SDĚLENÍ KOMISE

Pokyny k výkladu a uplatňování směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU o právech spotřebitelů

(Text s významem pro EHP)

(2021/C 525/01)

OBSAH

ÚVOD 5

1. Oblast působnosti 6

1.1 Pojmy „obchodník“ a „spotřebitel“ 6

1.2 Pojem „smlouva“ 7

1.3 Smlouvy, na které se směrnice vztahuje 8

1.4 Smlouvy se smíšeným účelem 9

1.5 Rozdíl mezi digitálními službami a online digitálním obsahem 10

1.6 Smlouvy za úplatu a smlouvy, v nichž spotřebitel poskytuje osobní údaje 12

1.6.1 Smlouvy za úplatu 12

1.6.2 Smlouvy, v jejichž rámci spotřebitel poskytuje osobní údaje 13

1.7 Smlouvy, na které se směrnice nevztahuje 14

1.7.1 Nájemní smlouvy a stavební smlouvy 14

1.7.2 Souborné cestovní služby 15

1.7.3 Smlouvy uzavírané za spoluúčasti státního úředníka 16

1.7.4 Smlouvy týkající se zboží, které je určeno pro běžnou spotřebu 16

1.7.5 Přeprava cestujících 16

1.7.6 Automatizovaný prodej 17

1.7.7 Některé smlouvy týkající se elektronických komunikací 17

1.8 Možná výjimka pro smlouvy o nízké hodnotě uzavřené mimo obchodní prostory 18

1.9 Pravidla veřejných dražeb 19

2. Smlouvy uzavírané mimo obchodní prostory 19

2.1 Smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory obchodníka 19

2.2 Smlouvy uzavřené po oslovení spotřebitele mimo obchodní prostory 20

2.3 Smlouvy uzavřené během zájezdu organizovaného obchodníkem 21

3. Informace pro spotřebitele 22

3.1 Obecné požadavky 22

3.1.1 Úvod 22

3.1.2 Jasnost informací a odkaz na směrnici o nekalých obchodních praktikách 22

3.1.3 Informace „již patrné ze souvislostí“ 23

3.1.4 Požadavky na informace v jiných právních předpisech EU 23

3.1.5 Uložení dalších požadavků na informace 24

3.1.6 Výjimka pro „běžné“ transakce 25

3.1.7 Závazná povaha informací poskytovaných před uzavřením smlouvy 25

3.1.8 Dodatečné jazykové požadavky 25

3.1.9 Důkazní břemeno 26

3.2 Společné požadavky v případě smluv uzavřených v obchodních prostorách a smluv uzavřených na dálku / smluv uzavřených mimo obchodní prostory 26

3.2.1 Hlavní vlastnosti 26

3.2.2 Totožnost a kontaktní údaje obchodníka 27

3.2.3 Cena 30

3.2.4 Dodání a plnění smlouvy 31

3.2.5 Podmínky platby 32

3.2.6 Záruky a poprodejní služby 32

3.2.7 Doba platnosti a ukončení smlouvy 34

3.2.8 Funkčnost, kompatibilita a interoperabilita 34

3.3 Dodatečné požadavky na smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory a smlouvy uzavřené na dálku 36

3.3.1 Přizpůsobená cena 36

3.3.2 Náklady na prostředky komunikace na dálku 36

3.3.3 Zálohy a finanční záruky 37

3.3.4 Mechanismy mimosoudních prostředků nápravy 37

3.4 Další požadavky na online tržiště 38

3.4.1 Kritéria určující pořadí 38

3.4.2 Postavení druhé smluvní strany 40

3.4.3 Informace o nepoužitelnosti spotřebitelského práva EU 40

3.4.4 Rozdělení odpovědností souvisejících se smlouvou 41

3.4.5 Možnost uložit další požadavky na informace 41

4. Zvláštní požadavky na smlouvy uzavřené na dálku 42

4.1 Definice smlouvy uzavřené na dálku 42

4.2 Předsmluvní informace 43

4.2.1 Informace, které je třeba sdělit přímo před učiněním objednávky 43

4.2.2 Tlačítko pro potvrzení objednávky 44

4.2.3 Informace o omezeních pro dodání a způsobech platby 44

4.2.4 Smlouvy uzavřené pomocí prostředků komunikace na dálku, které poskytují jen omezený prostor nebo čas 45

4.3 Smlouvy uzavřené po telefonu 46

4.4 Potvrzení smlouvy 47

5. Právo odstoupit od smlouvy 49

5.1 Výpočet lhůty pro odstoupení od smlouvy 49

5.1.1 Úvod 49

5.1.2 Okamžik, od kterého začíná běžet lhůta pro odstoupení od smlouvy 50

5.2 Informace o právu odstoupit od smlouvy 51

5.3 Uplatnění práva odstoupit od smlouvy 52

5.4 Důsledky odstoupení od smlouvy týkající se údajů 53

5.5 Právo odstoupit od smlouvy v souvislosti se zbožím 54

5.5.1 Několik druhů zboží nebo vadné zboží 54

5.5.2 Vrácení zboží 54

5.5.3 Vrácení plateb obdržených od spotřebitele 55

5.5.4 Odpovědnost spotřebitele za nesprávné nakládání se zbožím 56

5.5.5 Riziko při navrácení zboží obchodníkovi 58

5.6 Právo na odstoupení od smluv o poskytování služeb a smluv na dodávky veřejných služeb 58

5.6.1 Souhlas spotřebitele s okamžitým plněním 58

5.6.2 Povinnost odškodnění spotřebitele 60

5.7 Právo na odstoupení od smluv týkajících se online digitálního obsahu 61

5.8 Důsledky neinformování o právu na odstoupení 62

5.8.1 Důsledky týkající se zboží 63

5.8.2 Důsledky týkající se služeb a dodávek veřejných služeb 63

5.8.3 Důsledky týkající se online digitálního obsahu 64

5.9 Ukončení smlouvy po uplatnění práva odstoupit od smlouvy 64

5.10 Doplňkové smlouvy 65

5.11 Výjimky z práva odstoupit od smlouvy 65

5.11.1 Zboží nebo služby, jejichž cena závisí na kolísání cen na finančním trhu 65

5.11.2 Zboží vyrobené podle požadavků spotřebitele nebo zboží přizpůsobené osobním potřebám 66

5.11.3 Zboží, které snadno podléhá zkáze nebo má krátkou dobu spotřeby 67

5.11.4 Zboží umístěné v uzavřeném obalu z důvodu ochrany zdraví nebo z hygienických důvodů 67

5.11.5 Zboží, které je neoddělitelně smícháno s jinými předměty 68

5.11.6 Smlouvy s konkrétním datem nebo lhůtou plnění 68

5.11.7 Opravy požadované spotřebitelem 69

5.12 Možnost regulace v případě nevyžádaných návštěv nebo zájezdů 69

5.12.1 Úvod 69

5.12.2 Prodloužení lhůty pro odstoupení od smlouvy 70

5.12.3 Odchylky od výjimek z práva odstoupit od smlouvy 71

6. Doručení 71

7. Přechod rizika 72

8. Poplatky za používání způsobu platby 73

8.1 Úvod 73

8.2 Definice „poplatků“ 73

8.3 Definice „nákladů“, které nese obchodník 74

8.3.1 Poplatky účtované obchodníkům a ostatní přímé náklady 74

8.3.2 Obecné náklady na podnikání 74

8.3.3 Způsobilé náklady odůvodňující poplatek za používání způsobu platby 74

8.4 Hotovostní platby v cizí měně 75

9. Komunikace po telefonu 76

10. Dodatečné platby 77

11. Prosazování práva 77

11.1 Veřejné a soukromé prostředky prosazování práva 77

11.2 Použití na obchodníky ze třetích zemí 78

11.3 Sankce 79

11.3.1 Kritéria pro ukládání sankcí 79

11.3.2 Sankce v souvislosti s koordinovaným donucovacím postupem podle nařízení o spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele 80

PŘÍLOHA 82

ÚVOD

Účelem směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU (1) o právech spotřebitelů (dále „směrnice o právech spotřebitelů“ nebo jen „směrnice“) je dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele v celé EU a přispět k řádnému fungování vnitřního trhu sblížením určitých aspektů právních a správních předpisů členských států týkajících se smluv uzavíraných mezi spotřebiteli a obchodníky (2).

Účelem těchto pokynů (dále jen „sdělení“) je usnadnit účinné uplatňování směrnice. Sdělení se rovněž zaměřuje na zvýšení informovanosti o směrnici u všech zúčastněných stran, tedy u spotřebitelů, podniků, orgánů členských států, včetně vnitrostátních soudů, a právníků z celé EU. Pokrývá změny zavedené směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/2161 (3), pokud jde o lepší vymáhání a modernizaci právních předpisů Unie na ochranu spotřebitele, které se uplatní ode dne 28. května 2022. Část těchto pokynů proto odráží a rozebírá pravidla, která k datu vydání tohoto sdělení dosud nenabyla účinnosti. Příslušné oddíly a body jsou jasně označeny.

Toto sdělení odráží judikaturu Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“) týkající se směrnice od okamžiku nabytí účinnosti dne 13. června 2014. Ode dne účinnosti tato směrnice nahradila směrnici Rady 85/577/EHS o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory (4) a směrnici Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (5). Směrnice o právech spotřebitelů některá ustanovení předchozích směrnic 85/577/EHS a 97/7/ES zachovává. Proto tento dokument všude tam, kde je to vhodné, odkazuje na příslušnou judikaturu Soudního dvora týkající se výkladu těchto původních směrnic.

Toto sdělení neanalyzuje uplatňování směrnice v jednotlivých členských státech, včetně rozhodnutí vnitrostátních soudů a dalších příslušných orgánů. Vedle různých informačních zdrojů, které jsou dostupné v členských státech, jsou v databázi spotřebitelského práva, která je přístupná prostřednictvím portálu e-justice, k dispozici informace o vnitrostátních prováděcích předpisech, judikatuře a právní literatuře (6).

Toto sdělení je určeno členským státům EU a Islandu, Lichtenštejnsku a Norsku jakožto signatářům Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) (7). Odkazy na EU, Unii nebo jednotný trh by proto měly být chápány jako odkazy na EHP nebo trh EHP.

Toto sdělení má sloužit čistě jako vodítko – právně závazné je pouze znění samotných právních předpisů EU. Autoritativní výklad právních norem musí být odvozen z textu směrnice a přímo z rozhodnutí Soudního dvora. Toto sdělení zohledňuje rozhodnutí Soudního dvora, která byla zveřejněna do října 2021, a nepředjímá další vývoj judikatury Soudního dvora.

Názory vyjádřené v tomto sdělení nepředjímají postoj, který Evropská komise může zaujmout u Soudního dvora. Informace obsažené v tomto sdělení jsou obecné povahy a nezabývají se konkrétně určitými osobami nebo subjekty. Evropská komise ani osoby jednající jejím jménem nenesou odpovědnost za jakékoli použití níže uvedených informací.

Jelikož toto sdělení odráží stav v době jeho sepsání, je možné, že nabízené pokyny budou později změněny.

1. Oblast působnosti

1.1 Pojmy „obchodník“ a „spotřebitel“

Jak stanoví článek 1, směrnice se vztahuje na „smlouvy uzavřené mezi spotřebiteli a obchodníky“. Aby se směrnice na určitou smlouvu vztahovala, je nutné, aby jedna smluvní strana byla obchodníkem ve smyslu čl. 2 bodu 2 a druhá strana spotřebitelem ve smyslu čl. 2 bodu 1.

Podle čl. 2 bodu 1 je „spotřebitelem“ fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se směrnice vztahuje, jedná za účelem, který nelze považovat za její obchodní činnost, podnikání, řemeslo nebo povolání. Z tohoto ustanovení vyplývá, že k tomu, aby osoba spadala do působnosti tohoto pojmu, musí být splněny dvě kumulativní podmínky: i) daná osoba je fyzickou osobou a ii) nejedná v rámci profesionální činnosti.

Jak je vysvětleno v 13. bodě odůvodnění, členské státy mohou ponechat v platnosti nebo přijmout vnitrostátní právní předpisy odpovídající ustanovením směrnice, pokud jde o smlouvy, které nespadají do oblasti působnosti směrnice, například rozšířením uplatňování vnitrostátních pravidel také na fyzické osoby, které nejsou spotřebiteli ve smyslu čl. 2 bodu 1, nebo právnické osoby, jako jsou nevládní organizace, začínající podniky nebo malé a střední podniky.

V tomto ohledu Soudní dvůr ve věci C-329/19 Condominio di Milano (8) potvrdil, že pojem „spotřebitel“ lze ve vnitrostátní judikatuře rozšířit takovým způsobem, že se ochranná pravidla vztahují také na smlouvu mezi obchodníkem a právním subjektem, který není fyzickou osobou, jako například „condominio“ (sdružení spoluvlastníků) podle italského práva.

Soudní dvůr dále rozhodl, že pojem „spotřebitel“ se vztahuje na jednotlivce, který nejedná v rámci obchodní nebo podnikatelské činnosti (9). Toto druhé kritérium je třeba vykládat v kontextu 17. bodu odůvodnění, který zavádí kvalifikaci „převažujícího účelu“: „[…] v případě smluv majících dvojí účel smlouva uzavřena za účelem částečně spadajícím do rámce a částečně mimo rámec obchodní činnosti dané osoby a obchodní účel této činnosti je natolik okrajový, že nepřevažuje v celkovém kontextu dotčené transakce , tato osoba by rovněž měla být považována za spotřebitele.“

Fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná primárně za účelem, který nelze považovat za její obchodní činnost, podnikání, řemeslo nebo povolání, by tedy rovněž byla považována za spotřebitele. Tato klasifikace by měla být posuzována případ od případu (10).

„Obchodník“ je v čl. 2 bodě 2 definován jako fyzická nebo právnická osoba, která jedná „i prostřednictvím jiné osoby jednající jejím jménem nebo v jejím zastoupení, za účelem, který lze považovat za její obchodní činnost, podnikání, řemeslo nebo povolání“. Jako obchodník mohou být kvalifikovány nejen osoby v soukromém vlastnictví, ale také osoby ve veřejném vlastnictví.

