U kryptoaktiv, na něž se nevztahuje finanční nařízení EU, byly posuzovány dvě možnosti: volitelný režim EU a plně harmonizovaný režim pro emitenty kryptoaktiv a poskytovatele služeb, kteří by k rozšiřování svých činností přes hranice využívali pas EU. Zatímco první možnost by mohla představovat menší zátěž pro malé emitenty a poskytovatele služeb, kteří se mohou rozhodnout do režimu nezapojit, druhá možnost by zajistila vyšší úroveň právní jistoty, ochrany investorů, integrity trhu a finanční stability a snížila by roztříštěnost trhu v rámci jednotného trhu. Z tohoto důvodu se upřednostňuje druhá varianta.

U kryptoaktiv, která se považují za finanční nástroje podle směrnice MiFID II (tj. bezpečnostní tokeny), byly zvažovány tři možnosti: 1) nelegislativní opatření nabízející pokyny k tomu, zda a jakým způsobem se stávající právní předpisy použijí na kryptoaktiva; 2) cílené legislativní změny odstraňující ustanovení, která působí jako překážka vydávání bezpečnostních tokenů, obchodování s bezpečnostními tokeny a následných činností a jako překážka používání řešení založených na technologii DLT; a 3) pilotní režim (na dobu tří let) vytvářející novou tržní infrastrukturu technologie DLT, která umožňuje obchodování s bezpečnostními tokeny a/nebo jejich vypořádávání. Ačkoli by právně nevynutitelná opatření mohla pomoci vyjasnit uplatňování práva EU na bezpečnostní tokeny a související činnosti, nemohou odstranit právní překážky zakotvené ve stávajících právních předpisech. Cílené legislativní úpravy přinášejí právní jistotu a odstraňují právní překážky, použily by se však jen v omezených oblastech, které byly identifikovány při nedávných posouzeních. I když třetí možnost může vytvořit jasný experimentální rámec pro obchodování s bezpečnostními tokeny a/nebo jejich vypořádání, její výhody by mohly pominout, pokud experimentální režim nebude po tříletém období prodloužen. Vzhledem k tomu, že se tyto možnosti vzájemně doplňují, upřednostňovaným přístupem by bylo postupovat obezřetně formou kombinace všech tří výše zmíněných možností. To by bylo v souladu s potřebou postupného regulačního přístupu v souvislosti s nově vznikajícím trhem a obrovským rozdílem mezi sítěmi s otevřeným přístupem a sítěmi s přístupem na základě povolení, kde je určitá kontrola centralizována.

U „stablecoinů“ zvažovaly útvary Komise tři možnosti: 1) individuální legislativní opatření týkající se emitentů „stablecoinů“; 2) úpravu „stablecoinů“ směrnicí EMD2, neboť některé „stablecoiny“ se blíží definici elektronických peněz a jsou používány jako platební nástroje; 3) opatření zaměřená na omezení vydávání a služeb týkajících se „stablecoinů“ v EU (vyjma případů, kdy splňují stávající rámce). Dodržováním přísného přístupu založeného na hodnocení rizik by první možnost řešila zranitelná místa ohrožující finanční stabilitu a současně by podporovala inovace. Naopak druhá a třetí možnost by nemusely adekvátně řešit značná rizika týkající se ochrany spotřebitele (způsobovaná např. poskytovateli elektronických peněženek). Třetí možnost by kromě toho neřešila některá rizika týkající se finanční stability, pokud budou spotřebitelé z EU široce používat „stablecoiny“ vydávané ve třetích zemích. Upřednostňovanou možností, pokud jde o „stablecoiny“, je proto kombinace první a druhé varianty.