Tento pozměněný návrh, který se týká veškerého prodeje, sleduje stejný cíl a přispívá k němu ještě víc, jelikož na obchodníky prodávající přeshraničně v přímém styku nebo ty, kteří o tomto prodeji uvažují, má nejistota a náklady vyplývající z rozdílů ve smluvním právu jednotlivých zemí rovněž dopad, který v důsledku znamená nižší objem přeshraničního prodeje a dále omezenější možnost výběru a méně konkurenceschopné ceny pro spotřebitele. Tento pozměněný návrh navíc brání negativnímu dopadu na obchodníky prodávající ve své zemi na dálku i v přímém styku, který by vznikl v důsledku rozdílných režimů vnitrostátního smluvního práva platných pro různé distribuční kanály. Návrh proto zohledňuje trend většího prodeje prostřednictvím všech kanálů a reaguje na vývoj na trhu, a to pokud jde o spotřebitele i podniky.

Důvěra podniků v přeshraniční prodej se stále nelepší. Podle nejnovějšího průzkumu v celé EU (2016) má v prodej online důvěru 58 % všech maloobchodníků v EU, avšak pouze 28 % má důvěru v prodej online do jiných zemí EU a současně 30 % má důvěru pouze v prodej spotřebitelům ve vlastní zemi. Význam rozdílů ve smluvním právu jednotlivých států coby jedné z hlavních překážek přeshraničního obchodu vyzdvižených v posouzení dopadů připojeném k původnímu návrhu potvrdily i tyto nové údaje: dvě ze čtyř nejzásadnějších překážek přeshraničního obchodu pro maloobchodníky, kteří v současné době prodávají online, souvisí s rozdíly ve smluvním právu jednotlivých zemí (38,1 %) a s rozdíly ve vnitrostátních pravidlech na ochranu spotřebitele (37,4 %). Tyto obavy se odrážejí v trvale nízké míře zapojení maloobchodníků do samotného přeshraničního elektronického obchodu.

Posouzení dopadů původního návrhu nastínilo problémy, jimž čelí spotřebitelé i podniky a které jsou důsledkem rozdílů ve smluvním právu jednotlivých států. Přístup minimální harmonizace stanovený ve směrnici o prodeji spotřebního zboží a záruk na toto zboží nestimuluje spotřebitele k nakupování zboží z jiných zemí EU nebo podniky v jeho prodeji do těchto zemí. To brání spotřebitelům i podnikům v plném využívání příležitostí vnitřního trhu. Hodnocení v rámci kontroly účelnosti potvrdilo, že je třeba v této oblasti zachovat konzistentní pravidla, která platí pro prodej na dálku i prodej v přímém styku.

Cílem tohoto návrhu je dále též podpořit rychlý pokrok v oblasti, která je základem strategií pro jednotný trh, a to v souladu se závěry Evropské rady: Evropská rada vyzvala v červnu 2016 k tomu, „aby byly do roku 2018 dokončeny a provedeny jednotlivé strategie..., které se týkají jednotného trhu.“A v červnu 2017 Evropská rada zdůraznila, že „ze strany EU a jejích členských států je zapotřebí dalšího úsilí, má-li být dosaženo úrovně ambicí stanovené v závěrech z června roku 2016, pokud jde o jednotný trh.... Rada předloží na zasedání Evropské rady, které se bude konat v červnu roku 2018, zprávu o pokroku při prohlubování, provádění a posilování jednotného trhu ve všech jeho aspektech.“

Na neformálním zasedání Rady pro spravedlnost a vnitřní věci dne 7. července 2017 a rovněž v rámci Pracovní skupiny pro otázky občanského práva (smluvní právo) v Radě vyjádřila výrazná většina členských států výhrady k právní roztříštěnosti, která by byla důsledkem rozdílných režimů pro prodej zboží na dálku a v přímém styku, s argumentem, že pravidla platná pro prodej zboží musí být stejná bez ohledu na prodejní kanál. Řada členských států poté následně vyjádřila názor, že Komise by měla předložit pozměněný návrh, kterým se oblast působnosti rozšíří i na prodej v přímém styku.

