V Bruselu dne 3.9.2004

KOM(2004) 581 v konečném znění

SDĚLENÍ KOMISE RADĚ A EVROPSKÉMU PARLAMENTU

Posilování hospodářské správ y a řízení a vyjasnění provádění Paktu stability a růstu

1. směrem k lepší hospodářské správě A řÍZENÍ A ZDRAVÝM VEřEJNÝM FINANCÍM

Dne 18. června 2004 Evropská rada přijala Prohlášení o paktu stability a růstu, které zdůraznilo, že zvýšení růstového potenciálu a zajištění zdravých rozpočtových pozic představují dva důležité pilíře hospodářské a fiskální politiky Evropské unie a členských států. Toto sdělení Komise navazuje na vyjádření Evropské rady, že členské státy očekávají návrhy Komise, co se týče posilování a vyjasnění provádění Paktu stability a růstu. Navazuje na myšlenky obsažené v předchozím sdělení ze dne 24. června 2004 nazvaném „Veřejné finance v HMU – 2004“ a poskytuje členským státům orientační body pro návrhy o budoucím nastavení a fungování fiskálního rámce Evropské unie.

Je nutné zachovat dohled nad fiskální disciplínou, který prokázal svou účinnost, a zajistit důsledné provádění. V tomto ohledu ustanovení Smlouvy, která obsahují referenční hodnoty pro schodek veřejných financí a veřejný dluh ve výši 3 a 60 procent HDP, nadále poskytují nezbytný silný základ fiskálního rámce a zůstávají pilířem tohoto systému. Za účelem přispění k zabezpečení cenové stability a zajištění udržitelnosti veřejných financí je nutné předcházet nadměrným schodkům a pokud k nim dojde, musí být rychle odstraněny. Fiskální rámec je tvořen souborem společných pravidel, která jsou uplatňována stejně pro všechny členské státy. Nicméně v Evropské unii skládající se z 25 zemí, která je typická značnou nesourodostí a rozmanitostí, a s ohledem na zkušenosti pěti let v HMU by obohacený společný rámec se silnějším důrazem na hospodářské odůvodnění jeho pravidel umožnil lépe zvládat rozdíly v hospodářských situacích v rámci Evropské unie. Z tohoto důvodu je cílem posílit hospodářské základy stávajícího rámce a tím posílit důvěryhodnost a prosazování. Cílem není zvýšit pevnost nebo pružnost stávajících pravidel, nýbrž jejich zefektivnění.

Na tomto základě prověřuje toto sdělení za prvé, jak by mohl fiskální rámec – a zejména Pakt stability a růstu – reagovat na dosud zjištěné nedostatky prostřednictvím většího důrazu na hospodářský rozvoj v doporučeních a většího zaměření na zabezpečení udržitelnosti veřejných financí.

Za druhé toto sdělení řeší, jak by mohly být nástroje Evropské unie týkající se hospodářské správy a řízení lépe propojeny za účelem zvýšení příspěvku fiskální politiky k hospodářskému růstu a podpory pokroku směřujícímu k realizaci lisabonské strategie. Za třetí sdělení navrhuje možnosti zlepšení prosazování tohoto rámce.

Při vývoji tohoto přístupu bere Komise v úvahu důsledky rozsudku Evropského soudního dvora ze dne 13. července[1], který vyjasnil příslušnou úlohu Komise a Rady při uplatňování fiskálního rámce Evropské unie. Tento rozsudek také potvrdil, že systém založený na pravidlech je nejlepší zárukou pro prosazování závazků a pro rovné zacházení se všemi členskými státy.

2. Změna ZAMěřENÍ PAKTU STABILITY A RůSTU

Pěl let zkušeností s Paktem stability a růstu zdůraznilo jeho klíčovou roli v procesu rozpočtové koordinace. Pakt stability a růstu pomohl nastolit makroekonomickou stabilitu, což ukazují také rozpočtové trendy při nedávném propadu, které jsou příznivé ve srovnání s minulostí, kdy byla období hospodářského propadu zpravidla doprovázena výraznějším zhoršením základních rozpočtových pozic. Nicméně v posledních letech se při uplatňování Paktu stability a růstu nakumulovaly tlaky, které vedly ke ztrátě jeho věrohodnosti, ztrátě ztotožnění členských států s tímto paktem a k institucionální nejistotě. Zkušenosti s uplatňováním tohoto rámce navíc ukázaly další možnosti jeho zlepšení.

Komise ve svém sdělení z června 2004 zvážila několik prvků pro posílení Paktu stability a růstu : (i) větší zaměření na zadlužení a udržitelnost při kontrole rozpočtových pozic; (ii) větší zohlednění okolností specifických pro jednotlivé země při definování střednědobých cílů „téměř vyrovnaného nebo přebytkového rozpočtu“; (iii) zvážení hospodářských okolností a vývoje při provádění postupu při nadměrném schodku; (iv) zajištění včasnějších opatření pro nápravu neadekvátního rozpočtového vývoje.