Ve věci C-105/17 Kamenova (11) Soudní dvůr poznamenal, že pojem „obchodník“ je ve směrnici o právech spotřebitelů i ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu (12) (dále jen „směrnice o nekalých obchodních praktikách“) definován téměř identicky, a proto musí být vykládán jednotně. Soudní dvůr vycházel z judikatury vycházející ze směrnice o nekalých obchodních praktikách a pojem „obchodník“ vyložil široce, přičemž měl za to, že je třeba jej určit ve vztahu k souvisejícímu, ale diametrálně odlišnému pojmu „spotřebitel“. Ve vztahu k obchodníkovi je spotřebitel ve slabší pozici a v porovnání s druhou smluvní stranou je třeba jej považovat za méně informovaného, ekonomicky slabšího a právně méně zkušeného. Klasifikaci „obchodníka“ je třeba posuzovat případ od případu s přihlédnutím k těmto orientačním kritériím:

i) zda se prodej uskutečnil organizovaným způsobem;

ii) zda bylo účelem prodeje dosažení zisku;

iii) zda prodávající disponoval ohledně výrobků nabízených k prodeji technickými informacemi a kompetencemi, které spotřebitel nutně neměl, což mělo za následek, že prodávající byl ve výhodnější pozici než spotřebitel;

iv) zda měl prodávající právní postavení, které mu umožňovalo vykonávat obchodní činnost;

v) v jakém rozsahu byl prodej spojen s obchodní nebo podnikatelskou činností prodávajícího;

vi) zda byl prodávající osobou povinnou k DPH;

vii) zda prodávající, který jedná jménem určitého obchodníka nebo v jeho zastoupení, nebo prostřednictvím jiné osoby jednající jeho jménem nebo v jeho zastoupení, získal odměnu nebo jinou výhodu;

viii) zda prodávající nakoupil nové nebo použité zboží za účelem jeho dalšího prodeje, a došlo tak k pravidelnosti, opakovanosti a/nebo souběžnosti této činnosti s jeho obvyklou obchodní činností;

ix) zda bylo prodávané zboží stejného druhu nebo stejné hodnoty a

x) zda se nabídka týkala malého množství zboží.

Soudní dvůr Evropské unie zdůraznil, že tato kritéria nejsou ani vyčerpávající, ani výlučná a že k zařazení dané osoby mezi „obchodníky“ v zásadě nestačí splnění jednoho nebo více z těchto kritérií samo o sobě. Pouhá skutečnost, že je prodejem sledováno dosažení zisku nebo že fyzická osoba zveřejňuje na internetovém portálu řadu inzerátů nabízejících k prodeji nové či použité zboží, sama o sobě ke kvalifikaci této osoby jako „obchodníka“ nepostačuje (13).

V situacích, kdy je zapojen zprostředkovatel (například online tržiště) nebo obchodník zastupující jiného obchodníka, by tito různí obchodníci měli spotřebiteli jasně sdělit, který obchodník je pro spotřebitele smluvní stranou a jaké jsou příslušné role a odpovědnosti různých obchodníků. Tato otázka je dále řešena v oddíle 3.2.2.1.

V tomto ohledu směrnice (EU) 2019/2161 novelizovala směrnici o právech spotřebitelů a zavedla požadavek, aby poskytovatelé online tržišť informovali spotřebitele, zda externí dodavatel jedná jako „obchodník“ nebo „jiná osoba“ (jiný spotřebitel), a to na základě prohlášení třetí strany, která jedná jako dodavatel, vůči poskytovateli online tržiště. Informační požadavky na online tržiště jsou řešeny v oddíle 3.4.2.

1.2 Pojem „smlouva“

Faktorem, který vede k uplatnění směrnice, je nabídka k uzavření smlouvy mezi obchodníkem a spotřebitelem. Směrnice nedefinuje pojem „smlouva“ a neurčuje okolnosti, za nichž je smlouva, na kterou se směrnice vztahuje, považována za uzavřenou. Je na vnitrostátních soudech a donucovacích orgánech v dotyčném členském státě, aby posoudily, zda určitý právní vztah představuje „smlouvu“. Jak stanoví čl. 3 odst. 5 směrnice:

Článek 3 5. Touto směrnicí není dotčeno obecné smluvní právo jednotlivých států, například pravidla týkající se platnosti, sestavení nebo účinku smluv, pokud tyto aspekty obecného smluvního práva nejsou upraveny touto směrnicí.

Směrnicí například nejsou dotčena vnitrostátní pravidla smluvního práva týkající se převodu smluvních práv a povinností z jednoho spotřebitele na druhého.

Je třeba poznamenat, že jedna smlouva může pokrývat více položek, a to jak zboží, tak i položek digitálního obsahu. Například jedna smlouva o předplatném může v závislosti na smluvních podmínkách zahrnovat dodání určitého rozsahu digitálního obsahu. V souladu s touto skutečností by každá dodávka jednotlivého digitálního obsahu podle této smlouvy nepředstavovala novou smlouvu pro účely této směrnice, pokud by se na ni vztahovala smlouva o předplatném.

Ve věci C-922/19 Stichting Waternet (14) se Soudní dvůr zabýval otázkou, zda pokračující dodávka vody do obydlí v případě změny obyvatele bez výslovného požadavku nového obyvatele představuje „setrvačný prodej“ ve smyslu bodu 29 přílohy I směrnice o nekalých obchodních praktikách („černá listina“), což by mělo za následek právo spotřebitele za takové dodávky v souladu s článkem 27 směrnice o právech spotřebitelů neplatit. Případ mimo jiné vyžadoval určení toho, zda lze smlouvu mezi vodárenskou společností a spotřebitelem považovat za uzavřenou při absenci výslovného souhlasu spotřebitele.

Soudní dvůr uznal, že dodávka vody nemusí vždy vyžadovat existenci smlouvy. Je rovněž možné, aby se právní vztah mezi příslušným dodavatelem a spotřebitelem řídil v plném rozsahu vnitrostátními právními předpisy, pokud jde jak o dodávku vody uskutečněnou dodavatelem, tak o náklady spojené s touto dodávkou, které nese spotřebitel (15).

V takovém případě, kdy žádná smlouva neexistuje, by se na vztah mezi dodavatelem a spotřebitelem směrnice nevztahovala. V každém případě je rozhodující, zda je příslušný vztah podle použitelného vnitrostátního práva považován za „smlouvu“.

1.3 Smlouvy, na které se směrnice vztahuje

Směrnice upravuje některé aspekty smluv uzavíraných mezi obchodníky a spotřebiteli. Za prvé rozlišuje mezi různými smlouvami podle okolností jejich uzavření:

1) smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory obchodníka (smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory);

2) smlouvy uzavřené pomocí komunikačních prostředků na dálku – přes internet, a to i na online tržištích, telefonicky atd. (smlouvy uzavřené na dálku), a

3) smlouvy jiné než smlouvy uzavřené na dálku nebo smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory (obvykle se jedná o smlouvy uzavřené v běžných kamenných obchodech, dále jen „smlouvy uzavřené v obchodních prostorách“).

Směrnice dále rozlišuje na základě předmětu mezi těmito typy smluv:

1) kupní smlouvy;

2) smlouvy o poskytování služeb, včetně smluv o poskytování digitálních služeb;

3) smlouvy na dodání digitálního obsahu, který není poskytován na hmotném nosiči („smlouvy týkající se online digitálního obsahu“), a

4) smlouvy týkající se dodávek vody, plynu nebo elektřiny, které nejsou prodávány v omezeném objemu nebo ve stanoveném množství, nebo tepla z dálkového vytápění („smlouvy na dodávky veřejných služeb“).

Kupní smlouvy a smlouvy o poskytování služeb jsou definovány v čl. 2 bodech 5 a 6 směrnice. Smlouvy týkající se online digitálního obsahu a smlouvy na dodávky veřejných služeb nejsou definovány výslovně, ale 19. bod odůvodnění vysvětluje, že pro účely této směrnice nejsou klasifikovány jako kupní smlouvy ani jako smlouvy o poskytování služeb.

Přestože řada ustanovení směrnice se vztahuje obecně na všechny čtyři typy smluv, některá z pravidel se vztahují pouze na konkrétní typ smlouvy. Jednotlivé smlouvy (viz článek 9) mají zejména odlišná pravidla výpočtu lhůty, během níž lze uplatnit právo odstoupit od smlouvy (viz rovněž oddíl 5 o právu odstoupit od smlouvy).

19. bod odůvodnění rovněž objasňuje, že směrnice považuje digitální obsah poskytnutý na hmotném nosiči za „zboží“. Příkladem je digitální obsah dodávaný na disku CD nebo DVD, ale stejný přístup platí také pro digitální obsah dodávaný na jiných nosičích nebo na chytrých zařízeních, jako je herní konzole s předinstalovanými hrami. Bez ohledu na typ hmotného nosiče (16) se na smlouvu o takovém digitálním obsahu vztahují pravidla směrnice o právech spotřebitelů týkající se práva odstoupit od smlouvy v případě kupní smlouvy (17).

Vzhledem k tomu, že definice kupní smlouvy (viz níže) se týká převodu vlastnictví zboží z obchodníka na spotřebitele (tj. smluv mezi podnikateli a spotřebiteli), se směrnice nevztahuje na smlouvy, podle kterých spotřebitel převádí zboží na obchodníka, jako je tomu například u ojetých vozů nebo u šperků.

1.4 Smlouvy se smíšeným účelem

Článek 2 5) „kupní smlouvou“ [se rozumí] smlouva, na jejímž základě obchodník převádí vlastnictví zboží spotřebiteli nebo se zavazuje k převedení tohoto vlastnictví, včetně smluv majících za předmět zboží i služby; 6) „smlouvou o poskytování služeb“ jakákoli smlouva jiná než kupní smlouva, na jejímž základě obchodník poskytuje službu, včetně digitální služby, spotřebiteli nebo se zavazuje k jejímu poskytnutí;

V praxi obsahuje řada smluv uzavřených mezi obchodníky a spotřebiteli, na které se směrnice vztahuje, jak prvky služeb, tak prvky zboží. Na tyto případy se vztahuje poslední část definice v čl. 2 bodě 5, jelikož kupní smlouvu definuje rovněž jako „smlouvu mající za předmět zboží i služby“.

Podle definice v čl. 2 bodě 5 je kritériem pro klasifikaci smlouvy jako „kupní smlouvy“převod vlastnictví zboží na spotřebitele. Je-li proto hlavním účelem smlouvy převod vlastnictví určitého zboží, měla by být klasifikována jako kupní smlouva, i když se vztahuje také na související služby poskytované prodávajícím, jako je instalace, údržba nebo jakékoli jiné zpracování, a to bez ohledu na relativní hodnotu zboží a služeb.

Příklady smluv, které zahrnují zboží i služby a měly by být vzhledem k jejich hlavnímu účelu obvykle považovány za smlouvy kupní:

— nákup nové kuchyňské linky včetně její montáže v bytě spotřebitele,

— nákup specifických stavebních prvků, jako jsou okna a dveře, včetně jejich montáže v domě spotřebitele,

— nákup mobilního chytrého telefonu dodávaného s předplatným služby elektronických komunikací.

Naproti tomu v případě, že hlavním cílem této smlouvy se smíšeným účelem není převod konkrétního zboží, neměla by být daná smlouva považována za smlouvu kupní.

Příklady smluv, které zahrnují služby i zboží a které by vzhledem k jejich hlavnímu účelu měly obvykle být považovány za smlouvy o poskytování služeb:

— smlouva na opravu, rekonstrukci a přístavbu k budově (viz 26. bod odůvodnění),

— smlouva o návštěvě přednášky včetně dodávky per a desek pro účastníky,

— smlouva o školení včetně dodávky učebnice pro každého účastníka.

Tento výklad podporuje ustálená judikatura Soudního dvora týkající se volného pohybu zboží a svobody poskytování služeb, která je relevantní i v kontextu této směrnice.

Například ve věci C-20/03 Marcel Burmanjer Soudní dvůr uvedl, že ekonomická činnost by měla být zkoumána buď s ohledem na volný pohyb zboží, nebo na svobodu poskytování služeb, pokud jedna z uvedených svobod „je zcela druhotná ve vztahu k druhé a může být do ní zahrnuta“ (18).

To rovněž znamená, že smlouva se smíšeným účelem by měla být považována za kupní smlouvu, pokud ze skutečností vyplývá, že jejím skutečným účelem je převod vlastnictví zboží:

— Pokud například prodej učebnice zaujímal obzvláště významné místo v nabídce školení daného obchodníka i při komunikaci mezi smluvními stranami a pokud tato učebnice měla významnou relativní hodnotu v porovnání s celkovou cenou školení, lze smlouvu pro účely této směrnice klasifikovat spíše jako smlouvu kupní než jako smlouvu o poskytování služeb.

Naproti tomu i když smlouva se smíšeným účelem vede k výrobě něčeho ve hmatatelné formě, měla by být považována za smlouvu o poskytování služeb, pokud je předmětem smlouvy duševní plnění nebo kvalifikovaná služba a následné dodání má pouze doplňkovou funkci (19):

— Například smlouva s architektem na vytvoření návrhu domu a smlouva s právníkem na přípravu a podání žaloby jsou smlouvami o poskytování služeb, ačkoliv je na konci hmatatelný výsledek (např. stavební plány, žaloba nebo podání). Podobně i smlouva s umělcem na namalování obrazu a smlouva s fotografem na pořízení svatebních fotografií jsou smlouvami o poskytování služeb.

Stručně řečeno, každá smlouva se smíšeným účelem by měla být klasifikována na základě svého skutečného hlavního účelu. Skutečnost, že smlouva může zahrnovat možnost uzavírat následné dohody, by sama o sobě neměla měnit její vlastnosti. Například:

— Pokud smlouva o pronájmu zboží obsahuje pouze možnost, avšak nikoli povinnost převodu vlastnictví, měla by být pro účely této směrnice klasifikována jako smlouva o poskytování služeb.

