě. K dosažení těchto cílů by toto nařízení mělo vyžadovat, aby členské státy uznávaly pro všechny účely rodičovství dítěte, které bylo určeno v jiném členském státě. (3)Podle článků 21, 45, 49 a 56 Smlouvy o fungování Evropské Unie (dále jen „Smlouva o fungování EU“) má každý občan Unie právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států. Zahrnují právo občanů Unie nebýt vystaven žádným překážkám a právo na rovné zacházení se státními příslušníky při výkonu volného pohybu, a to i pokud jde o určité sociální výhody, definované jako jakákoli výhoda, která by mohla usnadnit mobilitu. Toto právo se vztahuje rovněž na rodinné příslušníky občanů Unie definované směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES, a to v otázkách týkajících se stipendií, přijetí ke vzdělávání, snížení nákladů na veřejnou dopravu pro početné rodiny, sníženého studentského jízdného ve veřejné dopravě a sníženého vstupného do muzeí. Ochrana poskytovaná ustanoveními Smlouvy o volném pohybu zahrnuje rovněž právo na uznání jména, které bylo v členském státě právoplatně přiděleno, v jiných členských státech. (4)Soudní dvůr Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“) rozhodl, že členský stát je povinen uznat vztah mezi rodičem a dítětem, aby dítě mohlo s každým z rodičů bez překážek vykonávat právo volně se pohybovat a pobývat na území členských států zaručené v čl. 21 odst. 1 Smlouvy o fungování EU a vykonávat všechna práva, která dítěti vyplývají z unijního práva. Judikatura Soudního dvora však členským státům neukládá, aby uznaly vztah mezi rodičem a dítětem a osobami uvedenými v rodném listě vystaveném orgány jiného členského státu jako rodiče dítěte pro jiné účely, než je výkon práv, která dítěti vyplývají z unijního práva. (5)Podle Smluv mají členské státy pravomoc přijímat hmotněprávní předpisy v oblasti rodinného práva, jako jsou pravidla pro definici rodiny a pravidla pro určení rodičovství dítěte. Podle čl. 81 odst. 3 Smlouvy o fungování EU však může Unie přijímat opatření týkající se rodinného práva s mezinárodním prvkem, zejména pravidla o mezinárodní příslušnosti, rozhodném právu a uznávání rodičovství. (6)V souladu s pravomocí Unie přijímat opatření v oblasti rodinného práva s přeshraničními dopady Evropská rada ve svém Stockholmském programu – otevřená a bezpečná Evropa, která slouží svým občanům a chrání je, z roku 2010 vyzvala Komisi, aby posoudila obtíže, které se vyskytují v souvislosti s doklady osvědčujícími osobní stav a s přístupem k rejstříkům těchto dokladů, a aby na základě svých zjištění předložila vhodné návrhy a zvážila, zda by bylo vhodné alespoň v některých oblastech zavést vzájemné uznávání účinků dokladů osvědčujících osobní stav. Akční plán Komise k provádění Stockholmského programu předpokládal legislativní návrh na upuštění od úředního ověřování dokumentů mezi členskými státy a legislativní návrh na vzájemné uznávání účinků některých dokladů osvědčujících osobní stav, včetně narození, rodičovství a osvojení. (7)V roce 2010 Komise zveřejnila zelenou knihu s názvem „Méně správních úkonů pro občany: Podpora volného pohybu veřejných listin a uznávání účinků dokladů osvědčujících osobní stav“, kterou zahájila rozsáhlou konzultaci o otázkách týkajících se volného pohybu veřejných listin a uznávání účinků dokladů osvědčujících osobní stav. Mimo jiné zvažovala možnost zavedení evropského osvědčení o osobním stavu, které by usnadnilo přeshraniční uznávání osobního stavu v Unii. Záměrem konzultace bylo shromáždit příspěvky zúčastněných stran a široké veřejnosti s cílem vypracovat politiku Unie v těchto oblastech a relevantní legislativní návrhy. V roce 2016 přijal normotvůrce Unie nařízení (EU) 2016/1191 o podpoře volného pohybu občanů zjednodušením požadavků na předkládání některých veřejných listin v Evropské unii, včetně dokladů o narození, rodičovství a osvojení. (8)Ačkoli má Unie pravomoc přijímat opatření v oblasti rodinného práva s přeshraničními dopady, jako jsou pravidla o mezinárodní příslušnosti, rozhodném právu a uznávání rodičovství mezi členskými státy, dosud v těchto oblastech nepřijala žádná ustanovení týkající se rodičovství. Ustanovení členských států, které se v těchto oblastech v současné době uplatňují, se liší. (9)Na úrovni Unie se některými právy dětí v přeshraničních situacích zabývá řada nástrojů Unie, zejména nařízení Rady (ES) č. 4/2009, nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 a nařízení Rady (EU) 2019/1111. Tato nařízení však neobsahují ustanovení o určení nebo uznání rodičovství. Ačkoli nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1191 zahrnuje do své oblasti působnosti veřejné listiny týkající se narození, rodičovství a osvojení, zabývá se pravostí a jazykem těchto listin, a nikoli uznáváním jejich obsahu nebo účinků v jiném členském státě. (10)V důsledku neexistence ustanovení Unie týkajících se mezinárodní příslušnosti a rozhodného práva pro určení rodičovství v přeshraničních situacích a uznávání rodičovství mezi členskými státy se rodiny mohou setkat s obtížemi při uznávání rodičovství svých dětí pro všechny účely v rámci Unie, včetně případů, kdy se přestěhují do jiného členského státu nebo se vrátí do členského státu původu. (11)Děti odvozují z rodičovství řadu práv, včetně práva na totožnost, jméno, státní příslušnost (pokud se řídí pravidlem ius sanguinis), práva na péči rodičů a styk s nimi, práva na výživné, dědická práva a práva na zákonné zastoupení svými rodiči. Neuznání rodičovství určeného v jednom členském státě v jiném členském státě může mít závažné nepříznivé důsledky pro základní práva dětí a pro práva, která jim vyplývají z vnitrostátního práva. To může přimět rodiny k zahájení soudního řízení o uznání rodičovství jejich dítěte v jiném členském státě, ačkoli tato