S ohledem na rychlé tempo obchodních a technických změn způsobených digitalizací bylo cílem původního návrhu Komise urychleně odstranit hlavní překážky, které brání přeshraničnímu obchodu. Komise proto prioritně předložila návrh, jenž se zabýval pouze prodejem zboží online a jinými prostředky na dálku. Ve sdělení připojeném k návrhu Komise uvedla, že: „Vzhledem k rostoucímu významu modelu distribuce všemi kanály […] přijme Komise veškerá nezbytná opatření pro to, aby zajistila soulad pravidel pro prodej zboží online a offline. Zajistí, aby se spotřebitelé a podniky mohli spolehnout na soudržný právní rámec.“ Aby Komise zajistila tuto soudržnost, zavázala se, že spolunormotvůrcům poskytne údaje o prodeji v přímém styku, které shromažďovala v souvislosti s kontrolou účelnosti REFIT hlavních směrnic v oblasti práva EU na ochranu spotřebitelů, mezi něž patří i směrnice 1999/44/ES o prodeji spotřebního zboží a záruk na toto zboží. V uvedeném sdělení Komise dále zdůraznila, že závěry z přezkumu REFIT by „mohly přispět k pokroku při jednání společných normotvůrců o návrhu týkajícím se prodeje zboží online, například rozšířením jeho rozsahu působnosti.“ Relevantní údaje, které Komise shromáždila v rámci kontroly účelnosti, byly spolunormotvůrcům předány v období srpen–září 2016 a následně zveřejněny v květnu 2017.

Iniciativa na úrovni EU zajistí soudržné vytváření spotřebitelského smluvního práva a stejně vysokou úroveň ochrany bude pro všechny spotřebitele v EU. Vytvoří se právní jistota pro podniky, které chtějí prodávat své zboží v jiných členských státech. Takového výsledku může být dosaženo pouze prostřednictvím opatření na úrovni EU. Návrh plně zharmonizuje některé hlavní prostředky nápravy stanovené ve spotřebitelských smlouvách a podmínky pro jejich uplatnění. Tím vznikne jednotný soubor pravidel, jež zajistí stejně vysokou úroveň ochrany spotřebitele v celé Evropské unii, ať již při nákupech ve vlastní zemi nebo v zahraničí, na dálku nebo v přímém styku, a umožní obchodníkům prodávat zboží spotřebitelům ve všech členských státech podle stejných smluvních podmínek. Na základě tohoto návrhu by se tak obchodníkům výrazně snížily náklady na dodržování předpisů, zároveň by se zachovala celkově vysoká ochrana spotřebitele na úrovni EU a zvýšila spokojenost spotřebitelů díky většímu výběru a nižším cenám.

Zúčastněné strany opakovaně zdůraznily potřebu zachovat soudržnost mezi pravidly spotřebitelského smluvního práva platnými pro prodej na dálku a prodej v přímém styku. V rámci veřejné konzultace předcházející přijetí návrhů o digitálních smlouvách varovaly zúčastněné členské státy, hospodářská sdružení a spotřebitelské organizace před negativními účinky možných rozdílů v pravidlech platných pro prodej na dálku a v přímém styku. Výše uvedená podpůrná studie ke kontrole účelnosti rovněž potvrdila, že vnitrostátní orgány i organizace podniků a spotřebitelů výrazně podporují zachování jediného souboru pravidel pro prodej spotřebitelům v přímém styku i na dálku. Uvedené strany se domnívají, že by se tím zvýšila transparentnost celého systému, snížila jeho komplexnost a zlepšila jeho srozumitelnost pro spotřebitele i obchodníky. Díky tomu by bylo snazší kupovat i prodávat v zahraničí, zvýšila by se hospodářská soutěž, klesly by náklady obchodníků na dodržování předpisů a snížily ceny pro spotřebitele.