Klasifikace smlouvy buď jako kupní smlouvy, nebo jako smlouvy o poskytování služeb určuje způsob výpočtu lhůty pro odstoupení od smlouvy (článek 9). U smlouvy o poskytování služeb začíná čtrnáctidenní lhůta pro odstoupení od smlouvy běžet ode dne uzavření smlouvy. U kupní smlouvy začíná lhůta pro odstoupení od smlouvy běžet až po obdržení zboží. Některá ustanovení směrnice, jako jsou například články 18 a 20 týkající se dodání a přechodu rizika, se navíc vztahují pouze na kupní smlouvy.

Stejné kupní smlouvy nebo smlouvy o poskytování služeb se mohou týkat rovněž služeb, které směrnice neupravuje. Kupní smlouva nebo smlouva o poskytování služeb může například umožňovat hrazení ceny ve splátkách s využitím určité úrokové sazby. Na takovou smlouvu by se rovněž vztahovala zvláštní pravidla, jimiž se řídí finanční služby pro spotřebitele (20). Analogicky by se na takové smlouvy vztahovala i pravidla o doplňkových smlouvách podle článku 15 směrnice (viz oddíl 5.10).

1.5 Rozdíl mezi digitálními službami a online digitálním obsahem

Směrnice (EU) 2019/2161 upřesnila definici „smlouvy o poskytování služeb“ obsaženou ve směrnici o právech spotřebitelů tak, že zahrnuje také smlouvy o poskytování „digitálních služeb“ (viz definice v předchozím oddíle). Kromě toho směrnice (EU) 2019/2161 v čl. 2 bodě 16 zavedla definici „digitální služby“, která odkazuje na její definici v čl. 2 bodě 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/770 o digitálním obsahu (21).

Článek 2 směrnice o digitálním obsahu stanoví:

Článek 2 1) „digitálním obsahem“ [se rozumí] data, která jsou vytvořena a dodána v digitální podobě; 2) „digitální službou“: a) služba, která umožňuje spotřebiteli vytvářet, zpracovávat nebo uchovávat data v digitální podobě nebo k nim mít přístup, nebo b) služba, která umožňuje sdílení dat v digitální podobě nahraných nebo vytvořených spotřebitelem či jinými uživateli této služby nebo jakoukoli jinou interakci s těmito daty;

19. bod odůvodnění směrnice o digitálním obsahu objasňuje, že „[s] cílem zohlednit rychlý technologický vývoj a zachovat odolnost pojmu digitálního obsahu nebo digitálních služeb vůči budoucím změnám by se tato směrnice měla vztahovat mimo jiné na počítačové programy, aplikace, videosoubory, audiosoubory, hudební soubory, digitální hry, e-knihy a ostatní elektronické publikace, a rovněž na digitální služby […] včetně technologie software-as-a-service , jako je sdílení videa a audiozáznamů a jiných souborů, zpracování textu nebo her nabízených v prostředí cloud computingu a sociálních médií.“ Je třeba poznamenat, že zatímco druhý soubor příkladů jasně spadá do kategorie digitálních služeb, klasifikace prvního souboru příkladů jako digitálního obsahu nebo služby závisí na způsobu přenosu nebo přístupu, jakož i na dalších specifikách podnikatelského modelu.

30. bod odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161 poskytuje další vodítka pro rozlišení smluv týkajících se online digitálního obsahu od smluv o poskytování digitálních služeb. Konkrétně uvádí, že „[m]ezi příklady digitálních služeb patří sdílení videa a audiozáznamů a jiné sdílení souborů, zpracování textu nebo hry nabízené v cloudu, ukládání dat v cloudu, internetový e-mail, sociální média a cloudové aplikace“. Naproti tomu „[s]mlouvy o poskytování [online] digitálního obsahu […] se často vyznačují jediným úkonem poskytnutí spotřebiteli konkrétní položky nebo položek digitálního obsahu, například konkrétních hudebních nebo video souborů.“

V souladu s tím je digitální službou například:

— předplatné internetového úložiště snímků vytvořených spotřebitelem, využívání sociálních sítí nebo internetových hlasových/video telefonních služeb,

— předplatné online předpovědi počasí nebo informací o dopravě,

— předplatné online novin / informačních bulletinů (viz také výjimka z práva odstoupit od smlouvy podle čl. 16 prvního pododstavce písm. j), která se vztahuje na dodání novin, avšak nikoli na předplatné novin).

30. bod odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161 připouští, že i přesto je mezi určitými druhy online digitálního obsahu a digitálních služeb obtížné rozlišovat. Proto „ [e]xistují-li pochybnosti ohledně toho, zda se jedná o smlouvu o poskytování služeb nebo o smlouvu o poskytování digitálního obsahu, který není poskytnut na hmotném nosiči, měla by se uplatnit ustanovení o odstoupení od smlouvy pro smlouvy o poskytování služeb .“

Rozdíl mezi smlouvami týkajícími se online digitálního obsahu a smlouvami o poskytování digitálních služeb je důležitý z důvodu odlišného režimu práva odstoupit od smlouvy. Úprava práva odstoupit od smlouvy o poskytování služeb spotřebiteli umožňuje službu účinně otestovat a během čtrnáctidenní lhůty od uzavření smlouvy se rozhodnout, zda si ji ponechá, nebo nikoli.

Naproti tomu podle čl. 16 prvního pododstavce písm. m) právo odstoupit od smlouvy o poskytování online digitálního obsahu s výhradou několika podmínek neexistuje. V souladu se změnami zavedenými směrnicí (EU) 2019/2161 těmito podmínkami je, že plnění smlouvy začalo s předchozím výslovným souhlasem spotřebitele a uznáním, že spotřebitel tím ztrácí právo odstoupit od smlouvy, a s tím, že obchodník poskytl potvrzení o uzavření smlouvy (viz také oddíl 5.7).

Soudní dvůr ve věci C-641/19 PE Digital objasnil, že výjimka z práva odstoupit od smlouvy podle čl. 16 písm. m) směrnice o právech spotřebitelů vztahující se na smlouvy o poskytování online digitálního obsahu by měla být vykládána restriktivně (22). Případ se týkal odstoupení od smlouvy o prémiovém předplatném seznamovací internetové stránky poté, co spotřebitel absolvoval osobnostní test, který na základě proprietárního algoritmu poskytl výběr doporučených partnerů.

Soudní dvůr uvedl, že čl. 16 písm. m) ve spojení s čl. 2 odst. 11 směrnice o právech spotřebitelů je třeba vykládat v tom smyslu, že vytvoření takovéhoto osobnostního posudku nepředstavuje dodání „digitálního obsahu“. Soudní dvůr také v obecné rovině poznamenal, že s ohledem na 19. bod odůvodnění směrnice webovou službu, která umožňuje spotřebiteli vytvořit, zpracovávat nebo uchovávat data v digitální podobě nebo přístup k nim a která umožňuje sdílení či jakoukoliv jinou interakci s daty v digitální podobě, která jsou spotřebitelem nebo jinými uživateli této služby nahrána nebo vytvořena, nelze jako takovou považovat za dodání „digitálního obsahu“ ve smyslu čl. 16 písm. m) (23).

Například poskytování videoher může zahrnovat jak smlouvy týkající se online digitálního obsahu, tak smlouvy o poskytování digitálních služeb. Hry ke stažení by se obvykle kvalifikovaly jako online digitální obsah, nezávisí-li jejich použití na nepřetržitém zapojení dodavatele her. Naproti tomu online hry poskytované v cloudovém prostředí by byly kvalifikovány jako digitální služby.

Mikro transakce ve hře (nákupy v aplikacích) v takových hrách, které zlepšují uživatelův herní zážitek, jako jsou virtuální položky, by obvykle byly považovány za smlouvy týkající se online digitálního obsahu. Také nákupy obsahu v aplikaci, který může být použit mimo hru (např. záznam z herní relace, který lze stáhnout nebo sdílet na platformě pro sdílení videa), by obvykle představovaly smlouvu týkající se online digitálního obsahu. Naproti tomu nákup prémiového obsahu, který rozšiřuje online herní prostředí, by představoval novou digitální službu, která tu původní doplňuje.

1.6 Smlouvy za úplatu a smlouvy, v nichž spotřebitel poskytuje osobní údaje

Článek 3 směrnice o právech spotřebitelů, který definuje její oblast působnosti, byl novelizován směrnicí (EU) 2019/2161. Novelizovaný odstavec 1 nyní odkazuje na „zaplacení ceny“ jako na podmínku pro použití směrnice.

Současně byl přidán nový odstavec 1a, který rozšiřuje oblast působnosti směrnice na smlouvy týkající se online digitálního obsahu a na smlouvy o poskytování digitálních služeb, kde spotřebitel poskytuje obchodníkovi osobní údaje (s výhradou některých výjimek).

Článek 3 1. Tato směrnice se použije za podmínek a v rozsahu uvedeném v jejích ustanoveních na smlouvy uzavírané mezi obchodníkem a spotřebitelem v případech, kdy spotřebitel platí nebo se zavazuje platit cenu . Vztahuje se na smlouvy týkající se dodávek vody, plynu, elektřiny nebo tepla z dálkového vytápění, též zajišťovaných veřejnými poskytovateli, v rozsahu, ve kterém jsou tyto komodity poskytovány na smluvním základě. 1a. Tato směrnice se použije rovněž v případech, kdy obchodník poskytuje nebo se zavazuje poskytovat digitální obsah, který není poskytnut na hmotném nosiči, nebo digitální službu spotřebiteli a spotřebitel poskytne nebo se zavazuje poskytnout obchodníkovi své osobní údaje , s výjimkou případů, v nichž obchodník osobní údaje poskytnuté spotřebitelem zpracovává výlučně pro účely poskytování digitálního obsahu, který není poskytnut na hmotném nosiči, nebo digitální služby v souladu s touto směrnicí nebo pro účely toho, aby dodržel zákonné požadavky, jež se na něho vztahují, přičemž obchodník tyto údaje nezpracovává k žádným jiným účelům.

1.6.1 Smlouvy za úplatu

Směrnice (EU) 2019/2161 novelizovala definice kupních smluv a smluv o poskytování služeb uvedené v čl. 2 bodech 5 a 6 směrnice o právech spotřebitelů tak, že nyní neuvádějí, že spotřebitel platí „cenu“. S ohledem na změny v článku 3 se však na tyto smlouvy směrnice vztahuje pouze v případě, že spotřebitel musí zaplatit určitou cenu (není-li předmětem smlouvy o poskytování služeb digitální služba – viz níže).

Pojem „úplata“ by měl být chápán široce a měl by pokrývat také nástroje s určitou konvertibilní nebo peněžní hodnotou (která se může v čase měnit), jako jsou poukázky (24), dárkové karty, věrnostní body a také digitální vyjádření takové hodnoty (25), jako jsou elektronické poukázky, elektronické kupóny a virtuální měny.

Směrnice se uplatní bez ohledu na hodnotu transakce, takže jsou zahrnuty i služby předplatného nízké hodnoty (např. 5 EUR měsíčně nebo ročně za účelem získání přístupu k prémiovému zboží nebo nabídkám). Směrnice se rovněž vztahuje na smlouvy o poskytování služeb, včetně smluv o poskytování digitálních služeb, které zahrnují bezplatné zkušební období, po jehož skončení jsou automaticky převedeny na smlouvy placené (pokud spotřebitel nevypoví smlouvu před skončením zkušebního období).

Pokud je digitální služba (popř. její omezená verze) k dispozici zdarma a spotřebitel se následně může rozhodnout pro placenou (plnou) službu, jsou uzavřeny dvě po sobě jdoucí samostatné smlouvy. Směrnice se v tomto případě uplatní na placenou smlouvu, zatímco její použitelnost na první smlouvu na poskytnutí bezplatné (omezené) verze digitální služby bude záviset na tom, zda spotřebitel poskytne osobní údaje za podmínek stanovených v čl. 3 odst. 1a.

Směrnice se proto neuplatní na dary nebo služby, které obchodník poskytuje bezplatně (26).

1.6.2 Smlouvy, v jejichž rámci spotřebitel poskytuje osobní údaje

Směrnice se vztahuje na smlouvy týkající se online digitálního obsahu a smlouvy o poskytování digitálních služeb, na jejichž základě spotřebitel poskytuje obchodníkovi osobní údaje (27). V tomto ohledu se směrnice o právech spotřebitelů řídí stejným přístupem jako směrnice o digitálním obsahu.

— Směrnice o právech spotřebitelů se například bude vztahovat na smlouvy, na jejichž základě je poskytován bezplatný přístup k online digitálnímu obsahu nebo digitálním službám a kdy spotřebitel souhlasí se zpracováním osobních údajů také pro marketingové účely.

Stejně jako směrnice o digitálním obsahu se však směrnice o právech spotřebitelů nevztahuje na smlouvy týkající se online digitálního obsahu a smlouvy o poskytování digitálních služeb, v jejichž rámci jsou osobní údaje zpracovávány pouze za účelem plnění smlouvy a dodržování zákonných požadavků. 34. bod odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161 objasňuje, že takové právní požadavky mohou zahrnovat například registraci spotřebitele za účelem zajištění bezpečnosti a identifikace, pokud je to konkrétně stanoveno platnými právními předpisy.

Kromě toho, jak je vysvětleno ve 35. bodě odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161, se směrnice nevztahuje na situace, kdy je spotřebitel vystaven reklamním sdělením výlučně za účelem získání přístupu k digitálnímu obsahu nebo digitálním službám, aniž by s obchodníkem uzavřel smlouvu (28).

Rovněž objasňuje, že se směrnice nevztahuje na situace, kdy obchodník pouze shromažďuje metadata, jako jsou informace týkající se zařízení spotřebitele nebo použitého prohlížeče („otisky prstů zařízení“ nebo „otisky prstů prohlížeče“) nebo historie prohlížení, s výjimkou případů, kdy je tato situace podle vnitrostátního práva považována za smlouvu (29).