řízení mají nejistý výsledek a jsou spojena se značnými časovými nároky a náklady jak pro rodiny, tak pro soudní systémy členských států. V konečném důsledku mohou být rodiny odrazovány od výkonu svého práva na volný pohyb z obavy, že rodičovství jejich dítěte nebude v jiném členském státě uznáno pro účely práv vyplývajících z vnitrostátního práva. (12)V roce 2020 Komise oznámila opatření, která mají zajistit, aby rodičovství určené v jednom členském státě bylo uznáváno ve všech ostatních členských státech. Tato iniciativa byla součástí Strategie EU pro rovnost LGBTIQ osob z roku 2020 a Strategie EU pro práva dítěte z roku 2021 jako klíčové opatření na podporu rovnosti a práv dětí. Evropský parlament uvítal iniciativu Komise ve svém usnesení z roku 2021 o právech osob LGBTIQ v EU a v usnesení z roku 2022 o ochraně práv dítěte v řízeních občanského, správního a rodinného práva. (13)Tímto nařízením by neměla být dotčena práva, která dítěti vyplývají z unijního práva, zejména práva, která dítěti náleží podle unijního práva v oblasti volném pohybu, včetně směrnice 2004/38/ES. Členské státy musí například již dnes uznat vztah mezi rodičem a dítětem, aby umožnily dětem vykonávat s každým z obou rodičů právo volně se pohybovat a pobývat na území členských států bez překážek a vykonávat všechna práva, která dítěti vyplývají z unijního práva. Toto nařízení nestanoví žádné další podmínky nebo požadavky pro výkon těchto práv. (14)Podle článku 21 Smlouvy o fungování EU a souvisejících sekundárních právních předpisů, jak je vykládá Soudní dvůr, nemůže respektování národní identity členského státu podle čl. 4 odst. 2 Smlouvy o Evropské Unii (dále jen „Smlouva o EU“) a veřejného pořádku členského státu sloužit jako odůvodnění pro odepření uznání rodičovského vztahu mezi dítětem a jeho rodiči stejného pohlaví pro účely výkonu práv, která dítěti vyplývají z unijního práva. Pro účely výkonu těchto práv lze kromě toho prokázat rodičovství jakýmkoli způsobem. Členský stát proto není oprávněn požadovat, aby určitá osoba předložila buď potvrzení stanovené v tomto nařízení, které je přiloženo k soudnímu rozhodnutí nebo veřejné listině o rodičovství, nebo evropské osvědčení o rodičovství vytvořené tímto nařízením, pokud se tato osoba v souvislosti s výkonem práva na volný pohyb dovolává práv, která dítěti vyplývají z unijního práva. To by však nemělo bránit tomu, aby se osoba rozhodla předložit v takových případech také příslušné potvrzení nebo evropské osvědčení o rodičovství, které je stanoveno tímto nařízením. Aby byli občané Unie a jejich rodinní příslušníci informováni o tom, že práva, která dítěti vyplývají z unijního práva, nejsou tímto nařízením dotčena, měly by formuláře potvrzení a evropského osvědčení o rodičovství, které jsou přílohou tohoto nařízení, obsahovat prohlášení, v němž se uvádí, že příslušným potvrzením nebo evropským osvědčením o rodičovství nejsou dotčena práva, která dítěti vyplývají z unijního práva, zejména práva, která dítěti podle unijního práva náleží v oblasti volného pohybu, a že pro výkon těchto práv lze důkaz o vztahu mezi rodičem a dítětem předložit jakýmkoli způsobem.

(15)Tímto nařízením by nemělo být dotčeno nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1191, pokud jde o veřejné listiny týkající se narození, rodičovství a osvojení, zejména pokud jde o předkládání ověřených kopií občany a používání systému pro výměnu informací o vnitřním trhu (dále jen „systém IMI“) orgány členských států, pokud mají důvodné pochybnosti o pravosti jim předložené veřejné listiny týkající se narození, rodičovství nebo osvojení nebo její ověřené kopie. (16)Článek 2 Úmluvy Organizace spojených národů o právech dítěte ze dne 20. listopadu 1989 (dále jen „Úmluva OSN o právech dítěte“) vyžaduje, aby smluvní státy respektovaly a zabezpečovaly práva dětí bez jakékoli diskriminace a aby přijaly veškerá vhodná opatření k zajištění ochrany dítěte před všemi formami diskriminace nebo trestání, které vyplývají z poměrů jeho rodičů. Podle článku 3 uvedené úmluvy musí být při všech činnostech, mimo jiné soudů a správních orgánů, předním hlediskem zájem dítěte. (17)Veškeré odkazy na „nejlepší zájem dítěte“ v tomto nařízení by se měly vztahovat na děti ve smyslu článku 1 Úmluvy OSN o právech dítěte, totiž na děti mladší 18 let, pokud podle práva rozhodného pro dítě není zletilosti dosaženo dříve. Veškeré odkazy na „nejlepší zájem dítěte“ v tomto nařízení je třeba vykládat ve světle článku 24 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a článku 3 a 12 Úmluvy OSN o právech dítěte provedené vnitrostátním právem. Veškeré odkazy na „zájmy dítěte“ v tomto nařízení by měly být chápány jako odkazy na nejlepší zájmy dítěte a na zájmy dětí bez ohledu na jejich věk. (18)Článek 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ze dne 4. listopadu 1950 (dále jen „Evropská úmluva o lidských právech“) stanoví právo na respektování soukromého a rodinného života, zatímco článek 1 protokolu č. 12 k uvedené Úmluvě stanoví, že výkon jakéhokoli práva stanoveného zákonem musí být zajištěn bez diskriminace z jakéhokoli důvodu, včetně narození. Evropský soud pro lidská práva vyložil článek 8 Úmluvy tak, že vyžaduje, aby všechny státy v rámci své příslušnosti uznaly právní vztah mezi rodičem a dítětem určený v zahraničí mezi dítětem narozeným z náhradního mateřství a biologickým zamýšleným rodičem a aby zajistily mechanismus pro právní uznání vztahu mezi rodičem a dítětem s nebiologickým zamýšleným rodičem (například prostřednictvím osvojení dítěte). (19)Soudní dvůr potvrdil, že základní charakteristické rysy unijního práva vedly ke vzniku strukturované sítě zásad, pravidel a vzájemně provázaných právních vztahů, které spojují Unii a její členské státy a členské státy navzájem. Tato