Po přijetí původního návrhu Komise dále konzultovala zúčastněné strany v průběhu kontroly účelnosti, která se týkala i směrnice o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží, a zohlednila názory vyjádřené k návrhu o prodeji zboží online a jinými prostředky na dálku. Zapojení zúčastněných stran obnášelo veřejnou online konzultaci, která probíhala od května do září 2016, dále několik cílených konzultací provedených externími dodavateli v souvislosti s přípravou podpůrných studií od dubna 2016 do ledna 2017 a diskuse v rámci specializované expertní skupiny zúčastněných stran složené z hlavních evropských a vnitrostátních spotřebitelských a podnikatelských organizací. Zjištění vyplývající z těchto konzultací jsou uvedena v dokumentu SWD(2017) 209 final a v příslušné podpůrné studii o nákladech a přínosech minimální harmonizace podle směrnice o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží a o potenciálu plné harmonizace a sladění pravidel EU pro různé prodejní kanály.

Nařízení by vyžadovalo mnohem podrobnější a komplexnější režim než směrnice, aby jeho účinky mohly být přímo použitelné. To by mělo za následek podstatně větší zásah do vnitrostátních právních předpisů.

Návrh neharmonizuje všechny aspekty smluv o prodeji zboží. Zaměřuje se na další harmonizaci pouze těch uvedených základních závazných smluvních práv spotřebitelů EU, která mají zásadní význam pro přeshraniční transakce, která zúčastněné strany označily za překážky obchodu a která jsou nezbytná pro vybudování důvěry spotřebitelů. Jelikož jako právní forma byla zvolena směrnice místo nařízení, bude to znamenat podstatně menší zásah do vnitrostátních právních předpisů (viz níže v oddíle „Volba nástroje“).

(16)Pro účely právní jasnosti by měla tato směrnice obsahujeovat definici kupní smlouvy. Uvedená Tato definice uvádí by měla stanovit, že do oblasti působnosti této směrnice jsou zahrnuty rovněž smlouvy, na jejichž základě má být zboží teprve vyprodukováno nebo vyrobeno, mimo jiné i podle specifikací spotřebitele.

(14)Touto směrnicí by nemělo být dotčeno smluvní právo členských států v oblastech, které nejsou touto směrnicí upraveny. Kromě toho by čČlenské státy by rovněž měly mít v některých oblastech upravených touto směrnicí možnost stanovit pravidla podrobnější podmínky, pokud jde o aspekty, které nejsou upravené touto směrnicí upraveny v rozsahu, v jakém nejsou zcela harmonizovány touto směrnicí: to se týká promlčecí lhůty pro uplatnění práva spotřebitelů a obchodních záruk. Pokud jde o a právao na odškodnění prodávajícího, měly by mít členské státy možnost stanovit podrobnější podmínky k výkonu tohoto práva.

(13)Tato směrnice by se neměla použít na zboží, jako jsou DVD a CD obsahující digitální obsah takovým způsobem, že toto zboží funguje pouze jako nosič digitálního obsahu. Tato směrnice by se však měla použít na digitální obsah začleněný do zboží, jako jsou domácí spotřebiče nebo hračky, jestliže je do nich digitální obsah začleněn takovým způsobem, že jeho funkce jsou podřízeny hlavním funkcím tohoto zboží a funguje jako nedílná součást tohoto zboží.

(12) Pokud smlouva obsahuje prvky týkající se jak prodeje zboží, tak poskytování služeb, měla by se tato směrnice by měla použít pouze na tu část, která se týká prodeje zboží v souladu s přístupem přijatým ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU.

(11)Tato směrnice zahrnuje pravidla použitelná na prodej zboží online a jinými prostředky na dálku pouze ve vztahu k zásadním prvkům smluv, které jsou nezbytné k překonání překážek pro jednotný digitální vnitřní trh souvisejících se smluvním právem. Za tímto účelem by měla být plně harmonizována pravidla pro požadavky na soulad se smlouvou, prostředky nápravy dostupné pro spotřebitele v případě nesouladu zboží se smlouvou a podmínky pro jejich uplatnění a měla by být zvýšena úroveň ochrany spotřebitele v porovnání se směrnicí 1999/44/ES.