Zahrnuje-li smlouva zpracování osobních údajů, musí obchodník plnit své povinnosti vyplývající ze spotřebitelského práva a – z pozice správce – také povinnosti podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 (obecné nařízení o ochraně osobních údajů, GDPR) (30). Oba tyto právní rámce platí pro vztah mezi obchodníkem a spotřebitelem souběžně a navzájem se doplňují.

U všech smluv, v jejichž rámci spotřebitel poskytuje osobní údaje (bez ohledu na to, zda dochází k úhradě či nikoliv), je obchodník povinen spotřebitele informovat o účelech zpracování v okamžiku získání osobních údajů. Správce musí dále prokázat, že je zpracování osobních údajů založeno na jednom z právních důvodů stanovených v čl. 6 odst. 1 nařízení GDPR. „Smlouva“ (podle čl. 6 odst. 1 písm. b) nařízení GDPR) je jedním z uznaných právních základů. Platí však pouze pro zpracování „nezbytné pro plnění smlouvy“, což je vykládáno restriktivně (31).

V důsledku toho se u operací zpracování, které pro plnění smlouvy nejsou nezbytné, obchodník musí dále spoléhat na jiný uznaný právní základ pro zpracování podle nařízení GDPR, například na svobodný a informovaný souhlas spotřebitele (čl. 6 odst. 1 písm. a)) (32). V souladu s nařízení GDPR je souhlas spotřebitele platný pouze tehdy, je-li učiněn svobodně, konkrétně, informovaně a jednoznačně. V kontextu smluvního vztahu může být souhlas udělen svobodně pouze tehdy, není-li jím plnění smlouvy podmíněno (čl. 7 odst. 4 nařízení GDPR). Možnost souhlas bez újmy odvolat je proto zásadním požadavkem platnosti souhlasu (42. bod odůvodnění nařízení GDPR). Po odvolání souhlasu již obchodník nemůže zákonně zpracovávat osobní údaje, jejichž zpracování bylo na tomto souhlasu založeno.

V důsledku toho u operací zpracování, které nejsou pro plnění smlouvy nezbytné, musí obchodník-správce zajistit, aby pro zpracování podle nařízení GDPR existoval další právní základ. Naproti tomu „smlouva“ ve smyslu směrnice o právech spotřebitelů zahrnuje všechna práva a povinnosti stran bez ohledu na rozlišení právního základu pro zpracování osobních údajů podle nařízení GDPR.

Identifikace činností zpracování v kontextu smluv se spotřebiteli a správný právní základ podle nařízení GDPR může obchodníkovi pomoci pochopit, zda „smlouva“, kterou se spotřebitelem uzavírá, směrnici o právech spotřebitelů podléhá. Pokud se v praxi obchodník musí při zpracování osobních údajů spotřebitelů spoléhat na samostatný souhlas spotřebitele nebo jiný právní základ podle nařízení GDPR (kromě zákonné povinnosti), podléhá smlouva, v jejímž rámci toto zpracování probíhá, požadavkům směrnice o právech spotřebitelů.

1.7 Smlouvy, na které se směrnice nevztahuje

Jak je vysvětleno v předchozím oddíle, podle změny, kterou směrnice (EU) 2019/2161 přinesla do článku 3 směrnice o právech spotřebitelů, se směrnice nevztahuje na smlouvy, u nichž spotřebitel neplatí cenu, nebo, v případě smluv týkajících se online digitálního obsahu nebo smluv o poskytování digitálních služeb, kdy spotřebitel obchodníkovi neplatí cenu ani neposkytuje osobní údaje.

Kromě toho čl. 3 odst. 3 uvádí konkrétní kategorie smluv vyloučených z oblasti působnosti směrnice. Směrnice se například nevztahuje na smlouvy o finančních službách včetně pojištění a investic. Nevztahuje se ani na sociální služby a služby zdravotní péče, hazardní hry, smlouvy o dočasném užívání ubytovacího zařízení (timeshare) a související rekreační služby. Služby osobní dopravy a smlouvy o souborných cestovních službách (33) jsou v zásadě vyloučeny, ačkoliv se uplatní zvláštní ustanovení.

Další vysvětlení jsou uvedena níže. Všechny výjimky je zpravidla nutno vykládat restriktivně (34).

1.7.1 Nájemní smlouvy a stavební smlouvy

Článek 3 3. Tato směrnice se nevztahuje na smlouvy: e) týkající se vzniku, nabývání či převodu nemovitého majetku nebo práv k němu; f) týkající se výstavby nových budov, podstatné přestavby stávajících budov a nájmu bytových prostor pro obytné účely;

Výjimka podle písmene e) se týká obecné kategorie nemovitostí včetně pozemků, zatímco písmeno f) se týká budov.

Zatímco pronájem prostor pro obytné účely je z oblasti působnosti této směrnice vyloučen, pronájem bytových prostor k jiným než obytným účelům je do ní zahrnut. To je vysvětleno rovněž ve 26. bodě odůvodnění: „[…] Do oblasti působnosti této směrnice by měly být zahrnuty smlouvy o poskytování služeb týkající se zejména výstavby přístaveb k budovám (například garáž nebo veranda) a oprav a renovace budov v případech, kdy se nejedná o podstatnou přestavbu, jakož i smlouvy týkající se služeb realitního makléře a smlouvy týkající se pronájmu bytových prostor k jiným než obytným účelům .“

— Směrnice se vztahuje například na pronájem parkovacího místa nebo sálu pro pořádání oslavy.

Je třeba rozlišovat mezi smlouvami, jejichž předmětem je výstavba, a smlouvami o poskytování služeb souvisejících s danou stavbou. Ve věci C-208/19 NK Soudní dvůr poznamenal, že výjimka podle čl. 3 odst. 3 písm. f) se nevztahuje na smlouvu mezi architektem a spotřebitelem, podle níž je architekt povinen připravit návrhy stavby nové budovy. Přestože návrh předchází stavebním pracím, jedná se o samostatný proces a ve skutečnosti neexistuje žádná jistota, že stavba vůbec bude postavena (35).

Kromě toho na základě čl. 2 bodů 3 a 4 a čl. 16 prvního pododstavce písm. c) nelze takovou smlouvu považovat za dodávku zboží vyrobeného podle požadavků spotřebitele nebo zřetelně přizpůsobeného osobním potřebám. Ačkoli návrhy mohou být poskytnuty v hmatatelné formě na papíře nebo jako digitální obsah, předmětem smlouvy je duševní plnění – architektonický návrh – a následná dodávka má pouze doplňkovou funkci (36).

Podle výše uvedené logiky by se směrnice o právech spotřebitelů měla vztahovat na smlouvy o poskytování služeb, které mohou souviset s výstavbou, ale představují samostatný proces s nezávislým plněním, jako jsou smlouvy uzavřené s geodety, smlouvy na návrh interiéru, krajinné plánování atd.

1.7.2 Souborné cestovní služby

Článek 3 3. Tato směrnice se nevztahuje na smlouvy: g) o souborných službách, jak jsou definovány v čl. 3 bodě 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2302. Ustanovení čl. 6 odst. 7, čl. 8 odst. 2 a 6 a článků 19, 21 a 22 této směrnice se přiměřeně použijí na souborné služby ve smyslu čl. 3 bodu 2 směrnice (EU) 2015/2302, pokud jde o cestující ve smyslu čl. 3 bodu 6 uvedené směrnice;

Některá ustanovení směrnice se vztahují na smlouvy o souborných službách pro cesty, jak jsou definovány ve směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2302 o souborných cestovních službách (37), konkrétně možnost regulace, kterou členské státy mají ohledně stanovení jazykových požadavků na smluvní informace (čl. 6 odst. 7); informace, které musí obchodníci poskytnout spotřebitelům přímo před uzavřením smlouvy elektronickými prostředky, včetně informací o platební povinnosti spotřebitele (čl. 8 odst. 2); možnost regulace, kterou členské státy mají ohledně potvrzení nabídky v případě smluv uzavřených po telefonu (čl. 8 odst. 6); zákaz poplatků za používání způsobů platby (článek 19); zákaz používání telefonních čísel zpoplatněných vyšší částkou, než je běžná sazba (článek 21), a požadavek na výslovný souhlas spotřebitelů s dodatečnými platbami (článek 22).

Je třeba poznamenat, že směrnice o souborných cestovních službách také upravuje takzvané „spojené cestovní služby“ (38), které zahrnují nejméně dva různé druhy cestovních služeb zakoupených pro účely stejné cesty nebo dovolené, ale nepředstavují soubornou službu (ve smyslu uvedené směrnice) a vyplývají z uzavření samostatných smluv s jednotlivými poskytovateli cestovních služeb. Směrnice o právech spotřebitelů stanoví požadavky na předsmluvní informace a vztahuje se na jednotlivé smlouvy o poskytování služeb, které zahrnují spojené cestovní služby, s výhradou omezení stanovených v čl. 3 odst. 3 a čl. 16 prvním pododstavci písm. l). Například pokud jde o smlouvy na poskytování služeb osobní dopravy, budou platit pouze požadavky podle čl. 8 odst. 2 a článků 19, 21 a 22 (další informace viz oddíl 1.7.5 níže).

1.7.3 Smlouvy uzavírané za spoluúčasti státního úředníka

Článek 3 3. Tato směrnice se nevztahuje na smlouvy: i) jež jsou podle právních předpisů členských států uzavírány za spoluúčasti státního úředníka, který musí být ze zákona nezávislý a nestranný a musí prostřednictvím vyčerpávajícího právního prohlášení zajistit, že spotřebitel smlouvu uzavírá výhradně po zralé úvaze a s vědomím jejího právního dosahu;

Tato směrnice nespecifikuje, na které státní úředníky se toto ustanovení vztahuje. Stanoví však kritéria, která musí být splněna, aby smlouva spadala mimo oblast působnosti této směrnice. Tato výjimka se vztahuje pouze na smlouvy uzavírané za spoluúčasti státního úředníka (např. notáře), na kterého se podle vnitrostátních právních předpisů vztahují všechny podmínky uvedené v čl. 3 odst. 3 písm. i).

— Tato výjimka by se například nevztahovala na smlouvy, u nichž státní úředník, který má ze zákona povinnost být nezávislý a nestranný, pouze ověřil totožnost smluvních stran.

Zdá se, že pro uplatnění této výjimky není nutné, aby vnitrostátní právní předpisy vyžadovaly, že dotčená smlouva musí být uzavřena prostřednictvím služeb státního úředníka. Tato výjimka by se měla uplatnit také v případě, že jedna nebo obě smluvní strany dobrovolně požádají o to, aby jejich smlouvu vypracoval státní úředník (39).

1.7.4 Smlouvy týkající se zboží, které je určeno pro běžnou spotřebu

Článek 3 3. Tato směrnice se nevztahuje na smlouvy: j) týkající se dodávek potravin, nápojů nebo jiného zboží, které je určeno pro běžnou spotřebu v domácnosti a které obchodník fyzicky doručuje spotřebiteli domů, do místa jeho bydliště nebo na jeho pracoviště formou častých a pravidelných dodávek;

Tato výjimka vyžaduje splnění dvou podmínek:

a) obchodník musí doručovat zboží „formou častých a pravidelných dodávek“ a

b) toto zboží musí být určeno „pro běžnou spotřebu v domácnosti“.

Výslovný odkaz na dodání na „pracoviště“ spotřebitele v tomto ustanovení naznačuje, že skutečná spotřeba zboží nemusí nutně probíhat doma.

1.7.5 Přeprava cestujících

Článek 3 3. Tato směrnice se nevztahuje na smlouvy: k) týkající se služeb v oblasti přepravy cestujících, s výjimkou čl. 8 odst. 2 a článků 19, 21 a 22;

Směrnice (EU) 2019/2161 tuto výjimku novelizovala a stanovila, že článek 21 o požadavku na použití „běžné sazby“ na telefonickou komunikaci po uzavření smlouvy platí také pro přepravu cestujících (pro další informace viz oddíl 9).

Ve věci C-583/18 DB Vertrieb Soudní dvůr rozhodl, že tato výjimka se nevztahuje na prodej slevových karet na dopravu, které tedy do oblasti působnosti směrnice spadají.

Soudní dvůr je kvalifikoval jako druh „smlouvy o poskytování služeb“ se zvláštním předmětem, který sám o sobě přímo nesouvisí s umožněním přepravy cestujících. Namísto toho smlouva, jejímž předmětem je poskytnutí slevy z ceny spotřebiteli při pozdějším uzavření smluv o přepravě cestujících, a smlouva o nabytí jízdenky jsou dvěma právně odlišnými smlouvami, takže jedna z nich nemůže být považována za neoddělitelně spojenou s druhou. Nabytí karty umožňující jejímu držiteli mít nárok na slevy z ceny při koupi přepravních dokladů totiž s sebou nutně nenese pozdější uzavření smlouvy, jejímž předmětem je přeprava cestujících jako taková (40).

1.7.6 Automatizovaný prodej

Článek 3 3. Tato směrnice se nevztahuje na smlouvy: l) uzavřené při použití prodejních automatů nebo automatizovaných obchodních prostor;

Tato výjimka se vztahuje na smlouvy uzavřené za fyzické přítomnosti spotřebitele a v místě, kde je zboží prodáváno nebo služba poskytována automatizovanými prostředky, jako jsou prodejní automaty, automatizované čerpací stanice nebo parkovací zařízení.

1.7.7 Některé smlouvy týkající se elektronických komunikací

Článek 3 3. Tato směrnice se nevztahuje na smlouvy: m) uzavřené s provozovateli v odvětví telekomunikací prostřednictvím veřejných telefonních automatů za účelem jejich využívání nebo za účelem využívání pouze jednoho připojení spotřebitele pomocí telefonu, internetu nebo faxu.

Toto ustanovení vyjímá z oblasti působnosti této směrnice dva typy smluv.