právní struktura vychází ze základního předpokladu, že každý členský stát sdílí se všemi ostatními členskými státy soubor společných hodnot, na nichž je Unie založena, jak je uvedeno v článku 2 Smlouvy o EU, a uznává, že s ním ostatní členské státy tyto hodnoty sdílejí. Z tohoto předpokladu vyplývá a je jím odůvodněna existence vzájemné důvěry mezi členskými státy, že tyto hodnoty budou uznávány. (20)Podle článku 2 Smlouvy o EU patří mezi hodnoty, na nichž je Unie založena a které jsou společné členským státům, rovnost a zákaz diskriminace. Článek 21 Listiny zakazuje diskriminaci mimo jiné na základě narození. Článek 3 Smlouvy o EU a článek 24 Listiny stanoví ochranu práv dítěte a článek 7 Listiny stanoví právo každého na respektování soukromého a rodinného života. (21)V souladu s ustanoveními mezinárodních úmluv a práva Unie by toto nařízení mělo zajistit, aby děti požívaly svých práv a zachovaly si své právní postavení v přeshraničních situacích bez diskriminace. Za tímto účelem a s ohledem na judikaturu Soudního dvora, včetně judikatury týkající se vzájemné důvěry mezi členskými státy, a Evropského soudu pro lidská práva by se toto nařízení mělo vztahovat na uznávání rodičovství v členském státě, které bylo určeno v jiném členském státě, bez ohledu na to, jak bylo dítě počato nebo narozeno, a bez ohledu na typ rodiny dítěte, včetně vnitrostátního osvojení. S výhradou použití pravidel tohoto nařízení o rozhodném právu by se tudíž toto nařízení mělo vztahovat na uznávání rodičovství v členském státě, pokud bylo v jiném členském státě určeno rodičovství dítěte ve vztahu k rodičům stejného pohlaví. Toto nařízení by se mělo rovněž vztahovat na uznávání rodičovství dítěte osvojeného na vnitrostátní úrovni v určitém členském státě podle pravidel upravujících vnitrostátní osvojení v tomto členském státě, v jiném členském státě. (22)K dosažení cílů tohoto nařízení je nezbytné a vhodné, aby toto nařízení spojilo společná pravidla týkající se příslušnosti, rozhodného práva, uznávání nebo případně přijímání soudních rozhodnutí a veřejných listin o rodičovství, jakož i pravidla pro vytvoření evropského osvědčení o rodičovství v právním nástroji Unie, který je závazný a přímo použitelný. (23)Toto nařízení se vztahuje na „občanskoprávní věci“, což zahrnuje občanskoprávní soudní řízení a výsledná rozhodnutí o rodičovství a veřejné listiny o rodičovství. Pojem „občanské věci“ by měl být vykládán autonomně v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora. Měl by být považován za samostatný pojem, který je nutno vykládat s odkazem jednak na cíle a systém tohoto nařízení, jednak na obecné zásady vyvozené ze všech vnitrostátních právních řádů. Pojem „občanské věci“ by tedy měl být vykládán tak, že může zahrnovat i opatření, která mají z pohledu práva členského státu veřejnoprávní povahu. (24)Pro účely tohoto nařízení může být rodičovství, známé též jako filiace, biologické, genetické, adoptivní nebo ze zákona. Pro účely tohoto nařízení by se rodičovstvím měl rozumět také právně zakotvený vztah mezi rodičem a dítětem, a měl by zahrnovat právní postavení dítěte určitého rodiče nebo rodičů. Toto nařízení by se mělo vztahovat na rodičovství určené v členském státě v případě nezletilých i dospělých osob, včetně zemřelého a nenarozeného dítěte, ať už jde o rodiče samoživitele, nesezdaný pár, manželský pár nebo pár, jenž má podle práva, které je vůči němu rozhodné, srovnatelné účinky jako registrované partnerství. Toto nařízení by se mělo použít bez ohledu na státní příslušnost dítěte, jehož rodičovství má být určeno, a bez ohledu na státní příslušnost rodičů dítěte. Pojem „rodič“ by v tomto nařízení měl být v příslušných případech chápán jako odkaz na zákonného rodiče, zamýšleného rodiče, osobu, která o sobě tvrdí, že je rodičem, nebo osobu, vůči níž dítě uplatňuje nárok na rodičovství. (25)Toto nařízení by se nemělo vztahovat na určení rodičovství v členském státě ve vnitrostátní situaci bez přeshraničních prvků. Toto nařízení by proto nemělo obsahovat ustanovení o příslušnosti nebo rozhodném právu pro určení rodičovství ve vnitrostátních případech, jako je rodičovství dítěte po vnitrostátním osvojení v členském státě. V zájmu ochrany práv dětí bez diskriminace v přeshraničních situacích, jak je stanoveno v Listině, by se však v souladu se zásadou vzájemné důvěry mezi členskými státy, jak potvrdil Soudní dvůr, měla ustanovení tohoto nařízení o uznávání, případně přijímání soudních rozhodnutí a veřejných listin o rodičovství vztahovat rovněž na uznávání rodičovství určeného v členském státě ve vnitrostátních situacích, jako je rodičovství určené v členském státě v návaznosti na vnitrostátní osvojení v tomto členském státě. Ustanovení tohoto nařízení týkající se příslušného potvrzení a evropského osvědčení o rodičovství by se proto měla použít i na rodičovství určené v členském státě ve vnitrostátních situacích, například v návaznosti na vnitrostátní osvojení v členském státě. (26)Pro účely tohoto nařízení se vnitrostátním osvojením v členském státě rozumí takové osvojení, kdy dítě a osvojitel nebo osvojitelé mají obvyklý pobyt ve stejném členském státě a kdy osvojením vzniká trvalý vztah mezi rodičem a dítětem. S cílem zohlednit různé právní tradice členských států by se toto nařízení mělo vztahovat na vnitrostátní osvojení v členském státě, kdy osvojení vede k ukončení právního vztahu mezi dítětem a původní rodinou (úplné osvojení), jakož i na vnitrostátní osvojení v členském státě, které nevede k ukončení právního vztahu mezi dítětem a původní rodinou (prosté osvojení). (27)Mezinárodní osvojení, kdy dítě a osvojitel nebo osvojitelé mají obvyklý pobyt v různých státech, se řídí Haagskou úmluvou o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení z roku 1993, jejímiž