Při posilování a vyjasňování rámce je důležité zajistit řádnou rovnováhu mezi potenciálně vyšší mírou volnosti při kontrole a koordinaci fiskálních politik a potřebou zachování jednoduchosti a průhlednosti rámce založeného na pravidlech. Druhý z těchto aspektů musí být používán ve všech zemích spravedlivým a konzistentním způsobem a musí být pro veřejnost Evropské unie pochopitelný. V této souvislosti oba nominální pilíře – 3% referenční hodnota pro poměr schodku veřejných financí k HDP a 60% referenční hodnota pro poměr veřejného dluhu k HDP – prokázaly svoji hodnotu a nadále zůstávají základním kamenem mnohostranné kontroly.

Posílený Pakt stability a růstu by mohl definovat zásady a všeobecná kritéria pro rozpočtovou kontrolu, které by poskytly základ pro rozpočtový koordinační rámec. Další, konkrétnější ekonomicko-analytické nástroje pro posouzení provádění rozpočtové kontroly by mohly být uvedeny v kodexu chování, který je součástí revidovaného Paktu stability a růstu, aby se zajistila jednotnost jeho uplatňování. Hlavní prvky revidovaného přístupu je možné popsat takto:

(i) Větší zaměření na veřejné zadlužení a udržitelnost při kontrole rozpočtových pozic. Zvýšené zaměření na udržitelnost znamená zvýšenou kontrolu vývoje stávajícího zadlužení a faktorů, které mohou ovlivnit jeho střednědobou a dlouhodobou dynamiku. Nicméně je nutné zdůraznit, že zvýšené zaměření na vývoj zadlužení by představovalo doplněk pokračujícího důsledného sledování vývoje schodku.

Zvýšené zaměření na veřejné zadlužení a udržitelnost veřejných financí je obsaženo ve třech návrzích na revizi Paktu stability a růstu: určit střednědobé rozpočtové cíle specifické pro každou zemi (viz odrážka ii níže), zajistit funkčnost kritéria zadlužení uvedeného ve Smlouvě a definovat cestu k nápravě při postupu při nadměrném schodku, mimo jiné podle míry rizik pro udržitelnost (viz odrážka iii níže).

Pokud jde o kritérium zadlužení, mohl by Pakt stability a růstu vyjasnit základy, podle nichž bude posuzováno ustanovení Smlouvy o „uspokojivém tempu“ snižování zadlužení. Při definování požadované míry snižování zadlužení musí být vzata v úvahu potřeba snížit poměr zadlužení na rozumnou úroveň dříve, než se plně projeví vliv stárnutí obyvatelstva, a zvážit počáteční úroveň zadlužení a podmínky pro potenciální růst jednotlivých zemí. Druhá z těchto potřeb by měla být případně doplněna posouzením dalších faktorů, které se týkají stárnutí a podmíněných závazků.

Důležitým prvkem by bylo definování „uspokojivého tempa snižování zadlužení“, které zajistí dosažení rozumné úrovně zadlužení v rámci rozumného časového období. Na základě této referenční míry snižování zadlužení je možné provádět roční posouzení vývoje zadlužení s uvážením současných podmínek růstu specifických pro jednotlivé země. V praxi to bude znamenat, že pokud bude růst pod svým potenciálem, odpovídalo by nárokům rámce pomalejší tempo snižování zadlužení a toto by platilo opačně v případě, že bude růst nad svým potenciálem.

Nad rámec uplatnění postupu při nadměrném schodku je nutná větší znalost faktorů, které mají vliv na dlouhodobou udržitelnost veřejných financí, jako jsou důchodové závazky a podmíněné závazky a aktiva. Další prohloubení pochopení těchto vývojů je pomůže lépe integrovat do fiskálního rámce. Jasnější chápání nesrovnalostí mezi číselnými údaji týkajícími se dluhu a schodku by také umožnilo lepší určování rozpočtových trendů.