Prvním typem uvedeným ve směrnici o právech spotřebitelů jsou smlouvy uzavřené s poskytovateli služeb elektronických komunikací prostřednictvím veřejných telefonních automatů za účelem jejich využívání. Pojmem „veřejný telefonní automat“ se rozumí veřejnosti přístupný telefonní přístroj, k jehož použití mohou být používány jako platební prostředky mimo jiné mince, nebo kreditní/debetní karty nebo předplacené karty, včetně karet s kódy volby (41).

— Protože se tato výjimka vztahuje na smlouvy uzavřené „prostřednictvím“ veřejných telefonních automatů, měla by zahrnovat i případy, ve kterých je smlouva uzavřena například vložením mincí do veřejného telefonního automatu nebo protažením kreditní karty tímto automatem za účelem uskutečnění hlasového hovoru nebo získání přístupu k telefonnímu seznamu či jiné referenční službě nabízené stejným operátorem.

— Tato výjimka by se neměla vztahovat na smlouvy uzavřené s provozovateli veřejných telefonních automatů například na základě předchozího zakoupení předplacené telefonní karty.

Druhá část čl. 3 odst. 3 písm. m) týkající se smluv uzavřených za účelem využívání „pouze jednoho připojení“ spotřebitele má širší oblast působnosti. Na rozdíl od smluv o využívání veřejných telefonních automatů není specifikována žádná smluvní strana tohoto typu smlouvy, což naznačuje, že se netýká jen smluv s poskytovateli služeb elektronických komunikací. Kromě toho zde není nijak specifikován účel nebo obsah tohoto druhu smlouvy.

Tato výjimka tedy zahrnuje například:

— smlouvu o používání bezdrátového přístupového bodu (WAP) pro jednu internetovou relaci.

Výjimka by se naproti tomu neměla vztahovat na smlouvy o poskytování služeb elektronických komunikací (42), které se týkají určitého období a/nebo objemu využití, například:

— smlouvy uzavřené prostřednictvím předchozího nákupu předplacené SIM karty pro mobilní služby nebo přístupového kódu pro opakované nebo dlouhodobé užití služeb přístupu k Wi-Fi.

Tato výjimka se rovněž použije na smlouvy uzavřené s poskytovateli služeb se zvýšenou sazbou, tj. služeb placených přes telefonní účet spotřebitele (43) v případech, kdy je smlouva uzavřena a zároveň v plném rozsahu splněna jednotlivým voláním nebo zasláním SMS zprávy spotřebitelem na číslo služby se zvýšenou sazbou, například:

— volání za účelem dotazování na telefonické adresáře nebo telefonického hlasování v určitém pořadu.

Naopak se směrnice o právech spotřebitelů uplatní na smlouvy, kde je hlasový hovor nebo SMS na číslo se zvýšenou sazbou prostředkem k uzavření a následném uhrazení smlouvy:

— například smlouvy uzavřené prostřednictvím SMS zaslané poskytovateli parkovacích služeb.

V těchto případech musí obchodník informovat spotřebitele o nákladech na hlasový hovor nebo zaslání SMS na číslo se zvýšenou sazbou, protože tyto náklady budou představovat „cenu“ příslušné smlouvy ve smyslu čl. 6 odst. 1 písm. e). Podle čl. 6 odst. 1 písm. f) směrnice jsou navíc vyžadovány informace o nákladech na prostředky komunikace na dálku použité pro uzavření smlouvy, pokud se liší od základní sazby. Výklad pojmu „běžná/základní sazba“ je diskutován dále v oddíle 8.

Skutečnost, že se směrnice nevztahuje na některé smlouvy zahrnující služby se zvýšenou sazbou podle čl. 3 odst. 3 písm. m), neznamená, že nepodléhají pravidlům ochrany spotřebitele. Regulační rámec EU pro elektronické komunikace, zejména kodex pro elektronické komunikace (směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1972 (44)) umožňuje členským státům a příslušným vnitrostátním regulačním orgánům, aby ve vztahu ke službám se zvýšenou sazbou přijaly zvláštní opatření na ochranu spotřebitelů. V důsledku toho řada členských států zavedla v této oblasti dodatečná ochranná opatření, včetně například limitů čerpání, povinnosti oznamovat cenu na začátku hovoru atd.

1.8 Možná výjimka pro smlouvy o nízké hodnotě uzavřené mimo obchodní prostory

Ustanovení čl. 3 odst. 4 umožňuje členským státům nepoužít tuto směrnici na smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory, u nichž platba učiněná spotřebitelem nepřesahuje částku 50 EUR nebo nižší hodnotu stanovenou ve vnitrostátních právních předpisech. Pokud se členský stát rozhodne využít tuto možnost regulace, je zde riziko, že směrnici budou obcházet obchodníci, kteří se mohou rozhodnout, že jedinou smlouvu převyšující stanovenou prahovou hodnotu uměle rozdělí do několika smluv. Jak je vysvětleno v 28. bodě odůvodnění: „[…] Pokud spotřebitel současně uzavírá dvě nebo více souvisejících smluv, měla by být pro uplatnění této prahové hodnoty zohledněna celková cena.“ Tato zásada by se uplatnila na:

— například prodej jednotlivých svazků trilogie podle tří samostatných smluv nebo prodej páru náušnic v rámci dvou samostatných smluv uzavřených současně.

U dlouhodobých smluv (předplatné) je příslušnou částkou pro uplatnění této výjimky celková částka, kterou se spotřebitel při uzavření smlouvy zavazuje zaplatit, tj. celková částka měsíčních splátek nebo poplatků za sjednané smluvní období, včetně jakýchkoli „bezplatných“ období.

1.9 Pravidla veřejných dražeb

Směrnice se vztahuje na dražby, pro něž se uplatní zvláštní pravidla týkající se „veřejné dražby“, která je v čl. 2 bodě 13 definována jako „způsob prodeje, kdy obchodník nabízí zboží nebo služby spotřebitelům, kteří se dražby osobně účastní nebo je jim dána možnost se jí osobně účastnit , prostřednictvím průhledného konkurenčního aukčního prodeje prováděného dražitelem a kdy vydražitel je povinen toto zboží nebo služby zakoupit“.

U veřejných dražeb umožňuje čl. 6 odst. 3 nahradit totožnost, kontaktní údaje a zeměpisnou adresu provozovny a místa podnikání obchodníka, který prodává zboží nebo služby, odpovídajícími informacemi dražitele. Navíc u smluv uzavřených při veřejné dražbě neexistuje právo odstoupit od smlouvy na základě výjimky stanovené v čl. 16 prvním pododstavci písm. k).

U veřejné dražby by měla být spotřebitelům dána možnost účastnit se jí osobně, i když je možno nabídky podávat i online nebo telefonicky. Naproti tomu dražby online bez možnosti osobní účasti by neměly být považovány za veřejné dražby.

24. bod odůvodnění uvádí, že „[…] [v]yužití platforem on-line k dražebním účelům, které mají spotřebitelé a obchodníci k dispozici, by nemělo být považováno za veřejnou dražbu ve smyslu této směrnice“. Proto by se na online dražby měla tato směrnice vztahovat v plném rozsahu s ohledem např. na informace poskytované před uzavřením smlouvy, které jsou poskytnuty předtím, než bude spotřebitel zavázán smlouvou (vydražením), a na právo odstoupit od smlouvy.

— Příkladem hranic výše uvedené výjimky je online platforma, která spotřebitelům nabízí k prodeji různé položky, jako jsou automobilové součásti, malé stroje, nástroje, elektronika a nábytek. Ačkoliv transakce mohou být uzavírány formou dražby, ve které je prodejní cena zboží stanovena na základě nabídek podaných nad počáteční cenu, nelze to považovat za „veřejnou dražbu“. Spotřebitelé by si tak zachovali právo stáhnout nabídku, pokud byla učiněna v souladu s podmínkami předepsanými směrnicí o právech spotřebitelů.

2. Smlouvy uzavírané mimo obchodní prostory

2.1 Smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory obchodníka

Smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory jsou v čl. 2 bodě 8 definovány takto:

Článek 2 8) „smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory“ [se rozumí] jakákoli smlouva uzavřená mezi obchodníkem a spotřebitelem, která je: a) uzavřena za současné fyzické přítomnosti obchodníka a spotřebitele v místě, které není obchodními prostorami obchodníka; b) pro kterou byla předložena nabídka spotřebitelem za stejných okolností, které stanoví písmeno a); […]

Obchodní prostory jsou definovány v čl. 2 bodě 9 takto:

Článek 2 9) „obchodními prostorami“ [se rozumí]: c) veškeré nemovité maloobchodní prostory, kde obchodník trvale provozuje svou činnost, nebo d) veškeré movité maloobchodní prostory, kde obchodník obvykle provozuje svou činnost;

22. bod odůvodnění uvádí několik příkladů toho, co by mělo být považováno za „obchodní prostory“. Na jedné straně by tento pojem zahrnoval „prodejny, stánky nebo nákladní automobily, stejně jako stánky na trhu a veletržní stánky, pokud obchodníkovi slouží jako trvalé či obvyklé místo jeho obchodování“.

Obdobně maloobchodní prostory, kde obchodník svou činnost provozuje na sezónním základě, například během turistické sezóny v lyžařském středisku či přímořském letovisku, by za obchodní prostory považovány být měly, neboť v nich obchodník svou činnost provozuje obvykle.

Na druhou stranu obchodními prostorami nejsou veřejně přístupná místa, jako jsou ulice, nákupní střediska, pláže, sportovní zařízení a veřejná doprava, které obchodník pro své podnikání používá pouze výjimečně. Soukromá obydlí nebo pracoviště (spotřebitelů) by také neměla být považována za obchodní prostory.

Smlouvy uzavřené během návštěvy obchodníka v obydlí nebo na pracovišti spotřebitele jsou smlouvami uzavřenými mimo obchodní prostory bez ohledu na to, zda byla návštěva spotřebitelem požadována nebo ne. Této smlouvě uzavřené mimo obchodní prostory mohou předcházet přípravné kroky:

— Například návštěva zástupce obchodníka (technika) v místě bydliště spotřebitele za účelem současného prodeje a instalace zařízení bude smlouvou o poskytování služeb mimo obchodní prostory bez ohledu na skutečnost, že spotřebitel dříve o takovou návštěvu požádal (zarezervoval si ji) po osobní návštěvě v obchodních prostorách obchodníka.

— Pokud by naproti tomu smlouva skutečně byla uzavřena během návštěvy zákazníka v obchodních prostorách nebo prostřednictvím komunikačních prostředků na dálku, následná návštěva technika za účelem instalace potřebného vybavení v místě bydliště spotřebitele by kvalifikaci smlouvy na smlouvu uzavřenou mimo obchodní prostory nezměnila.

Ve věci C-485/17 Verbraucherzentrale Berlin (45) Soudní dvůr potvrdil, že výraz „obvykle“ ve smyslu čl. 2 bodu 9 písm. b) je třeba chápat tak, že odkazuje na „běžnou povahu“ této činnosti provozované v dotčených prostorách. Uplatňování tohoto konceptu vyžaduje posouzení případ od případu, přičemž se zohlední zejména druh prodávaného zboží nebo služeb a obchodní praxe konkrétního obchodníka.

Soud se konkrétně zabýval situací stánku provozovaného obchodníkem na veletrhu, na kterém vykonává svou činnost každý rok několik dní. Rozhodl, že takový stánek představuje „obchodní prostory“, pokud s ohledem na všechny faktické okolnosti, za kterých obchodník tyto činnosti provozuje, a zejména s ohledem na vzhled tohoto stánku a informace uváděné v prostorách samotného veletrhu, může běžně informovaný a přiměřeně pozorný a obezřetný spotřebitel rozumně očekávat, že obchodník v uvedených prostorách provozuje svou činnost a že jej osloví s nabídkou k uzavření smlouvy (46).

Soud dále uznal trvající relevanci svých dřívějších závěrů ve věci C-423/97 Travel-Vac, S.L. o výkladu bývalé směrnice Rady 85/577/EHS. V uvedeném rozsudku Soudní dvůr konkrétně uvedl, že:

„Pokud jde o otázku, zda byla smlouva uzavřena mimo obchodní prostory obchodníka, je třeba poznamenat, že tento pojem odkazuje na prostory, ve kterých obchodník obvykle vykonává svou činnost a které jsou jasně označeny jako prostory určené pro veřejný prodej .“ (47)

Pokud proto obchodník pro prodej zboží a služeb využívá prostory, které pro tyto účely nejsou „běžně užívány“ a které nejsou jasně označeny jako prostory určené pro veřejný prodej, pravděpodobně se jedná o smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory.

— Například prodej zboží během akcí (kongresů, seminářů, večírků atd.) pořádaných v restauracích, kavárnách nebo hotelech pronajatých za účelem příslušné akce pravděpodobně bude představovat smlouvu uzavřenou mimo obchodní prostory.

Klasifikace smlouvy jako smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory závisí na okolnostech uzavření smlouvy. Obchodníkovi bude povaha jeho činnosti známa a měl by jednat v souladu s pravidly, kterými se řídí buď smlouvy uzavřené v obchodních prostorách, nebo smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory. Případné spory, zda se například mělo uplatnit právo odstoupit od smlouvy, protože smlouva měla být považována za smlouvu uzavřenou mimo obchodní prostory, bude nutno posuzovat případ od případu.

2.2 Smlouvy uzavřené po oslovení spotřebitele mimo obchodní prostory

Článek 2 8) „smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory“ [se rozumí] jakákoli smlouva uzavřená mezi obchodníkem a spotřebitelem, která je: […] c) uzavřena v obchodních prostorách obchodníka nebo s použitím prostředků komunikace na dálku bezprostředně po osobním a individuálním oslovení spotřebitele na místě, které není obchodními prostorami obchodníka, za současné fyzické přítomnosti obchodníka a spotřebitele, nebo […]

Ustanovení čl. 2 bodu 8 písm. c) je dalším příkladem smluv uzavřených mimo obchodní prostory. Pojmy „osobní a individuální oslovení“ v tomto ustanovení by se měly vztahovat na nabídky a obdobná obchodní sdělení (bez ohledu na jejich právní kvalifikaci), která jsou v podobě smlouvy formálně uzavřena bezprostředně poté v obchodních prostorách obchodníka nebo s využitím jednoho z prostředků komunikace na dálku.