smluvními stranami jsou všechny členské státy. Toto nařízení by se nemělo vztahovat na mezinárodní osvojení bez ohledu na to, zda se týká dvou členských států nebo členského státu a třetího státu, a bez ohledu na to, zda se na mezinárodní osvojení vztahuje Haagská úmluva. (28)Zatímco určení a uznání rodičovství v souladu s tímto nařízením je relevantní pro jiné oblasti občanského práva, oblast působnosti tohoto nařízení by měla být omezena na příslušnost, rozhodné právo, uznávání rozhodnutí a přijímání veřejných listin týkajících se rodičovství. Za účelem jednoznačnosti by z oblasti působnosti tohoto nařízení měly být výslovně vyloučeny oblasti občanského práva, jež by bylo možné považovat za oblasti související s rodičovstvím. (29)Zejména by se pravidla o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání rozhodnutí a přijímání veřejných listin stanovená v tomto nařízení neměla vztahovat na právo na výživné, které upravuje nařízení Rady (ES) č. 4/2009; dědická práva upravená nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 650/2012 nebo na věci rodičovské odpovědnosti, které upravuje nařízení Rady (EU) 2019/1111. Jelikož však otázka rodičovství dítěte musí být vyřešena jako předběžná otázka před řešením otázek rodičovské odpovědnosti, výživného nebo dědictví ve vztahu k dítěti, mělo by toto nařízení usnadnit uplatňování výše uvedených nástrojů Unie v oblasti rodinného práva a dědictví. (30)Toto nařízení by se nemělo vztahovat na předběžné otázky, jako je existence, platnost nebo uznání manželství nebo vztahu, který je podle rozhodného práva považován za vztah se srovnatelnými účinky, které by se měly nadále řídit vnitrostátním právem členských států, včetně jejich pravidel mezinárodního práva soukromého, a případně judikaturou Soudního dvora v oblasti volného pohybu. (31)Požadavky na zápis rodičovství do rejstříku by měly být z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Právo členského státu, v němž je rejstřík veden, by proto mělo stanovit, za jakých právních podmínek a jakým způsobem musí být zápis proveden a které orgány jsou odpovědné za kontrolu toho, zda jsou splněny všechny požadavky a zda jsou předložené nebo vyhotovené dokumenty dostatečné nebo obsahují nezbytné informace. V zájmu zabránění zdvojování dokumentů by vnitrostátní orgány provádějící registraci měly přijímat dokumenty vyhotovené příslušnými orgány v jiném členském státě, jejichž oběh je tímto nařízením předpokládán. Zejména evropské osvědčení o rodičovství vydané podle tohoto nařízení by mělo představovat platný doklad pro zápis rodičovství do rejstříku členského státu. Vzhledem k tomu, že postup vydávání evropského osvědčení o rodičovství a jeho obsah a účinky by měly být ve všech členských státech jednotné, jak je stanoveno v tomto nařízení, a evropské osvědčení o rodičovství by mělo být vydáváno v souladu s pravidly o příslušnosti a rozhodném právu stanovenými v tomto nařízení, neměly by orgány podílející se na registraci vyžadovat, aby bylo evropské osvědčení o rodičovství nejprve převedeno do vnitrostátního dokladu o rodičovství. To by nemělo orgánům podílejícím se na registraci bránit v tom, aby potvrdily podmínky nezbytné k určení pravosti evropského osvědčení o rodičovství nebo aby požádaly osobu žádající o zápis o poskytnutí dalších informací, které jsou vyžadovány podle práva členského státu, v němž je rejstřík veden, pokud tyto informace již nejsou obsaženy v evropském osvědčení o rodičovství. Příslušný orgán může osobě žádající o registraci sdělit způsob, jak chybějící informace poskytnout. Účinky zápisu rodičovství do rejstříku (například v závislosti na vnitrostátním právu, zda je zápisem určeno rodičovství, nebo zda pouze dokládá již určené rodičovství) by měly být rovněž vyloučeny z oblasti působnosti tohoto nařízení a měly by být stanoveny právem členského státu, v němž je rejstřík veden. (32)Toto nařízení by se nemělo vztahovat na uznávání soudních rozhodnutí o rodičovství vydaných ve třetím státě nebo na uznávání či případně přijímání veřejných listin o rodičovství vyhotovených nebo zapsaných ve třetím státě. Uznávání nebo přijímání takových listin se nadále řídí vnitrostátním právem každého členského státu. (33)Určením rodičovství by se mělo rozumět právní určení právního vztahu mezi dítětem a každým z rodičů a mělo by zahrnovat určení rodičovství v návaznosti na žalobní návrh napadající již dříve určené rodičovství. Toto nařízení by se v příslušných případech mělo vztahovat i na zánik nebo ukončení rodičovství. (34)Bez ohledu na rozdíly ve vnitrostátních právních předpisech je rodičovství obvykle určeno ze zákona nebo aktem příslušného orgánu. Příklady určení rodičovství ze zákona zahrnují rodičovství narozením, pokud jde o osobu, která dítě porodila, a rodičovství na základě právní domněnky, pokud jde o manžela nebo registrovaného partnera osoby, která dítě porodila. Příkladem určení rodičovství aktem příslušného orgánu je určení rodičovství rozhodnutím soudu (například v řízení o osvojení nebo v řízení, v němž je rodičovství zpochybněno, nebo v řízení, v němž je rodičovství tvrzeno, například prokázáním stanovení rodičovství), notářským zápisem (například v řízení o osvojení nebo v případě dosud nenarozeného dítěte), správním rozhodnutím (například po uznání otcovství) nebo registrací. Rodičovství se obvykle zapisuje do evidence občanů, obyvatel nebo do osobní evidence. Důkazem rodičovství může být doklad o určení rodičovství (například soudní rozhodnutí, notářský zápis nebo správní rozhodnutí o určení rodičovství). Nejčastěji se však rodičovství prokazuje samotným zápisem rodičovství do rejstříku, výpisem z příslušného rejstříku nebo osvědčením obsahujícím údaje zapsané v příslušném rejstříku (např. rodný list nebo osvědčení o rodičovství).