(8)Pro účely řešení těchto problémů vzniklých kvůli roztříštěnosti vnitrostátních pravidel by podniky a spotřebitelé měli mít možnost opřít se o soubor plně harmonizovaných a cílených pravidel pro prodej zboží online a jinými prostředky na dálku. Jednotná pravidla jsou nezbytná v souvislosti s několika zásadními prvky spotřebitelského smluvního práva, které podle stávajícího přístupu spočívajícího v pouze minimální harmonizaci vedly k rozdílům a překážkám pro obchod v celé Unii. Proto by tato směrnice měla zrušit směrnici 1999/44/ES, která stanoví jen minimální harmonizaci, a zavést plně harmonizovaná pravidla pro smlouvy o prodeji zboží.

(7)Přestože prodej zboží online tvoří převážnou většinu přeshraničního prodeje v Unii, rozdíly ve smluvním právu jednotlivých států mají stejný dopad na maloobchodníky využívající prodej na dálku i na maloobchodníky prodávající v přímém styku a brání jim v rozšíření podnikání za hranice. V zájmu vytvoření rovných podmínek pro všechny podniky prodávající zboží spotřebitelům by se tato směrnice měla vztahovat na všechny prodejní kanály. Stanovením jednotných pravidel pro všechny prodejní kanály by tato směrnice měla zabránit jakýmkoli rozdílům, které by způsobily nepřiměřenou zátěž rostoucímu počtu maloobchodníků v Unii prodávajících prostřednictvím všech kanálů. Potřeba zachování soudržných pravidel pro prodej a záruky u všech prodejních kanálů byla potvrzena kontrolou účelnosti právních předpisů EU v oblasti ochrany spotřebitele a marketingu, která se týkala i směrnice 1999/44/ES.

(65)Tyto rozdíly mohou mít nepříznivý vliv na podniky i spotřebitele. Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 musí podniky, které zaměřují svou činnost na spotřebitele v jiných členských státech, vzít v úvahu závazná pravidla spotřebitelského smluvního práva země, v níž má spotřebitel své obvyklé bydliště. Jelikož se tato pravidla v jednotlivých členských státech liší, podniky se mohou potýkat s dodatečnými náklady. Proto by mnoho podniků mohlo nadále upřednostňovat obchodování na domácím trhu nebo vývoz pouze do jednoho či dvou členských států. Tato snaha o minimalizaci eventuálních nákladů a rizik spojených s přeshraničním elektronickým obchodem vede ke ztrátě příležitostí pro obchodní expanzi a pro úspory z rozsahu. Postiženy jsou zejména malé a střední podniky.

(17)V zájmu zajištění jasnosti a jistoty pro prodávající a spotřebitele by tato směrnice měla vymezit pojem „smlouva“. Uvedená Tato definice by měla vycházíet ze společných tradic všech členských států tím, že se pro existenci smlouvy vyžaduje dohoda směřující k tomu, aby z ní vyplývaly povinnosti nebo jiné právní účinky.

(18)S cílem vyvážit požadavek právní jistoty s odpovídající pružností právních pravidel by jakýkoli odkaz v této směrnici na to, co může být od osoby nebo osobou očekáváno, měl být chápán jako odkaz na to, co lze přiměřeně očekávat. Měla by se objektivně zajistit standardní přiměřenost s ohledem na povahu a účel smlouvy, na okolnosti daného případu a na příslušné zvyklosti a praktiky zúčastněných stran. Zejména by měla být objektivně zajištěna přiměřená lhůta pro dokončení opravy nebo výměny s ohledem na povahu zboží a povahu nesouladu se smlouvou.