Aby se toto ustanovení uplatnilo, měla by být nabídka obchodníka určena konkrétnímu spotřebiteli, například:

— Zástupce obchodníka osloví konkrétního spotřebitele na ulici s nabídkou předplatného měsíčníku a smlouva je okamžitě podepsána v blízkých obchodních prostorách obchodníka.

— Naproti tomu pouhá distribuce reklamních letáků na ulici v blízkosti prostor obchodníka, která není individuálně zaměřena na jednotlivé spotřebitele, by pro účely tohoto ustanovení za „osobní a individuální“ oslovení spotřebitele považována nebyla.

Aby bylo možno toto ustanovení uplatnit, měla by být smlouva navíc uzavřena bezprostředně. Smlouva by nebyla uzavřena bezprostředně, jestliže by spotřebitel opustil prostory obchodníka poté, co do nich byl pozván, a vrátil se tam později z vlastní iniciativy, například následující den, poté, co nabídku zvážil.

Ve věci C-465/19 B & L Elektrogeräte GmbH Soudní dvůr rozhodl, že uličku společnou pro různé stánky umístěné ve výstavní hale veletrhu, ve které se nachází stánek obchodníka (který sám byl jako „obchodní prostory“ uznán), nelze považovat za „obchodní prostory“, jelikož tato ulička umožňovala přístup ke všem stánkům obchodníků v této hale. Pokud tedy obchodník osloví zákazníka v takovém společném prostoru veletrhu, v důsledku čehož je bezprostředně poté uzavřena smlouva na stánku provozovaném obchodníkem, jedná se o „smlouvu uzavřenou mimo obchodní prostory“ ve smyslu čl. 2 bodu 8 směrnice o právech spotřebitelů (48).

2.3 Smlouvy uzavřené během zájezdu organizovaného obchodníkem

Článek 2 8) „smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory“ [se rozumí] jakákoli smlouva uzavřená mezi obchodníkem a spotřebitelem, která je: […] d) uzavřena během zájezdu organizovaného obchodníkem za účelem nebo s účinkem propagace a prodeje zboží či služeb spotřebiteli;

Ustanovení čl. 2 bodu 8 písm. d) směrnice definuje smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory jako smlouvy uzavřené během zájezdu organizovaného obchodníkem bez ohledu na to, zda tyto smlouvy byly uzavřeny v obchodních prostorách obchodníka nebo mimo ně.

Směrnice dále navíc stanoví, že se to vztahuje na zájezdy za „účelem“ i s „účinkem“ propagace a prodeje zboží spotřebiteli; tj. nemělo by záležet na tom, zda je spotřebitel o zamýšleném prodeji výrobků během zájezdu informován předem.

Pojem „zájezd“ zahrnuje cesty, které zahrnují prohlídky památek nebo jiné volnočasové aktivity, nebo cesty do míst, jako jsou restaurace, kavárny nebo hotely, kde je organizována prodejní akce mimo obchodní prostory. Při uplatňování tohoto pojmu by nemělo záležet na tom, zda obchodník, který v průběhu zájezdu prodává výrobky, organizuje přepravu sám, nebo ji zajistil na základě ujednání s přepravní společností:

— Pokud se například obchodník s organizátorem zájezdu dohodl na tom, že turisty během zájezdu zaveze také do jeho obchodu, budou smlouvy uzavřené v tomto obchodě pravděpodobně smlouvami uzavřenými mimo obchodní prostory bez ohledu na skutečnost, že předmětný obchod je obchodním prostorem daného obchodníka.

— Naproti tomu kyvadlová autobusová doprava organizovaná nákupním centrem, jejímž jediným cílem je vozit do nákupního centra potenciální zákazníky, je pouhým doplňkem hlavního účelu činnosti (tj. prodej zboží a služeb) a neměla by být považována za „zájezd“ pro účely čl. 2 bodu 8.

3. Informace pro spotřebitele

3.1 Obecné požadavky

3.1.1 Úvod

Požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv jsou uvedeny v článcích 5 až 8 směrnice. Jsou definovány zvlášť pro smlouvy uzavřené v obchodních prostorách (čl. 5 odst. 1) a pro smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory a smlouvy uzavřené na dálku (čl. 6 odst. 1). Požadavky na smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory a na smlouvy uzavřené na dálku jsou rozsáhlejší a navazují na požadavky na smlouvy uzavřené v obchodních prostorách. Další specifické požadavky na informace u smluv uzavřených na online tržištích pro jsou stanoveny v článku 6a, který byl do směrnice o právech spotřebitelů doplněn směrnicí (EU) 2019/2161.

Požadavky na informace týkající se práva odstoupit od smlouvy podle čl. 6 odst. 1 písm. h) až k) jsou řešeny samostatně v oddíle 5.

3.1.2 Jasnost informací a odkaz na směrnici o nekalých obchodních praktikách

Článek 7 směrnice o nekalých obchodních praktikách zakazuje klamavá opomenutí, tj. obchodní praktiky, které opomíjejí nebo poskytují nejasným, nesrozumitelným, dvojznačným způsobem nebo v nevhodný čas „závažné informace, které průměrný spotřebitel potřebuje pro rozhodnutí o obchodní transakci“, čímž způsobí, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. Ustanovení čl. 7 odst. 4 stanoví požadavky na informace v případě „výzvy ke koupi“, což je obchodní sdělení, které obsahuje informace o vlastnostech a ceně produktu, a vztahuje se tedy i na předsmluvní fázi transakce.

Směrnice o právech spotřebitelů upravuje předsmluvní fázi podrobněji než směrnice o nekalých obchodních praktikách. Články 5 a 6 směrnice o právech spotřebitelů pokrývají všechny požadavky na informace stanovené v čl. 7 odst. 4 směrnice o nekalých obchodních praktikách (49). Proto při poskytování informací před uzavřením smlouvy v souladu se směrnicí o právech spotřebitelů je obchodník povinen splnit rovněž specifické požadavky na informace v souvislosti s výzvou ke koupi podle čl. 7 odst. 4 směrnice o nekalých obchodních praktikách. Tím není dotčeno uplatňování dalších požadavků na transparentnost a spravedlnost podle směrnice o nekalých obchodních praktikách.

Jak čl. 5 odst. 1, tak čl. 6 odst. 1 směrnice o právech spotřebitelů vyžadují, aby informace byly poskytovány „jasným a srozumitelným způsobem“. Ve 34. bodě odůvodnění se uvádí, že při poskytování předsmluvních informací „[...] by měl obchodník přihlédnout ke specifickým potřebám spotřebitelů, kteří jsou vzhledem ke svému duševnímu nebo tělesnému postižení, psychické labilitě, věku či důvěřivosti obzvlášť ohroženi způsobem, který může obchodník v rozumné míře předvídat. Přihlížení k těmto specifickým potřebám by však nemělo vést k různé míře ochrany spotřebitele.“

Kromě toho podle obecných pravidel stanovených v čl. 7 odst. 2 směrnice o nekalých obchodních praktikách musí obchodníci zajistit, aby informace byly srozumitelné a poskytnuté ve vhodný čas, tj. způsob a načasování poskytnutí příslušných předsmluvních informací musí průměrnému spotřebiteli umožnit přijmout o transakci informované rozhodnutí.

U smluv uzavřených mimo obchodní prostory čl. 7 odst. 1 směrnice o právech spotřebitelů navíc vyžaduje, aby informace poskytované před uzavřením smlouvy byly „čitelné a zformulované jasným a srozumitelným jazykem“, a u smluv uzavřených na dálku čl. 8 odst. 1 směrnice o právech spotřebitelů vyžaduje, aby informace byly spotřebiteli zpřístupněny „způsobem odpovídajícím použitému prostředku komunikace na dálku, a to jasným a srozumitelným jazykem. Jsou-li tyto informace poskytnuty na trvalém nosiči, musí být čitelné.“

Povinné předsmluvní informace nestačí poskytnout pouze jako součást všeobecných obchodních podmínek, které spotřebitel případně musí přijmout, než může pokračovat v transakčním procesu (50). Požadavek, aby informace byly poskytovány „jasným a srozumitelným způsobem“ znamená, že spotřebitel musí být upozorněn na jednotlivé prvky povinných informací.

V on-line kontextu musí obchodníci zajistit, aby povinné informace byly pro spotřebitele snadno dostupné a dobře viditelné. S ohledem na objem nemusí být možné poskytnout povinné informace spotřebiteli „jasným a srozumitelným“ způsobem na jediné stránce. Je třeba vyhnout se příliš dlouhým stránkám, na kterých se spotřebitelé musí zdlouhavě posouvat dolů, aby si mohli přečíst veškerý obsah.

Místo toho by měly být různé prvky předsmluvních informací poskytnuty ve chvíli, kdy jsou v rámci procesu uzavírání smlouvy důležité, souběžně s tím, jak se spotřebitel přesouvá z jedné stránky online rozhraní na jinou. V případě potřeby by informace o konkrétních tématech měly být vrstveny, přičemž přední strana by obsahovala výrazný odkaz vedoucí na stránku, která o příslušném tématu poskytuje veškeré podrobnosti (51).

Další požadavky na prezentaci smluv uzavřených elektronickou cestou jsou stanoveny v čl. 8 odst. 2 směrnice, o čemž je dále pojednáno v oddíle 4.2.4.

3.1.3 Informace „již patrné ze souvislostí“

U smluv uzavřených v obchodních prostorách umožňuje článek 5 obchodníkům neposkytovat informace, které jsou „již patrné ze souvislostí“.

Pojem informací, které jsou „již patrné ze souvislostí“, užívá rovněž čl. 7 odst. 2 směrnice o nekalých obchodních praktikách (52). Například adresu a totožnost obchodníka lze považovat za „zřejmou nebo patrnou ze souvislostí“, jelikož spotřebitelé obvykle znají adresu prodejny nebo restaurace, v níž se nacházejí.

3.1.4 Požadavky na informace v jiných právních předpisech EU

Směrnice má průřezový charakter. Doplňuje pravidla na ochranu spotřebitele specifická pro konkrétní produkty a odvětví, zejména pokud jde o požadavky na informace.

Podle čl. 3 odst. 2 směrnice o právech spotřebitelů (53) nemá uvedená směrnice vliv na uplatňování požadavků na informace podle jiných odvětvových právních předpisů EU. To zahrnuje obecné nařízení o ochraně osobních údajů (EU) 2016/679 a směrnici Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES o soukromí a elektronických komunikacích (54), které jsou relevantní zejména při online prodeji v oblastech, jako jsou informace o zpracování údajů a souhlas subjektů údajů se zpracováním jejich osobních údajů, je-li požadován.

Kromě toho jsou další požadavky na informace pro služby elektronických komunikací stanoveny v evropském kodexu pro elektronické komunikace (směrnice (EU) 2018/1972) a v prováděcím nařízení Komise (EU) 2019/2243 (55), kterým se stanoví šablona shrnutí smlouvy.

Ustanovení čl. 102 odst. 1 evropského kodexu pro elektronické komunikace s odkazem na články 5 a 6 směrnice o právech spotřebitelů a přílohu VIII evropského kodexu pro elektronické komunikace stanoví informace, které by poskytovatelé veřejně dostupných služeb elektronických komunikací měli poskytnout předtím, než je spotřebitel vázán smlouvou nebo odpovídající nabídkou. Poskytovatelé veřejně dostupných elektronických komunikací jsou rovněž povinni poskytnout spotřebitelům stručné a snadno čitelné shrnutí smlouvy (čl. 102 odst. 3 evropského kodexu pro elektronické komunikace a prováděcí nařízení (EU) 2019/2243). Pouhé poskytnutí shrnutí smlouvy však plně nesplňuje všechny předsmluvní informační povinnosti stanovené v čl. 102 odst. 1 a příloze VIII evropského kodexu pro elektronické komunikace.

Další požadavky na informace jsou stanoveny také ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU o audiovizuálních mediálních službách (56), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2009/72/ES týkající se elektřiny (57), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2009/73/ES týkající se zemního plynu (58) a v jiných právních předpisech (59).

Ustanovení čl. 6 odst. 8 směrnice o právech spotřebitelů se zabývá vztahem mezi požadavky na informace stanovenými v této směrnici a požadavky na informace obsaženými ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES o službách (60) a ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES o elektronickém obchodu (61). Zaprvé stanoví, že se požadavky na informace v těchto třech nástrojích doplňují. Zadruhé objasňuje, že je-li některé ustanovení těchto dvou směrnic „týkající se obsahu informací a způsobu jejich poskytování“ v rozporu s ustanoveními směrnice o právech spotřebitelů, má přednost ustanovení směrnice o právech spotřebitelů (62).

3.1.5 Uložení dalších požadavků na informace

Podle článku 4 směrnice o právech spotřebitelů: „Členské státy nesmějí ve svém vnitrostátním právu ponechat v platnosti nebo zavádět ustanovení odchylná od ustanovení této směrnice, včetně přísnějších nebo méně přísných ustanovení pro zajištění odlišné úrovně ochrany spotřebitele, pokud není v této směrnici stanoveno jinak.“

Jednou z výjimek z tohoto přístupu úplné harmonizace je čl. 5 odst. 4, který umožňuje členským státům přijmout nebo ponechat v platnosti dodatečné požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv pro smlouvy uzavřené v obchodních prostorách.

Ačkoli jsou požadavky na informace pro smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory a smlouvy uzavřené na dálku v zásadě vyčerpávající, zároveň v souladu s čl. 6 odst. 8 a s 12. bodem odůvodnění směrnice mohou členské státy stanovit další požadavky na informace v souladu se směrnicí 2006/123/ES o službách a směrnicí 2000/31/ES o elektronickém obchodu.