(35)Bezproblémové a správné fungování prostoru práva v Unii, který respektuje různé právní systémy a tradice členských států, je pro Unii zásadně důležité. Je tedy třeba dále zvyšovat vzájemnou důvěru v systémy soudnictví ostatních členských států. (36)Za účelem usnadnění uznávání soudních rozhodnutí a veřejných listin v otázkách rodičovství stanoví nařízení jednotná pravidla pro příslušnost, pokud jde o určení rodičovství s přeshraničním prvkem. Toto nařízení by mělo rovněž vyjasnit právo dětí mladších 18 let na to, aby jim byla poskytnuta možnost vyjádřit své názory v řízeních, která se jich týkají. (37)Toto nařízení by se nemělo dotknout otázky, které orgány v jednotlivých členských státech jsou příslušné jednat ve věcech rodičovství (například soudy, správní orgány, notáři, matriční úředníci nebo jiné orgány). (38)Toto nařízení by mělo respektovat jednotlivé systémy v členských státech, které upravují věci rodičovství. Pokud jde o „veřejné listiny“, členské státy často zmocňují orgány, jako jsou notáři, správní orgány nebo matriční úředníci, k vyhotovení veřejných listin určujících rodičovství se závaznými právními účinky v členském státě, v němž byly vyhotoveny nebo registrovány („veřejné listiny se závaznými právními účinky“), nebo k vyhotovení veřejných listin, které nemají závazné právní účinky v členském státě, v němž byly vyhotoveny nebo registrovány, ale mají v tomto členském státě důkazní účinky („veřejné listiny bez závazných právních účinků“). Pojem „zmocnění“ by v tomto nařízení měl být vykládán samostatně v souladu s definicí „veřejné listiny“ používanou horizontálně v jiných nástrojích Unie a s ohledem na cíle tohoto nařízení. (39)Pro zajištění nejlepšího zájmu dítěte by měla být příslušnost určována s ohledem na blízkost. Proto by měl být příslušný členský stát obvyklého pobytu dítěte, pokud je to možné. Aby se však usnadnil přístup dítěte ke spravedlnosti v členském státě, měla by být alternativní příslušnost přiznána rovněž členskému státu, jehož je dítě státním příslušníkem, členskému státu obvyklého pobytu odpůrce (například osoby, ve vztahu k níž dítě uplatňuje rodičovství), členskému státu obvyklého pobytu některého z rodičů, členskému státu, jehož je některý z rodičů státním příslušníkem, nebo členskému státu místa narození dítěte. (40)V souladu s judikaturou Soudního dvora se obvyklý pobyt dítěte určuje na základě všech okolností specifických pro každý jednotlivý případ. Kromě osobní přítomnosti dítěte na území některého členského státu je třeba zvolit další faktory, které mohou prokázat, že tato přítomnost není v žádném případě dočasná nebo přerušovaná a že odráží určitý stupeň integrace dítěte do sociálního a rodinného prostředí, které je místem, jež je v praxi středem života tohoto dítěte. Mezi tyto faktory patří délka, pravidelnost, podmínky a důvody pobytu dítěte na území dotyčného členského státu a státní příslušnost dítěte, přičemž příslušné faktory se liší podle věku dotyčného dítěte. Zahrnují rovněž místo a podmínky školní docházky dítěte a rodinné a sociální vztahy dítěte v členském státě. Záměr rodičů usadit se s dítětem v daném členském státě může být rovněž zohledněn, pokud je tento záměr projeven konkrétními kroky, jako je koupě nebo pronájem obydlí v daném členském státě. Naproti tomu státní příslušnost osoby, která dítě porodila, nebo její předchozí pobyt v členském státě soudu, u něhož byl podán návrh na zahájení řízení, nejsou relevantní, stejně jako skutečnost, že se dítě narodilo v tomto členském státě a má jeho státní příslušnost, není dostačující. (41)Pokud toto nařízení odkazuje na státní příslušnost jakožto na hraniční určovatel pro účely příslušnosti nebo rozhodného práva, je otázka toho, jak posuzovat dítě nebo rodiče s vícenásobnou státní příslušností, předběžnou otázkou, která nespadá do oblasti působnosti tohoto nařízení a měla by být přenechána vnitrostátnímu právu, včetně případných mezinárodních úmluv, při plném respektování obecných zásad Unie. Pro účely tohoto nařízení si dítě nebo rodič s vícenásobnou státní příslušností může zvolit soud nebo právo kteréhokoli členského státu, jehož státní příslušnost má v době podání návrhu na zahájení řízení u soudu nebo v okamžiku určení rodičovství. (42)Pokud nelze příslušnost určit na základě obecných kritérií alternativní příslušnosti, měly by být příslušné soudy členského státu, v němž se dítě nachází. Toto pravidlo o místě pobytu by zejména mělo umožnit soudům členského státu, aby uplatnily svou pravomoc ve vztahu k dětem se státní příslušností třetích zemí, včetně žadatelů o mezinárodní ochranu nebo osob, které tuto ochranu požívají, jako jsou děti a děti, které jsou uprchlíky, nebo děti mezinárodně přemístěné z důvodu nepokojů ve státě jejich obvyklého bydliště. (43)Není-li podle tohoto nařízení příslušný žádný soud některého členského státu, měla by být příslušnost v každém členském státě určena v souladu s právními předpisy tohoto členského státu, včetně mezinárodních nástrojů platných v tomto členském státě. (44)V zájmu napravení případů odepření spravedlnosti by toto nařízení mělo rovněž stanovit forum necessitatis, jež by soudu některého členského státu ve výjimečných případech umožnilo rozhodnout o rodičovství, které má úzkou vazbu ke třetímu státu. Takový výjimečný případ může nastat, jestliže se ukáže, že řízení v příslušném třetím státě není možné, například z důvodu občanské války, nebo pokud nelze od dítěte či jiné zúčastněné strany rozumně očekávat, že v tomto státě podá návrh na zahájení řízení nebo je povede. Příslušnost založená na foru necessitatis by však měla být vykonávána pouze za předpokladu, že věc vykazuje dostatečnou vazbu na členský stát, u jehož soudu bylo zahájeno řízení. (45)Závisí-li v zájmu procesní ekonomie a efektivity