Hlavním úkolem eurozóny je v současné situaci překonat vysoké zadlužení a zároveň vytvořit prostor pro oživení tak, aby se dosáhlo větší soběstačnosti. Na úrovni eurozóny jako celku musí riziko dlouhodobě slabého růstu a nízké inflace zmírnit země, které jsou s ohledem na dostupný fiskální prostor a malou potřebu snižování páky v lepší pozici pro podporu investic. Další provádění nebo zintenzivňování strukturálních reforem zaměřených na uvolnění růstového potenciálu je pak nutné zejména ve státech, jejichž potenciál růstu je omezován strukturálními překážkami. Země, kde je schopnost podněcovat poptávku omezována vysokými tlaky na snižování páky, by se také měly soustředit na reformy podporující růst a měly by zajistit, aby disponovaly vhodným insolvenčním rámcem pro řešení neúnosného zadlužení. Kromě toho by měly patřičně uvolnit hospodářské zdroje a účinně přerozdělit kapitál. (Rámeček č. 2)

Rámeček č. 2: Makroekonomické nerovnováhy v dimenzi eurozóny

Důsledky, které přinášejí makroekonomické nerovnováhy pro celou eurozónu, si zasluhují pečlivé zvažování. Počínaje letošním rokem bude zpráva mechanismu varování systematičtěji analyzovat, jaké důsledky mají nerovnováhy v členských státech pro celou eurozónu a jak si tyto důsledky žádají koordinovaný přístup k přijímání politických opatření. Tato systematičtější analýza je v souladu s tím, co 22. června 2015 navrhli Jean Claude Juncker, Donald Tusk, Jeroen Dijsselbloem, Mario Draghi a Martin Schulz ve své zprávě „Dokončení hospodářské a měnové unie“, i tím, co bylo navrženo ve sdělení Komise ze dne 21. října 2015 „o krocích k dokončení hospodářské a měnové unie“.

Eurozóna v současnosti vykazuje z hlediska hodnoty jeden z nejvyšších přebytků běžného účtu na světě. Očekává se, že v roce 2015 dosáhne tento přebytek přibližné výše 390 mld. EUR (3,7 % HDP). Na této sumě se podílí Německo (2,5 % HDP eurozóny), Nizozemsko (0,7 % HDP eurozóny) a Itálie (0,4 % HDP eurozóny). (Graf č. 1) I země, které byly dříve schodkové, nyní zaznamenávají vyrovnaný nebo přebytkový stav, který je potřebný k zajištění udržitelnosti jejich vnějších pozic. Přetrvávání velmi vysokých přebytků v zemích, kde existuje relativně malá potřeba snižovat páku, v kontextu slabého růstu a téměř nulové inflace značí nedostatek domácích zdrojů růstu. Jakmile dojde k opětovnému zvyšování cen ropy, k posílení domácí poptávky, ke zpomalení růstu vývozu a pomine účinek slabšího eura, měly by přebytky obchodní bilance eurozóny a EU přestat růst a v roce 2017 by měly nakonec mírně klesnout. Neustálé hromadění čistých zahraničních aktiv může také implikovat rostoucí expozici vůči kurzovému riziku. S tím, jak se v domácích portfoliích zvyšuje podíl aktiv původem z cizích zemí, se také může zužovat prostor, který mají vnitrostátní orgány pro řízení makrofinančních rizik (např. prostřednictvím obezřetnostních nebo regulačních opatření).

Všechny sektory hospodářství (domácnosti, podniky, vlády) jsou nyní souběžně vystaveny tlakům na snižování páky. Na úrovni eurozóny jako celku se domácnosti, podniky a vlády v současné době potýkají se zvýšeným zadlužením, přičemž nutný proces snižování páky je spojen s útlumem investic a se slabou dynamikou spotřeby. Podle údajů Eurostatu představovala v roce 2014 výše konsolidovaného dluhu v případě domácností 59,7 % HDP eurozóny a v případě nefinančních podniků 79,5 % HDP eurozóny (v roce 2009 to bylo 63,1 % a 81,9 %). Agregovaná data skrývají značné rozdíly mezi jednotlivými členskými státy. Snižování páky v soukromém sektoru začalo brzy, když vypukla krize, ale proces ještě pořád probíhá . Čistá věřitelská pozice domácností je stále dvakrát tak vysoká, než jaká byla před krizí. Podniky, které za normálních okolností často zaznamenávají čisté výpůjční potřeby, i nadále vykazují pozitivní čistou věřitelskou pozici. Snižování páky ve veřejném sektoru začalo později, a sice v okamžiku, kdy si první fáze recese vyžádala v letech 2009 a 2010 stimulační balíčky. Od té doby se vlády ubírají cestou konsolidace a rozpočtová politika byla striktní nebo (nověji) víceméně neutrální. Na spotřebu proto dopadal jednak proces snižování zadluženosti domácností a podniků, jednak potřeba zastavit růst dluhu v sektoru vládních institucí .