Příslušným ustanovením směrnice o elektronickém obchodu je v tomto ohledu článek 5, který požaduje, aby členské státy zajistily, aby poskytovatel služeb umožnil příjemcům služby a příslušným orgánům snadný, přímý a trvalý přístup přinejmenším k informacím stanoveným v uvedeném článku. Článek 10 směrnice o elektronickém obchodu stanoví další požadavky na informace týkající se postupu při uzavírání smlouvy.

Pokud jde o směrnici o službách, čl. 22 odst. 1 až 4 této směrnice stanoví konkrétní požadavky na informace, které musí poskytovatelé poskytovat příjemcům služeb, a rovněž požadavek na sdělování těchto informací jasným a jednoznačným způsobem a včas. Ustanovení čl. 22 odst. 5 dále stanoví, že „nebrání členským státům ve stanovení dodatečných požadavků na informace, které se vztahují na poskytovatele usazené na jejich území“.

Stanovení dodatečných požadavků na informace v souladu s čl. 6 odst. 8 směrnice o právech spotřebitelů je jednou z možností regulace, o které členské státy musí uvědomit Komisi v souladu s článkem 29. Komise tyto informace zveřejňuje online (63).

3.1.6 Výjimka pro „běžné“ transakce

Ustanovení čl. 5 odst. 3 členským státům umožňuje, aby požadavky na předsmluvní informace podle čl. 5 odst. 1 neuplatňovaly na smlouvy uzavřené v obchodních prostorách, „které zahrnují běžné transakce a které jsou plněny bezprostředně po okamžiku jejich uzavření.“

Ze své podstaty tyto transakce pravděpodobně budou určeny pro levné položky. Jedním zjevným příkladem je nákup potravin a nápojů určených k okamžité spotřebě – např. občerstvení, jídlo s sebou atd.

Kromě toho se čl. 5 odst. 3 může vztahovat také na určité služby, nejen na zboží. V této souvislosti má zvláštní význam druhé kritérium uvedené v čl. 5 odst. 3, tj. požadavek na to, aby smlouva byla plněna bezprostředně po okamžiku jejího uzavření.

— Příkladem takových možných běžných služeb jsou: služby čištění obuvi poskytované na ulici a služby v oblasti kinematografie, kdy je vstupenka zakoupena (tj. je uzavřena smlouva) bezprostředně před zhlédnutím filmu.

3.1.7 Závazná povaha informací poskytovaných před uzavřením smlouvy

Ustanovení čl. 6 odst. 5 uvádí ohledně závazné povahy informací poskytovaných před uzavřením smlouvy podle čl. 6 odst. 1 toto: „5. Informace uvedené v odstavci 1 tvoří nedílnou součást smlouvy uzavřené na dálku nebo smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory a bez výslovného souhlasu smluvních stran je nelze měnit.“

Informace uvedené na internetových stránkách obchodníka by tedy měly být závazné pro všechny strany, a pokud si obchodník přeje změnit některý z jejich prvků, měl by k tomu získat výslovný souhlas spotřebitele:

— Strany by se například mohly výslovně dohodnout na základě výměny e-mailů na jiném okamžiku dodání zboží, než jak je uvedeno na internetových stránkách obchodníka.

— Ustanovení všeobecných podmínek, že se obchodník může odchýlit od informací uvedených na internetových stránkách, by však nebylo v souladu s požadavkem na výslovný souhlas smluvních stran.

Ustanovení čl. 6 odst. 5 se nevztahuje na změny podmínek smlouvy po jejím uzavření. Jsou-li takové změny založeny na podmínkách smlouvy, bude relevantní směrnice o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách (64).

3.1.8 Dodatečné jazykové požadavky

Podle čl. 6 odst. 7 členské státy mohou ukládat jazykové požadavky týkající se smluvních informací u smluv uzavřených mimo obchodní prostory / u smluv uzavřených na dálku (65).

Pokud byla využita tato možnost regulace, pak by se příslušné požadavky, například poskytování informací v úředním jazyce příslušného členského státu, uplatňovaly na přeshraniční obchodníky, na něž se vztahují ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 (66) o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (nařízení Řím I). Článek 6 uvedeného nařízení stanoví, že pokud obchodník provozuje svou činnost v zemi obvyklého bydliště spotřebitele nebo v případě, že takovou činnost na tuto zemi nebo na několik zemí včetně této země zaměřuje, je právem rozhodným pro tuto smlouvu právo země, ve které má spotřebitel obvyklé bydliště.

Pokud si strany zvolí jiné rozhodné právo, nemůže tato volba zbavit spotřebitele ochrany, kterou poskytují imperativní ustanovení země, v níž má spotřebitel bydliště. Proto také v této situaci, směřuje-li obchodník svou činnost na spotřebitele v členském státě, který stanovil jazykové požadavky podle čl. 6 odst. 7 směrnice o právech spotřebitelů, musí obchodník poskytnout spotřebitelům smluvní informace v jazyce požadovaném tímto členským státem, je-li tato jazyková povinnost považována za povinnou „smluvní povinnost“ v souladu s vnitrostátním právem.

Pojem „zaměřování“ profesionální nebo podnikatelské činnosti na zemi spotřebitele řešil Soudní dvůr ve spojených věcech C-585/08 a C-144/09 Peter Pammer a Hotel Alpenhof GmbH. Tento rozsudek za účelem určení, zda jsou internetové stránky „zaměřeny“ na konkrétní členský stát, stanoví řadu kritérií, jako je použití různých jazyků a měn na internetových stránkách (67).

Je třeba poznamenat, že tato možnost regulace podle směrnice o právech spotřebitelů doplňuje právní předpisy Unie specifické pro určitá odvětví a produkty, které členským státům umožňují stanovit jazykové požadavky týkající se varování nebo pokynů například u hraček (68) nebo rádiových zařízení (69). Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/771 (70) navíc umožňuje stanovit jazykové požadavky týkající se obchodních záruk na zboží.

3.1.9 Důkazní břemeno

Vzhledem k tomu, že pokud obchodník neposkytne konkrétní informace požadované touto směrnicí, má to za následek různé sankce stanovené v této směrnici (vedle sankcí, které mohou být požadovány na základě vnitrostátních právních předpisů), čl. 6 odst. 9 obsahuje velmi důležité ustanovení, které stanoví, že ve vztahu ke smlouvám uzavřeným na dálku a smlouvám uzavřeným mimo obchodní prostory „[nese] důkazní břemeno ohledně plnění požadavků na informace uvedených v této kapitole obchodník“.

Aniž by byla vyloučena možnost prokázat skutečnosti jinými prostředky, pozice obchodníka by byla evidentně oslabena v případě, že by požadovaná informace chyběla v potvrzení o smlouvě na trvalém nosiči, který v souladu s čl. 7 odst. 1 a 2 nebo čl. 8 odst. 7 (jimiž se zabývá oddíl 4.4) musí vždy obsahovat informace stanovené v čl. 6 odst. 1, pokud nebyly na trvalém nosiči již poskytnuty.

3.2 Společné požadavky v případě smluv uzavřených v obchodních prostorách a smluv uzavřených na dálku / smluv uzavřených mimo obchodní prostory

3.2.1 Hlavní vlastnosti

Čl. 5 odst. 1 písm. a) a čl. 6 odst. 1 písm. a) „hlavní vlastnosti zboží nebo služeb v rozsahu odpovídajícím danému nosiči a zboží či službám“

Přestože tento požadavek na informace výslovně odkazuje na „zboží a služby“, na základě čl. 5 odst. 2 a čl. 6 odst. 2 se vztahuje také na dodávky veřejných služeb a online digitální obsah.

Stejnou povinnost ukládá čl. 7 odst. 4 směrnice o nekalých obchodních praktikách, který stanoví požadavky na informace pro „výzvu ke koupi“. V souladu s tím by obchodníci při výběru hlavních vlastností, které mají být spotřebiteli sděleny, měli používat stejný přístup jako pro účely směrnice o nekalých obchodních praktikách, tj. informovat o těch vlastnostech, které spotřebitelé k informovanému rozhodnutí o koupi potřebují. Informace o hlavních vlastnostech zboží mohou být uvedeny na obalu nebo etiketě, přičemž spotřebitel má možnost tyto informace konzultovat. V případě složitějšího zboží může být pro stanovení hlavních vlastností nezbytné sdělení dalších informací.

Zejména musí být spotřebitelům sděleny všechny vlastnosti výrobku a omezující podmínky, které průměrný spotřebitel obvykle od dané kategorie nebo druhu zboží nebo služby neočekává, protože ty mohou obzvláště ovlivnit jeho rozhodnutí o koupi (71).

U všech smluv, kde spotřebitel poskytuje osobní údaje, bez ohledu na to, zda dochází k úhradě či nikoliv, je obchodník povinen informovat spotřebitele o účelech zpracování v okamžiku získání osobních údajů.

3.2.2 Totožnost a kontaktní údaje obchodníka

Čl. 5 odst. 1 b) totožnost obchodníka, například jeho obchodní název, zeměpisnou adresu, na níž je usazen, a jeho telefonní číslo; Čl. 6 odst. 1 b) totožnost obchodníka, například jeho obchodní jméno; c) zeměpisnou adresu, na níž je obchodník usazen, a jeho telefonní číslo a e-mailovou adresu. Kromě toho v případě, že obchodník poskytuje jiné prostředky online komunikace, které zaručují, že si spotřebitel může uchovat veškerou písemnou korespondenci s obchodníkem, včetně data a času této korespondence, na trvalém nosiči, tyto informace zahrnují také podrobnosti o těchto jiných prostředcích. Všechny tyto prostředky komunikace poskytované obchodníkem umožňují spotřebiteli urychleně obchodníka kontaktovat a efektivně s ním komunikovat. Obchodník případně uvede také zeměpisnou adresu a totožnost obchodníka, v jehož zastoupení jedná; d) zeměpisnou adresu místa podnikání obchodníka, pokud se liší od adresy poskytnuté v souladu s písmenem c), a případně zeměpisnou adresu obchodníka, v jehož zastoupení jedná, na kterou může spotřebitel zaslat případné stížnosti;

3.2.2.1 Totožnost obchodníka

Kromě ustanovení směrnice o právech spotřebitelů čl. 7 odst. 4 písm. b) směrnice o nekalých obchodních praktikách stanoví, že informace o zeměpisné adrese a totožnosti obchodníka jsou v případě výzvy ke koupi považovány za podstatné informace. Pokud jde o smlouvy uzavřené v obchodních prostorách, takové informace mohou být zřejmé z kontextu (viz také oddíl 3.1.3).

U smluv uzavřených mimo obchodní prostory / smluv uzavřených na dálku vyžaduje směrnice o právech spotřebitelů, aby obchodník, který jedná v zastoupení jiného obchodníka, uváděl rovněž totožnost a zeměpisnou adresu druhého obchodníka. Také online tržiště, i když jsou pouhými zprostředkovateli a nejednají v zastoupení jiného obchodníka, musí podniknout kroky k zajištění řádného informování spotřebitele o totožnosti skutečného obchodníka nabízejícího dotčené zboží nebo služby, a to na základě informací poskytnutých samotným obchodníkem. Pokud skutečnost, že tržiště neinformuje o totožnosti skutečného obchodníka, vytváří dojem, že skutečným obchodníkem je tržiště, může to mít za následek vznik odpovědnosti tržiště za závazky obchodníka.

Ve věci C-149/15 Wathelet (72) se Soudní dvůr zabýval odpovědností offline prostředníka (autosalonu) za shodu zboží prodávaného spotřebitelům podle bývalé směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES o prodeji spotřebního zboží (73). Soudní dvůr uvedl, že ačkoli směrnice 1999/44/ES neřeší otázku odpovědnosti prostředníků vůči spotřebitelům, „samo o sobě nevylučuje, aby pojem ‚prodávající‘ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. c) směrnice 1999/44/ES mohl být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje i podnikatele jednajícího na účet soukromé osoby , pokud z pohledu spotřebitele vystupuje jako prodávající spotřebního zboží na základě smlouvy v rámci své profesní nebo obchodní činnosti. Tento podnikatel tím totiž může u spotřebitele vyvolat zmatení, když jej ponechá v přesvědčení, že jedná v postavení prodávajícího, který je vlastníkem zboží.“ (74)

Soudní dvůr rovněž uvedl, že „[v] tomto ohledu může být relevantní zejména míra účasti a úsilí prostředníka při prodeji, okolnosti, za nichž bylo zboží prezentováno spotřebiteli, jakož i jednání posledně uvedeného, z čehož může být možné určit, zda tento spotřebitel mohl porozumět tomu, že prostředník jednal na účet soukromé osoby.“ (75)

Závěry Soudního dvora týkající se odpovědnosti offline prostředníka za shodu zboží by mohly být relevantní i pro další prostředníky a další povinnosti obchodníků podle práva Unie, a to i v online kontextu. Zejména online tržiště by mohla být shledána odpovědnými za závazky obchodníka týkající se předsmluvních informací nebo smluvního plnění podle směrnice o právech spotřebitelů, jestliže se v rámci (navrhované) smlouvy z hlediska spotřebitele prezentují jako obchodníci.

Ve věci C-149/15 Wathelet Soudní dvůr zdůraznil, že „[p]ovědomí spotřebitele o identitě prodávajícího, a zejména o jeho postavení soukromé osoby, nebo podnikatele, je tedy nutné k tomu, aby mu umožnilo využít ochrany, kterou mu poskytuje směrnice.“ (76) I když je však skutečný dodavatel rovněž obchodníkem a spotřebitel by nebyl zbaven svých práv, spotřebitel by možná smlouvu neuzavřel, pokud by mu byla známa totožnost skutečného obchodníka. Spotřebitel by mohl mít obavy například ze spolehlivosti takového obchodníka a možnosti vymáhat vůči němu spotřebitelská práva.