výsledek řízení u soudu členského státu, který není příslušný podle tohoto nařízení, na rozhodnutí o předběžné otázce spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení, nemělo by toto nařízení soudům uvedeného členského státu bránit o dané otázce rozhodnout. Je-li tedy předmětem řízení například spor o dědictví, v němž je třeba pro účely tohoto řízení určit rodičovský vztah mezi dítětem a zesnulou osobou, měl by mít členský stát příslušný pro spor o dědictví možnost rozhodnout tuto otázku pro probíhající řízení, bez ohledu na to, zda má příslušnost v otázkách rodičovství podle tohoto nařízení. Každé takové rozhodnutí by mělo být učiněno v souladu s rozhodným právem určeným tímto nařízením a mělo by mít účinky pouze v řízení, pro které bylo učiněno. (46)V zájmu hladkého fungování spravedlnosti by v různých členských státech neměla být vydávána vzájemně neslučitelná soudní rozhodnutí. Za tímto účelem by toto nařízení mělo stanovit obecná procesní pravidla podobná těm, jež jsou obsažena v jiných nástrojích Unie v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech. (47)Jedním z těchto procesních pravidel je pravidlo litispendence, jež by se mělo uplatnit, pokud bude stejná věc týkající se rodičovství předložena různým soudům v různých členských státech. Toto pravidlo by mělo určit, který soud by měl věc týkající se rodičovství projednat. (48)Toto nařízení by mělo vymezit, co se rozumí okamžikem, kdy bylo pro účely tohoto nařízení zahájeno řízení. Vzhledem k tomu, že v členských státech existují dva různé systémy, jež buď vyžadují, aby byl návrh na zahájení řízení nejdříve doručen odpůrci, nebo aby byl nejdříve podán k soudu, mělo by být dostačující, aby byl učiněn tento první krok v rámci vnitrostátního práva, a to za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná v rámci vnitrostátního práva pro vykonání druhého kroku. (49)Řízení o určení rodičovství podle tohoto nařízení by mělo v souladu s judikaturou Soudního dvora poskytovat dětem mladším 18 let, na které se toto řízení vztahuje a které jsou schopny vytvářet si vlastní názor, jako základní zásadu skutečnou a účinnou příležitost své názory vyjádřit a při posuzování nejlepšího zájmu dítěte by měl být těmto názorům přikládán náležitý význam. Otázku určení, kdo dítě vyslechne a jakým způsobem bude vyslechnuto, by však toto nařízení mělo ponechat vnitrostátním právním předpisům a postupům členských států. Kromě toho, i když vyjádření zůstává právem dítěte, nemělo by představovat absolutní povinnost, nýbrž mělo by být posuzován s přihlédnutím k nejlepším zájmům dítěte. (50)Toto nařízení by mělo zajistit právní jistotu a předvídatelnost tím, že stanoví společná pravidla pro rozhodné právo pro určení rodičovství v přeshraničních situacích. Cílem těchto společných pravidel je zabránit vzájemně si odporujícím rozhodnutím v závislosti na tom, který soud nebo jiný příslušný orgán členského státu rodičovství určuje, a zejména usnadnit přijímání veřejných listin, které nemají závazné právní účinky v členském státě původu, ale mají v tomto členském státě důkazní účinky. (51)Rozhodným právem pro určení rodičovství v přeshraničních situacích by zpravidla mělo být právo státu obvyklého pobytu osoby, která dítě porodila, v okamžiku porodu. Tento hraniční určovatel by měl zajistit, že rozhodné právo bude možné určit v naprosté většině případů, a to i v případě novorozence, jehož obvyklý pobyt může být obtížné určit. Okamžik narození by měl být vykládán striktně, s odkazem na nejčastější situaci, kdy je rodičovství určeno při narození ze zákona a zapsáno do příslušného rejstříku během několika dnů po narození. Toto právo by se mělo vztahovat jak na situace, kdy má osoba, která dítě porodila, obvyklý pobyt ve státě narození (což by byla typická situace), tak na situace, kdy má osoba, která dítě porodila, obvyklý pobyt v jiném státě než ve státě narození (například když k porodu dojde během cestování). Právo státu obvyklého pobytu osoby, která dítě porodila, v okamžiku porodu by se mělo analogicky použít v případě, kdy je třeba určit rodičovství dítěte před jeho narozením. Aby bylo zajištěno, že rozhodné právo lze určit za všech okolností, mělo by se právo státu narození dítěte použít v ojedinělých případech, kdy nelze určit obvyklý pobyt osoby, která dítě porodila, v okamžiku porodu (například v případě uprchlice nebo mezinárodně přemístěné matky). (52)Výjimečně, pokud rozhodné právo zpravidla vede k určení rodičovství pouze jednoho z rodičů (například pouze genetického rodiče v případě stejnopohlavního páru), lze pro určení rodičovství druhého rodiče (například negenetického rodiče v případě stejnopohlavního páru) použít jedno ze dvou podpůrných práv, a to právo státu, jehož je jeden z rodičů státním příslušníkem, nebo právo státu narození dítěte. Vzhledem k tomu, že v těchto případech by rodičovství jednoho z rodičů i rodičovství druhého rodiče bylo určeno v souladu s jedním z právních předpisů určených tímto nařízením jako rozhodné, mělo by být rodičovství každého z rodičů, a to i v případě, že bylo určeno orgány různých členských států, uznáno ve všech ostatních členských státech podle pravidel tohoto nařízení, pokud bylo rodičovství každého z rodičů určeno orgány členského státu, jehož soudy jsou příslušné podle tohoto nařízení. (53)Jakékoli právo určené tímto nařízením jako rozhodné by se mělo použít, i když není právem členského státu. (54)V zájmu zajištění právní jistoty a kontinuity rodičovství by v případě, že rodičovství bylo v členském státě určeno v souladu s jedním z právních předpisů určených tímto nařízením jako rozhodné, neměla mít změna rozhodného práva v důsledku změny obvyklého pobytu osoby, která dítě porodila, nebo státní příslušnosti jednoho z rodičů vliv na již určené rodičovství.