Přebytek běžného účtu bude v eurozóně pravděpodobně vyšší, než implikují základní charakteristiky, což je odrazem ekonomické neefektivnosti a slabé domácí poptávky. Řada hospodářských charakteristik, jako jsou profil stárnutí obyvatelstva, index závislosti, poměrně vysoké úrovně příjmu na obyvatele, ale také postavení eura jako rezervní měny, nasvědčuje tomu, že patřičná celková bilance úspor a investic by měla být v eurozóně víceméně vyrovnaná . Zvyšování přebytku běžného účtu eurozóny v několika posledních letech však dospělo do situace, kdy je přebytek vyšší, než čemu nasvědčují základní ekonomické veličiny. Navzdory nedávným zlepšením a nehledě na dočasné účinky nižších cen ropy a vývoje směnných kurzů lze tento rozdíl zčásti vysvětlit absencí silného růstu úvěrů v eurozóně v důsledku ozdravování rozvah a značných tlaků na snižování páky. Poskytování úvěrů na investice a spotřebu mají do budoucna podpořit politiky zavedené na úrovni EU (např. program nákupu aktiv veřejného sektoru zřízený ECB a investiční plán zahájený Komisí), ale účinky na reálnou ekonomiku se mohou projevit až po určitém čase.

S ohledem na přeshraniční přelévání v rámci eurozóny je nutný koordinovaný přístup k makroekonomickým politikám, aby byly řešeny nerovnováhy a zároveň se podporovalo hospodářské oživení. Jelikož ekonomiky eurozóny jsou vzájemně propojeny obchodními, finančními a institucionálními vazbami, je namístě koordinovaný přístup k makroekonomickým politikám, tak aby se urychlila korekce nerovnovah a současně byl podporován růst. Důležitým transmisním mechanismem se ukázala být i důvěra a její účinky . Pro eurozónu mají v současné době systémový význam zejména externality plynoucí z orientace politiky ve velkých zemích.

Riziko dlouhodobě slabého růstu a nízké inflace na úrovni eurozóny by měly zmírňovat zejména státy, které jsou s ohledem na dostupný fiskální prostor a pozitivní bilanci úspor a investic v lepší pozici pro podporu investic . To je případ Německa a Nizozemska, jejichž přebytky běžného účtu by měly podle prognózy zůstat vysoké i v následujících letech. Snížení přebytků v zemích, kde existuje relativně malá potřeba snižovat páku, by v eurozóně přineslo tolik potřebné zvýšení poptávky a pomohlo by ulehčit situaci vysoce zadluženým zemím, které musí činit kompromisy mezi potřebou snižovat zadlužení a potřebou současně stimulovat růst.

Paralelně se musejí dále provádět nebo zintenzivňovat strukturální reformy zaměřené na uvolnění růstového potenciálu, a to zejména v systémově významných zemích, jako jsou Itálie a Francie. Takové reformy nejenže by pomohly odstranit překážky růstu, ale přispěly by rovněž k posílení důvěry, pokud jde o udržitelnost fiskálních nerovnovah v těchto zemích.

Státy, jejichž schopnost udržet poptávku je omezována převisem dluhu a vysokým podílem úvěrů v selhání, by se měly rovněž soustředit na reformy podporující růst a měly by zajistit, aby byly jejich insolvenční rámce vhodné pro řešení neúnosného zadlužení. Kromě toho by měly také uvolnit hospodářské zdroje a účinně přerozdělit kapitál.