Neposkytnutí informací o totožnosti obchodníka nebo poskytnutí nesprávných údajů by představovalo porušení směrnice o právech spotřebitelů. V případě, že to ovlivní rozhodnutí spotřebitele o koupi, mohlo by to také představovat klamavou praktiku podle směrnice o nekalých obchodních praktikách. V právu Unie jsou také odvětvová ustanovení, která tento požadavek posilují. Například v případě online prodeje léčivých přípravků (77) je přísně zakázáno stírat rozdíl mezi tržištěm a maloobchodníkem. Tržiště nabízející léčivé přípravky na unijním trhu by mělo zajistit, aby si spotřebitelé mohli ověřit, že obchodník má příslušná oprávnění a funguje v souladu se zákony (78).

Způsob plnění smlouvy, který zahrnuje externího obchodníka (třetí stranu), nemá vliv na práva a povinnosti týkající se smlouvy vyplývající ze směrnice o právech spotřebitelů. Například v obchodním modelu „dropshipping“ nemá obchodník na skladě určité zboží, které prodává, ale místo toho je na objednávku spotřebitele nakoupí od třetí strany a nechá je odeslat přímo zákazníkovi.

Pokud však obchodník objednávku zpracuje pouze jako zprostředkovatel a poté ji přepošle jinému obchodníkovi za účelem plnění jménem tohoto druhého obchodníka, pak by podle věci Wathelet mohl být první obchodník odpovědný vůči spotřebiteli, kde se z pohledu spotřebitele tento obchodník v rámci smlouvy prezentuje jako prodejce spotřebního zboží. Aby se takové odpovědnosti vyhnul, musí obchodník spotřebitele jasně informovat, že jedná jako prostředník, a zřetelným způsobem poskytnout informace o totožnosti skutečného prodávajícího (79).

V tomto ohledu je třeba poznamenat, že čl. 6a písm. b) zavedený směrnicí (EU) 2019/2161 obsahuje zvláštní dodatečný požadavek na poskytovatele online tržišť informovat spotřebitele na základě informací poskytnutých třetí stranou (viz oddíl 3.4.2) o postavení třetí strany, která zboží, služby nebo digitální obsah nabízí.

3.2.2.2 Komunikační prostředky

Pokud jde o smlouvy uzavřené na dálku a mimo obchodní prostory, čl. 6 odst. 1 písm. c), ve znění směrnice (EU) 2019/2161, požaduje, aby obchodník v rámci předsmluvních informací poskytl spotřebiteli informace o těchto komunikačních prostředcích:

— zeměpisné adrese obchodníka, jeho telefonním čísle a e-mailové adrese, a

— jsou-li k dispozici, dalších online prostředcích písemné komunikace, které umožňují uchovávat obsah a datum a čas korespondence na trvalém nosiči.

„Trvalý nosič“ je definován v čl. 2 bodě 10 směrnice o právech spotřebitelů jako „jakýkoli nástroj, který umožňuje spotřebiteli nebo obchodníkovi ukládat informace určené jemu osobně, a to způsobem vhodným pro jejich budoucí použití, po dobu přiměřenou jejich účelu, a který umožňuje reprodukci uložených informací v nezměněném stavu“ (viz rovněž oddíl 4.4).

Například pokud jde o aplikace pro zasílání zpráv, některé z nich umožňují odesílateli, jako je například obchodník v kontextu vztahu mezi podnikatelem a spotřebitelem, odstranit také ze zařízení příjemce, ve výchozím nastavení nebo ručně, zprávy, které odeslal v rámci určitého (krátkého) časového období po jejich doručení. V důsledku toho tyto komunikační prostředky účinně neumožňují spotřebiteli přijatou zprávu uložit. Příjemce může být schopen své zprávy ukládat nebo zálohovat, ale vyžaduje to další technické dovednosti a znalosti, které od průměrného spotřebitele nelze očekávat. Pro každou aplikaci pro zasílání zpráv bude tedy pro zjištění, zda vyhovuje stanoveným kritériím, nutné provést individuální posouzení, a to také s přihlédnutím k neustálému vývoji těchto aplikací.

Soudní dvůr konkrétně ve věci C-649/17 Amazon EU poznamenal, že možnost spotřebitele urychleně kontaktovat obchodníka a efektivně s ním komunikovat má zásadní význam pro zachování a účinné prosazování práv spotřebitele (80). Jakýkoliv komunikační prostředek, který obchodník používá, tak musí být schopen splnit kritéria přímé a efektivní komunikace.

V tomto rozhodnutí Soudní dvůr potvrdil, že čl. 6 odst. 1 písm. c) nebrání tomu, aby obchodník používal vedle prostředků vyjmenovaných v tomto ustanovení i jiné komunikační prostředky, které zajišťují přímou a efektivní komunikaci (81).

Tento výklad je relevantní i po změnách zavedených směrnicí (EU) 2019/2161. Zatímco obchodník musí před uzavřením smlouvy informovat spotřebitele o komunikačních prostředcích uvedených a splňujících kritéria stanovená v čl. 6 odst. 1 písm. c), obchodníkovi není bráněno v tom, aby používal také alternativní způsoby komunikace. Jedná se například o prostředky jako automatizovaní hlasoví asistenti nebo prostředky online písemné komunikace (chatboti), které nemají funkce uvedené v čl. 6 odst. 1 písm. c). Na tyto dodatečné prostředky se vztahují obecná pravidla směrnice o nekalých obchodních praktikách. Obchodníci by zejména měli spotřebitele jasně a včas informovat, zda tyto alternativní prostředky umožňují spotřebitelům písemnou korespondenci uchovávat, včetně data a času.

Obchodník musí také zajistit, aby veškeré online komunikační prostředky, o nichž byl spotřebitel před uzavřením smlouvy (a v potvrzení smlouvy) v souladu s čl. 6 odst. 1 písm. c) informován, byly na rozhraní obchodníka snadno dostupné. Dodatečné komunikační prostředky by neměly být prezentovány a propagovány způsobem, který spotřebitelům ztěžuje přístup ke komunikačním prostředkům poskytovaným v souladu s čl. 6 odst. 1 písm. c) a jejich použití.

Cílem poskytování komunikačních prostředků je umožnit spotřebiteli urychleně a efektivně kontaktovat obchodníka. To znamená, že je třeba učinit opatření zajišťující například to, že telefonní hovory budou vyřizovány během pracovní doby a že na e-mailové zprávy bude odpovídáno neprodleně.

3.2.2.3 Místo usazení

Pojem „usazení“ v tomto požadavku na informace je totožný s pojmem, který byl použit například ve směrnici 2006/123/ES o službách, kde je definován (v článku 4) jako „skutečné provozování výdělečné činnosti podle článku 43 Smlouvy poskytovatelem po neurčitou dobu a prostřednictvím stálé infrastruktury, v níž je činnost poskytování služby skutečně vykonávána“. 37. bod odůvodnění uvedené směrnice vysvětluje, že „[…] Pokud je poskytovatel usazen na více místech, je důležité určit místo usazení, z něhož je daná služba poskytována […]“.

Stejný postup lze použít k určení místa, jehož zeměpisná adresa by měla být na základě této směrnice poskytnuta. Vzhledem k tomu, že je vyžadována informace o „zeměpisné“ adrese, mělo by se jednat o fyzické umístění:

— Není například dostačující uvést jako adresu obchodníka pouze číslo poštovní přihrádky.

3.2.2.4 Sídlo hospodářské činnosti

„Sídlo hospodářské činnosti“ by mělo znamenat místo, kde jsou přijímána zásadní rozhodnutí týkající se obecného vedení obchodníka a kde jsou vykonávány funkce jeho ústřední správy. Tento závěr vyplývá například z rozsudku Soudního dvora ve věci C-73/06 Planzer:

„Určení místa sídla hospodářské činnosti implikuje zohlednění souboru činitelů, mezi nimiž se v první řadě nachází sídlo společnosti, místo ústřední správy, místo setkávání řídících osob společnosti a místo, obvykle totožné, kde se rozhoduje o obecné politice společnosti. Další prvky, jako je bydliště hlavních řídících osob, místo konání valných hromad, místo uložení správních a účetních dokumentů a místo hlavního chodu finančních činností, zejména bankovních činností, mohou rovněž být zohledněny.“ (82)

3.2.3 Cena

Čl. 5 odst. 1 c) celkovou cenu zboží nebo služeb včetně daní, nebo pokud z povahy zboží nebo služeb vyplývá, že cenu nelze rozumně stanovit předem, způsob jejího výpočtu a případně i veškeré další poplatky za dopravu, dodání nebo poštovné, nebo pokud tyto poplatky nelze rozumně stanovit předem, skutečnost, že k ceně mohou být účtovány takové dodatečné poplatky; Čl. 6 odst. 1 e) celkovou cenu včetně daní, nebo pokud z povahy zboží či služby vyplývá, že cenu nelze rozumně stanovit předem, způsob jejího výpočtu a případně i veškeré další poplatky za dopravu, dodání nebo poštovné a jakékoliv další náklady, nebo pokud tyto poplatky nelze rozumně stanovit předem, skutečnost, že k ceně mohou být účtovány takové dodatečné poplatky. V případě smlouvy s platností na dobu neurčitou nebo smlouvy obsahující předplatné zahrnuje cena celkové náklady za jedno zúčtovací období. Pokud takové smlouvy stanoví pevnou sazbu, obsahuje celková cena také celkové měsíční náklady. Pokud celkové náklady nelze rozumně stanovit předem, musí být určen způsob výpočtu ceny;

Podtržené části čl. 6 odst. 1 písm. e) představují dodatečné požadavky na informace o cenách, které platí jen pro smlouvy uzavřené na dálku / smlouvy uzavřené mimo obchodní prostory v porovnání s požadavky uvedenými v čl. 5 odst. 1 písm. c) pro smlouvy uzavřené v obchodních prostorách. Zejména u smluv uzavřených na dálku / smluv uzavřených mimo obchodní prostory jsou vyžadovány zvláštní informace u předplatného a smluv uzavřených na dobu neurčitou.

Pokud je produkt (nebo jeden z produktů) poskytovaný na základě smlouvy s platností na dobu neurčitou nebo smlouvy obsahující předplatné účtován za pevnou sazbu, měly by být uvedeny informace o celkových nákladech za jedno zúčtovací období a o celkových měsíčních nákladech.

— Například předplatné internetu nebo audiovizuálních mediálních služeb je obvykle účtováno pevnou sazbou za měsíc / dva měsíce / čtvrtletí bez ohledu na míru využití. Proto musí být spotřebiteli, který si přeje uzavřít smlouvu obsahující předplatné online nebo mimo obchodní prostory, poskytnuty informace o měsíčních nákladech, případně náklady za jedno zúčtovací období, pokud je toto období jiné.

Pokud smlouva zahrnuje nebo obsahuje produkt, jehož celkové náklady nelze vypočítat předem, měl by obchodník informovat spotřebitele o způsobu výpočtu těchto variabilních nákladů:

— Například u hlasových telefonních služeb, jejichž cena závisí na skutečném využívání, by měl obchodník spotřebitele odkázat na podrobný ceník telefonních hovorů (83).

Podle čl. 6 odst. 6 nejsou spotřebitelé u smluv uzavřených mimo obchodní prostory a smluv uzavřených na dálku povinni hradit dodatečné poplatky či náklady, o nichž nebyli obchodníkem informováni. To odráží povinnost obchodníka informovat spotřebitele o plné ceně, včetně všech příslušných daní, cel a dodatečných poplatků, zejména dovozního DPH, cla, celního odbavení atd., které se na nákupy od obchodníků ze zemí mimo EU vztahují (84).

V případě, že digitální obsah nebo služba obsahuje volitelné možnosti dodatečného a integrovaného nákupu, měl by být spotřebitel náležitě informován o tom, že mu takové dodatečné možnosti nákupu mohou být před získáním tohoto digitálního produktu nabídnuty. Tento požadavek by se mohl vztahovat např. na:

— aplikace pro chytré telefony, které zahrnují nákupy v rámci dané aplikace (tzv. in-app nákupy), jako jsou například doplňky nebo další úrovně videohry,

— předplatné služeb audiovizuálního obsahu, které obsahují volitelný obsah pay-per-view (filmy) nabízené za dodatečný příplatek.

3.2.4 Dodání a plnění smlouvy

Čl. 5 odst. 1 d) případně podmínky platby, dodání a plnění, lhůtu, do níž se obchodník zavazuje dodat zboží nebo poskytnout službu, a obchodníkovy podmínky vyřizování reklamací a stížností; Čl. 6 odst. 1 g) podmínky platby, dodání a plnění, lhůtu, do níž se obchodník zavazuje dodat zboží nebo poskytnout službu, a případně obchodníkovy podmínky vyřizování reklamací a stížností;

Tento požadavek na poskytnutí informací je podobný u smluv uzavřených v obchodních prostorách i u smluv uzavřených mimo obchodní prostory / smluv uzavřených na dálku s tou výjimkou, že u smluv uzavřených v obchodních prostorách by měly být všechny příslušné informace poskytovány pouze „případně“, zatímco u smluv uzavřených mimo obchodní prostory / smluv uzavřených na dálku by měly být poskytovány vždy s výjimkou informací o obchodníkových podmínkách vyřizování reklamací a stížností, které jsou vyžadovány pouze „případně“.

Tento požadavek na informace je obdobný jako požadavek uvedený v čl. 7 odst. 4 písm. d) směrnice o nekalých obchodních praktikách. Podle směrnice o nekalých obchodních praktikách však informace o platebních podmínkách, dodání a plnění musí být ve výzvě ke koupi uvedeny pouze v případě, že je to pro spotřebitele ve srovnání s tržními praktikami náležité péče nevýhodné.

Obchodník by požadavky stanovené v čl. 5 odst. 1 písm. d) nebo čl. 6 odst. 1 písm. g) na dobu dodání nebo plnění splnil rovněž v případě, že by uvedl období (např. „10 dnů“ nebo „dva týdny“) po uzavření smlouvy (podání objednávky ze strany spotřebitele). Obchodník nemusí nutně uvést konkrétní datum, protože to nemusí být vždy prakticky proveditelné.

Smluv uzav