(19)V zájmu zajištění jasnosti, pokud jde o to, co může spotřebitel očekávat a za co je prodávající odpovědný v případě nedodání toho, co se očekává, je nutné plně harmonizovat pravidla pro určení souladu se smlouvou. Použitím kombinace subjektivních a objektivních kritérií by měly být chráněny oprávněné zájmy obou stran kupní smlouvy. Soulad se smlouvou by měl být posuzován nejen zohledněním požadavků, které byly skutečně stanoveny ve smlouvě – včetně předsmluvních informací, které tvoří nedílnou součást smlouvy –, ale také určitých objektivních požadavků, které představují běžně očekávaný standard u zboží, zejména pokud jde o způsobilost pro daný účel, balení, návod k instalaci a běžné znaky a výkonové schopnosti.

(20)Mnoho spotřebního zboží musí být před tím, než je může spotřebitel účinně používat, nainstalováno. Jakýkoli nesoulad se smlouvou, který je způsoben nesprávnou instalací zboží, by se měl proto považovat za nesoulad se smlouvou v případě, že instalace byla provedena prodávajícím nebo pod jeho kontrolou, a také v případě, kdy zboží bylo instalováno spotřebitelem a k nesprávné instalaci došlo v důsledku nesprávného návodu k instalaci.

(21)Požadavky na soulad by měly zahrnovat jak věcné vady, tak i právní vady. Práva třetích stran a jiné právní vady by mohly spotřebiteli účinně bránit v používání zboží v souladu se smlouvou, pokud držitel těchto práv oprávněně nutí spotřebitele, aby přestal uvedená práva porušovat. Proto by měl prodávající zajistit, aby zboží nebylo zatíženo jakýmkoli právem třetí strany, které spotřebiteli brání v používání zboží v souladu se smlouvou.

(22)Měla by být sice zaručena smluvní volnost, pokud jde o kritéria souladu se smlouvou, avšak aby se zamezilo obcházení odpovědnosti za nesoulad se smlouvou a zajistila se vysoká úroveň ochrany spotřebitele, měla by být jakákoli odchylka od závazných pravidel týkajících se kritérií souladu se smlouvou a nesprávné instalace, která představuje újmu pro zájmy spotřebitele, platná pouze tehdy, pokud o ní byl spotřebitel výslovně informován a výslovně s ní souhlasil při uzavírání smlouvy.

(23)Zajištění delší trvanlivosti spotřebního zboží je důležité proto, aby se dosáhlo udržitelnějších spotřebních návyků a oběhového hospodářství. Podobně zásadní význam pro posílení důvěry spotřebitelů ve fungováníjednotný vnitřního trhu má zabránění vstupu výrobkům, které nejsou v souladu s právními předpisy, na trh Unie tím, že se posílí dohled nad trhem a hospodářským subjektům se poskytnou správné pobídky. Právní předpisy Unie pro konkrétní výrobky proto představují nejvhodnější způsob, jak zavést požadavky na trvanlivost a jiné požadavky týkající se konkrétních typů nebo skupin výrobků s použitím upravených kritérií. Tato směrnice by proto měla doplňovat cíle, o jejichž naplnění usilují tyto právní předpisy Unie pro jednotlivá odvětví konkrétní výrobky. Pokud jsou konkrétní informace o trvanlivosti uvedeny v jakémkoli prohlášení před uzavřením smlouvy, které je součástí kupní smlouvy, spotřebitel by měl mít možnost se na ně spolehnout jakožto na součást kritérií souladu se smlouvou.

(24)Zvýšení právní jistoty jak pro spotřebitele, tak pro prodávající vyžaduje, aby se jasně určil moment, kdy se má posoudit soulad zboží se smlouvou. V zájmu zajištění soudržnosti mezi touto směrnicí a směrnicí 2011/83/EU je vhodné určit jako dobu pro posouzení souladu zboží se smlouvou dobu přechodu rizika. Nicméně v případech, kdy musí být zboží instalováno, by měla být tato rozhodná doba přizpůsobena.