(55)Zúčastněná strana může učinit jednostranný úkon, který má mít právní účinky na rodičovství, které bylo nebo má být určeno, například uznání otcovství nebo udělení souhlasu manžela s použitím techniky asistované reprodukce. Takový úkon by měl být formálně platný, pokud splňuje formální požadavky práva určeného tímto nařízením jako rozhodné, nebo práva státu, v němž má osoba, která tento úkon činí, obvyklý pobyt, nebo práva státu, v němž byl úkon učiněn. (56)Úvahy o veřejném zájmu by měly soudům a jiným příslušným orgánům, které v členských státech určují rodičovství, umožnit, aby za výjimečných okolností nepřihlížely k některým ustanovením cizího práva, pokud by v daném případě bylo použití těchto ustanovení zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem (ordre public) dotyčného členského státu. Soudy nebo jiné příslušné orgány by však neměly mít možnost uplatnit výjimku veřejného pořádku s cílem vyloučit použití práva jiného státu, pokud by to bylo v rozporu s Listinou, a zejména s jejím článkem 21, který zakazuje diskriminaci. (57)Vzhledem k tomu, že existují státy, v nichž mohou vedle sebe existovat dva nebo více právních systémů nebo souborů pravidel týkajících se záležitostí upravených tímto nařízením, měl by se prostřednictvím ustanovení upravit rozsah použití tohoto nařízení v různých územních jednotkách těchto států. (58)Toto nařízení by mělo stanovit uznávání soudních rozhodnutí a veřejných listin určujících rodičovství se závaznými právními účinky vydaných v jiném členském státě. (59)V závislosti na vnitrostátním právu může být veřejnou listinou určující rodičovství se závaznými právními účinky v členském státě původu například notářský zápis o osvojení nebo správní rozhodnutí o určení rodičovství po uznání otcovství. Toto nařízení by mělo rovněž stanovit přijímání veřejných listin, které nemají závazné právní účinky v členském státě původu, ale mají v tomto členském státě důkazní účinky. V závislosti na vnitrostátním právu může být takovou veřejnou listinou například rodný list nebo osvědčení o rodičovství, které dokládá rodičovství určené v členském státě původu (ať už bylo rodičovství určeno ze zákona, nebo na základě aktu příslušného orgánu, jako je soudní rozhodnutí, notářský zápis, správní rozhodnutí nebo zápis). (60)Vzájemná důvěra ve výkon spravedlnosti v Unii odůvodňuje zásadu, že soudní rozhodnutí o určení rodičovství v členském státě by měla být uznávána ve všech členských státech bez nutnosti jakéhokoli řízení o uznání. Konkrétně v situaci, kdy je jim předloženo soudní rozhodnutí o určení rodičovství vydané v jiném členském státě, které již nelze napadnout v členském státě původu, by příslušné orgány dožádaného členského státu měly ze zákona rozhodnutí uznat, aniž by bylo vyžadováno zvláštní řízení, a aktualizovat v souladu s tím své záznamy osvědčující rodičovství v příslušné evidenci. (61)Mělo by být ponecháno na vnitrostátním právu, zda důvody pro odepření může vznést některá ze stran nebo se tyto důvody uplatní z moci úřední. To by nemělo bránit tomu, aby každá zúčastněná strana, která si přeje vznést otázku uznání soudního rozhodnutí o rodičovství vydaného v jiném členském státě jako hlavní otázku sporu, požádala soud o vydání soudního rozhodnutí, v němž bude uvedeno, že neexistují důvody pro odepření uznání tohoto soudního rozhodnutí. Určení toho, kdo může být považován za zúčastněnou stranu oprávněnou takový návrh podat, by mělo proběhnout podle vnitrostátního práva členského státu, v němž je takový návrh podán. (62)Uznávání soudních rozhodnutí týkajících se rodičovství, která byla vydána v určitém členském státě, v jiném členském státě by mělo být založeno na zásadě vzájemné důvěry. Důvody pro neuznání by proto měly být omezeny na nezbytné minimum s ohledem na cíl tohoto nařízení, jímž je usnadnit uznávání rodičovství a účinně chránit práva dítěte a jeho nejlepší zájem v přeshraničních situacích. (63)Uznání soudních rozhodnutí by mělo být odepřeno, pouze pokud existuje jeden nebo více důvodů pro odepření uznání stanovených v tomto nařízení. Výčet důvodů pro odepření uznání uvedený v tomto nařízení je taxativní. Důvodů pro odepření, které nejsou uvedeny v tomto nařízení, jako je například porušení zásady litispendence, by nemělo být možno se dovolávat. Pozdější soudní rozhodnutí by mělo vždy nahradit dřívější soudní rozhodnutí, pokud jsou neslučitelná. (64)Pokud jde o poskytnutí příležitosti dětem mladším 18 let vyjádřit svůj názor, mělo by být na soudu původu, aby rozhodl o vhodné metodě výslechu dítěte. Uznání soudního rozhodnutí by tudíž nemělo být možné odepřít pouze proto, že soud původu použil pro výslech dítěte odlišnou metodu, než by použil soud ve členském státě uznání. (65)Veřejné listiny se závaznými právními účinky v členském státě původu by měly být pro účely pravidel pro uznávání tohoto nařízení považovány za rovnocenné „soudním rozhodnutím“. (66)Ačkoli by se povinnost poskytnout dětem mladším 18 let možnost vyjádřit svůj názor stanovená tímto nařízením neměla vztahovat na veřejné listiny se závaznými právními účinky, právo dětí vyjádřit svůj názor by mělo být nicméně i nadále zohledněno v souladu s článkem 24 Listiny a s ohledem na článek 12 Úmluvy OSN o právech dítěte, jak jsou prováděny podle vnitrostátních právních předpisů a postupů. Skutečnost, že dětem nebyla dána možnost vyjádřit své názory, by neměla být automaticky důvodem pro odepření uznání veřejných listin se závaznými právními účinky. (67)Uznání soudního rozhodnutí určujícího rodičovství, které bylo vydáno v určitém členském státě, nebo veřejné listiny určující rodičovství se závaznými právními účinky, která byla vyhotovena nebo registrována v určitém členském státě, v jiném členském státě podle tohoto nařízení by nemělo znamenat uznání případného manželství nebo registrovaného partnerství rodičů dítěte, jehož rodičovství bylo nebo má být určeno. (68)Aby se zohlednily rozdílné systémy úpravy rodičovství v členských státech, mělo by toto nařízení zaručit, že ve všech členských státech budou přijímány veřejné listiny, které nemají závazné právní účinky v členském státě původu, ale mají v tomto členském státě důkazní účinky. Tyto veřejné listiny mohou mít důkazní účinky, pokud jde o již určené rodičovství nebo o jiné skutečnosti. V závislosti na vnitrostátním právu mohou být veřejnými