(25)Volitelná možnost pro členské státy zachovat v platnosti oznamovací povinnosti pro spotřebitele může vést k tomu, že spotřebitelé přijdou o své odůvodněné nároky na nápravu kvůli tomu, že tuto skutečnost oznámili pozdě nebo neoznámili vůbec, zejména při přeshraniční transakci, kdy se použije právo jiného členského státu a spotřebitel si není této oznamovací povinnosti vyplývající z právních předpisů jiného členského státu vědom. Proto by oznamovací povinnost pro spotřebitele neměla být stanovena. Členským státům by se proto mělo zabránit v zavádění nebo zachovávání platnosti požadavku, že spotřebitel musí oznámit prodávajícímu nesoulad se smlouvou v určité lhůtě.

(26)Aby se podniky mohly spolehnout na jednotný soubor pravidel v celé Unii, je třeba plně harmonizovat dobu, během níž se důkazní břemeno v případě nesouladu se smlouvou obrací ve prospěch spotřebitele. S cílem využít presumpce nesouladu se smlouvou by spotřebitel během prvních dvou let měl pouze zjistit prokázat, že zboží není v souladu se smlouvou, aniž by musel rovněž prokazovat, že nesoulad se smlouvou v rozhodné době pro stanovení souladu skutečně existoval. Aby se zvýšila právní jistota s ohledem na dostupné prostředky nápravy v případě nesouladu se smlouvou a odstranila se jedna z hlavních překážek, které brání fungování jednotného digitálníhovnitřního trhu, mělo by být plně harmonizováno pořadí, v němž lze uplatňovat prostředky nápravy. Konkrétně by měl mít spotřebitel jako první prostředek nápravy k dispozici možnost volby mezi opravou nebo výměnou, což by mělo napomoci zachovat smluvní vztah a vzájemnou důvěru. Kromě toho, když se spotřebitelům umožní požadovat opravu, podpoří se tím udržitelná spotřeba a snad i větší trvanlivost výrobků.

(27)Možnost volby spotřebitele mezi opravou a výměnou by měla být omezena pouze tehdy, pokud by zvolená možnost byla ve srovnání s druhou dostupnou možností nepřiměřená, nemožná nebo nezákonná. Například by mohlo být nepřiměřené požadovat výměnu zboží z důvodu drobného škrábance, pokud by tato výměna obnášela značné náklady, a přitom je možné tento škrábanec snadno odstranit.

(28)Jestliže prodávající nenapraví nesoulad se smlouvou prostřednictvím opravy nebo výměny bez významných obtíží pro spotřebitele a v přiměřené lhůtě, měl by mít spotřebitel právo na snížení ceny nebo na ukončení smlouvy. Zejména jakákoli oprava nebo výměna musí by měla být úspěšně dokončena v této přiměřené lhůtě. Co znamená přiměřená lhůta, by mělo být objektivně zjištěno s ohledem na povahu zboží a povahu nesouladu se smlouvou. Pokud prodávající během této přiměřené lhůty úspěšně nenapravil nesoulad se smlouvou, spotřebitel by neměl být povinen akceptovat jakékoli další pokusy ze strany prodávajícího ve vztahu ke stejnému nesouladu se smlouvou.

(29)Vzhledem k tomu, že právo ukončit smlouvu z důvodu nesouladu se smlouvou je důležitým prostředkem nápravy použitelným tehdy, pokud oprava či výměna nejsou proveditelné nebo byly neúspěšné, spotřebitel by měl mít právo ukončit smlouvu i v případech, že nesoulad se smlouvou je nevýznamný. To by znamenalo silnou motivaci ke snaze o nápravu všech případů nesouladu se smlouvou již v rané fázi. Aby toto právo ukončit smlouvu bylo pro spotřebitele účinné v situacích, kdy spotřebitel nakupuje větší množství zboží, přičemž určité položky jsou příslušenstvím hlavní položky a spotřebitel by je bez této hlavní položky nekoupil, a nesoulad se smlouvou se týká pouze uvedené hlavní položky, měl by mít spotřebitel právo smlouvu ukončit i v souvislosti s těmito prvky příslušenství, i když tyto prvky v souladu se smlouvou jsou.