listinami prokazujícími již určené rodičovství například rodný list, osvědčení o rodičovství nebo výpis z evidence narozených osob. Veřejnými listinami prokazujícími jiné skutečnosti mohou být například notářský nebo správní doklad o uznání otcovství, notářský nebo správní doklad o souhlasu matky nebo dítěte s určením rodičovství, notářský nebo správní doklad o souhlasu manžela nebo manželky s použitím techniky asistované reprodukce nebo notářský nebo správní doklad o stanovení rodičovství. (69)Veřejné listiny, které nemají závazné právní účinky v členském státě původu, ale mají v tomto členském státě důkazní účinky, by měly mít v jiném členském státě stejné nebo co nejvíce srovnatelné důkazní účinky jako v členském státě původu. Při určování důkazních nebo co nejvíce srovnatelných účinků takové veřejné listiny v jiném členském státě by měl být učiněn odkaz na povahu a rozsah důkazních účinků dané veřejné listiny v členském státě původu. Bude proto záležet na právu členského státu původu, jaké důkazní účinky by taková veřejná listina měla mít v jiném členském státě. (70)„Pravost“ veřejné listiny, která nemá závazné právní účinky v členském státě původu, ale která má v tomto státě důkazní účinky, by měla být autonomním pojmem, který by měl zahrnovat prvky jako její původnost, splnění formálních náležitostí, pravomoc orgánu, jenž listinu vyhotovil, a postup, jímž je vyhotovena. Měl by rovněž zahrnovat skutkové prvky zaznamenané ve veřejné listině. Strana, jež si přeje napadnout pravost takové veřejné listiny, by tak měla učinit u příslušného soudu v členském státě původu této veřejné listiny podle právních předpisů tohoto členského státu. (71)Pojem „právní úkon“ (například uznání otcovství nebo udělení souhlasu) nebo „právní vztah“ (například rodičovství dítěte) zaznamenaný ve veřejné listině, který nemá závazné právní účinky v členském státě původu, ale má v tomto členském státě důkazní účinky, by měl být vykládán tak, že se vztahuje na obsah po věcné stránce zaznamenaný ve veřejné listině. Strana, jež si přeje napadnout právní úkon nebo právní vztah zaznamenaný ve veřejné listině, by tak měla učinit u soudů příslušných podle tohoto nařízení, které rozhodnou v souladu s právem rozhodným pro určení rodičovství stanoveném v tomto nařízení. (72)Je-li při řízení u soudu členského státu vznesena otázka související s právním úkonem nebo právním vztahem zaznamenaným ve veřejné listině, která nemá závazné právní účinky v členském státě původu, ale která má v tomto členském státě důkazní účinky, měl by být tento soud příslušný o ní rozhodnout. (73)Pokud je napadena veřejná listina, která nemá závazné právní účinky v členském státě původu, ale má v tomto členském státě důkazní účinky, neměla by mít po dobu, kdy probíhá řízení o napadení, žádné důkazní účinky v jiném členském státě než v členském státě původu. Týká-li se napadení pouze určité záležitosti související s právním úkonem či právními vztahy zaznamenanými ve veřejné listině, neměla by daná veřejná listina až do rozhodnutí o napadení vyvolávat žádné důkazní účinky v jiném členském státě, než je členský stát původu, pokud jde o napadenou část. Veřejná listina, která byla v důsledku napadení prohlášena za neplatnou, by měla přestat vyvolávat jakékoli důkazní účinky. (74)Pokud jsou orgánu při uplatňování tohoto nařízení předloženy dvě neslučitelné veřejné listiny se závaznými právními účinky, které neurčují rodičovství, ale mají důkazní účinky v příslušném členském státě původu, měl by s ohledem na okolnosti konkrétního případu posoudit otázku, které veřejné listině by měla být případně dána přednost. Pokud není z daných okolností zřejmé, které veřejné listině by měla být dána přednost, nebo není zřejmé, zda nemá být použita žádná z nich, rozhodnou o této otázce soudy příslušné podle tohoto nařízení, nebo pokud je otázka v rámci řízení vznesena jako předběžná otázka, soud, u něhož toto řízení probíhá.

(75)Hledisko veřejného zájmu by mělo soudům nebo jiným příslušným orgánům členských států umožnit, aby za výjimečných okolností odmítly uznat nebo případně přijmout soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu týkající se rodičovství vydanou v jiném členském státě, pokud by takové uznání nebo přijetí bylo v daném případě zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem (ordre public) dotyčného členského státu. Soudy nebo jiné příslušné orgány by však neměly mít možnost odepřít uznat nebo případně přijmout soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu vydanou v jiném členském státě, pokud by to bylo v rozporu s Listinou, a zejména s jejím článkem 21, který zakazuje diskriminaci. (76)Aby mohlo být uznání rodičovství určeného v členském státě vyřízeno rychle, hladce a účinně, měly by být děti nebo jejich rodiče schopni snadno prokázat postavení dětí v jiném členském státě. To by jim mělo toto nařízení umožnit tím, že by stanovilo zavedení jednotného osvědčení, evropského osvědčení o rodičovství, jež se bude vydávat pro použití v jiném členském státě. Aby byla dodržena zásada subsidiarity, evropské osvědčení o rodičovství by nemělo nahrazovat vnitrostátní dokumenty, jež mohou pro podobné účely existovat v členských státech. (77)Orgán, který evropské osvědčení o rodičovství vydává, by měl zohlednit formální náležitosti nezbytné pro zápis rodičovství v členském státě, v němž se nachází příslušný rejstřík. Pro tyto účely by nařízení mělo zavést výměnu informací o těchto formálních náležitostech mezi členskými státy. (78)Použití evropského osvědčení o rodičovství by nemělo být povinné. To znamená, že osoby oprávněné požádat o vydání evropského osvědčení o rodičovství, tedy dítě nebo zákonný zástupce, by neměly mít povinnost tak učinit a měly by mít možnost předložit při žádosti o uznání v jiném členském státě jiné nástroje, které jsou podle tohoto nařízení k dispozici (soudní rozhodnutí nebo veřejnou listinu). Žádný orgán nebo osoba, kterým bylo předloženo evropské osvědčení o rodičovství vydané v jiném členském státě, by však neměly mít právo požadovat, aby namísto evropského osvědčení o rodičovství bylo předloženo soudní rozhodnutí nebo veřejná listina. (79)Evropské osvědčení o rodičovství by se mělo vydávat v členském státě, jenž určil rodičovství a jehož soudy jsou příslušné podle tohoto nařízení. Členské státy by měly ve svých vnitrostátn