(30)Pokud spotřebitel ukončí smlouvu z důvodu nesouladu se smlouvou, měla by tato směrnice stanovití pouze hlavní účinky a podmínky práva na ukončení smlouvy, zejména povinnost stran navrátit, co obdržely. Proto musí by měl být prodávající povinen vrátit cenu zaplacenou spotřebitelem a spotřebitel musí by měl vrátit zboží.

(31)Aby se zajistila účinnost práva ukončit smlouvu pro spotřebitele a zároveň aby se zabránilo bezdůvodnému obohacování spotřebitele, měla by být povinnost spotřebitele zaplatit za snížení hodnoty zboží omezena pouze na ty situace, kdy snížení hodnoty je větší než snížení hodnoty způsobené běžným používáním. V žádném případě by spotřebitel neměl být povinen uhradit částku vyšší, než je dohodnutá cena za zboží. V situacích, kdy vrácení zboží není v důsledku zničení nebo ztráty možné, by měl spotřebitel zaplatit peněžní hodnotu zboží, které bylo zničeno. Spotřebitel by však neměl být povinen zaplatit peněžní hodnotu, pokud toto zničení nebo ztráta byly způsobeny nesouladem zboží se smlouvou.

(32)Aby se zvýšila právní jistota pro prodávající a celková důvěra spotřebitelů v přeshraniční nákupy, je nutné harmonizovat lhůtu, během níž je prodávající odpovědný za každý nesoulad se smlouvou, který existuje v době, kdy spotřebitel získal zboží do fyzického držení. Vzhledem k tomu, že valná většina členských států při provádění směrnice 1999/44 stanovila dvouleté období a že v praxi to účastníci trhu považují za rozumnou lhůtu, tato lhůta by měla zůstat zachována.

(33)Aby spotřebitelé byli lépe informováni a aby se usnadnilo prosazování pravidel Unie ohledně práv spotřebitele ve vztahu ke zboží, které není v souladu se smlouvou, měla by tato směrnice sjednotit dobu, během níž dochází k obrácení důkazního břemene ve prospěch spotřebitele, s dobou, během níž je prodávající odpovědný za jakýkoli nesoulad se smlouvou.

(34)S cílem zajistit transparentnost by měly být stanoveny některé požadavky na transparentnost pro obchodní záruky. Aby se zlepšila právní jistota a aby se zabránilo uvádění spotřebitelů v omyl, měla by tato směrnice dále stanovití, že pokud jsou podmínky obchodní záruky obsažené v reklamě nebo předsmluvních informacích pro spotřebitele výhodnější než podmínky, které jsou uvedeny v záručním listě, pak by měly mít výhodnější podmínky přednost. Tato směrnice by měla také stanovit pravidla pro obsah záručního listu a způsob, jakým by měl být zpřístupněn spotřebitelům. Členské státy by měly mít možnost stanovit pravidla pro další aspekty obchodních záruk, na něž se nevztahuje tato směrnice, za podmínky, že tato pravidla spotřebitele nepřipraví o ochranu, kterou jim poskytují plně harmonizovaná ustanovení této směrnice týkající se obchodních záruk.

(35)Vzhledem k tomu, že prodávající je odpovědný vůči spotřebiteli za jakýkoliv nesoulad zboží se smlouvou, který vznikl v důsledku činu nebo opomenutí prodávajícího nebo třetí strany, je odůvodněné, aby prodávající měl možnost usilovat o nápravu ze strany odpovědné osoby v dřívějších článcích řetězce transakcí. Touto směrnicí by však neměla být dotčena zásada smluvní volnosti ve vztazích mezi prodávajícím a dalšími stranami v řetězci transakcí. Podrobnosti pro výkon tohoto práva, zejména vůči komu a jakým způsobem je třeba o tyto prostředky nápravy usilovat, by měly stanovit členské státy.

(36)Osoby nebo organizace považované v rámci vnitrostátního práva za ty osoby nebo organizace, které mají oprávněný zájem na ochraně smluvních práv spotřebitelů, by měly mít právo zahájit řízení buď u soudu, nebo u správního orgánu, který má pravomoc rozhodovat o stížnostech nebo dát podnět k příslušnému soudnímu řízení.