(ii) Větší zohlednění okolností specifických pro jednotlivé země při definování střednědobých cílů „téměř vyrovnaného nebo přebytkového rozpočtu“. Střednědobé cíle, které doplňují ustanovení Smlouvy, mají dvě hlavní úlohy. Za prvé mají za úkol zajistit dostatečný prostor pro zvládání rozpočtového schodku tak, aby nepřesáhl v době hospodářského zpomalení referenční hodnotu 3 % bez uchýlení se k procyklické fiskální politice. Za druhé, držení se střednědobého cíle umožňuje snižování poměru veřejného dluhu k HDP a tím také přispívá k přípravě na rozpočtový dopad stárnoucího obyvatelstva. Operační specifikace střednědobého rozpočtového cíle „téměř vyrovnaného nebo přebytkového rozpočtu“ byla Paktem stability a růstu ponechána otevřená a v praxi se v současné době od většiny členských států vyžaduje cyklicky upravená vyrovnaná rozpočtová pozice každý rok v průběhu cyklu. S ohledem na rostoucí hospodářskou diverzifikaci v Evropské unii s 25 členskými státy se jednotné cíle pro všechny země nezdají být vhodné a postrádají hospodářské odůvodnění.

Kromě cíle nepřekračování referenční hodnoty pro schodek by střednědobý rozpočtový cíl mohl být založen na současných mírách zadlužení s uvážením jejich vývoje ve střednědobém a dlouhodobém horizontu. V praxi by to znamenalo, že střednědobý cíl by byl tím přísnější (blízko nule nebo v přebytku), čím vyšší by byla míra zadlužení. Určené rozpočtové pozice by za normálních okolností neměly 3% referenční hodnotu překračovat. Avšak pro země, které by byly v situaci umožňující malý schodek, by se zvýšilo riziko porušení 3% hranice v době hospodářského zpomalení.

Při posuzování odchylky od střednědobého cíle nebo cesty k jeho dosažení by mohly být vzaty v úvahu další faktory, jako je potenciální hospodářský růst, inflace, stávající implicitní závazky vyplývající ze stárnutí obyvatelstva, dopad strukturálních reforem nebo potřeba dalších čistých investic.

Nakonec je nutné zdůraznit, že existuje jasný vztah mezi ekonomickou přiměřeností definice a její komplexitou. Při definování obecných zásad pro stanovení střednědobých cílů a posouzení odchylek od těchto cílů je nutné tento vztah pečlivě zvážit.

(iii) Zvážení hospodářských okolností a vývoje při provádění postupu při nadměrném schodku. To lze učinit především ve dvou aspektech tohoto postupu:

- Řešení vleklých období pomalého růstu prostřednictvím „ustanovení o výjimečných okolnostech“. Případ pomalého, ale přesto ještě pozitivního hospodářského růstu není ve stávajícím fiskálním rámci Evropské unie brán plně v úvahu. Zlepšení v tomto ohledu může být dosaženo prostřednictvím přehodnocení cesty k nápravě poté, co některá země poruší 3% referenční hodnotu pro schodek (viz níže) a/nebo nového definování takzvaného „ustanovení o výjimečných okolnostech“. Podle stávajícího rámce by vleklé období pomalého růstu vedoucí ke značné ztrátě kumulovaného výkonu a zároveň ke schodku nad úrovní 3 % HDP nebylo důvodem k uplatnění ustanovení o výjimečných okolnostech, které by zabránilo, aby se členská země dostala do stavu nadměrného schodku.

Smlouva obsahuje některé výjimky z obecné zásady, že země, které vykazují schodek nebo dluh nad referenčními hodnotami, by měly být považovány za země s nadměrným schodkem. Existuje kumulativní podmínka (schodek je výjimečný a dočasný a blíží se referenční hodnotě), která může takovouto výjimku ospravedlnit. Nařízení č. 1467/97 tyto výjimky v souvislosti s uplatněním postupu při nadměrném schodku specifikuje tak, že stanoví poměrně omezujícím způsobem podmínky pro uplatnění takzvaného ustanovení pro „výjimečné okolnosti“. Uvedené nařízení zejména omezuje uplatnění tohoto ustanovení pouze na případy negativního růstu a pokud tento negativní růst není značný (-2 %), vyžaduje, aby země předložily podpůrné důkazy. Pro řešení období, kdy je růst ještě pozitivní, ale po delší dobu velmi nízký a kdy je takový vývoj neočekávaný, by případná zlepšení mohla zahrnovat nové definování prudkého hospodářského propadu a vyjasnění „prudkosti tohoto propadu“ a „ztráty výkonu v porovnání v minulými trendy“. Ostatní dvě podmínky (schodek je dočasný a blíží se referenční hodnotě) by platily i nadále.

Jakékoliv změny v definování tohoto ustanovení by měly být prověřeny v souvislosti se změnami cesty k nápravě, což by také řešilo případy vleklých zpomalení. Hlavní rozdíl v zohlednění vleklých zpomalení prostřednictvím rozšíření definice ustanovení o výjimečných okolnostech namísto prostřednictvím cesty k nápravě je ten, že rozšířením výjimečných okolností by na zemi, která porušila 3% referenční hodnotu, nebyl uplatněn postup při nadměrném schodku, a tudíž by nepodléhala zvýšené kontrole, která z tohoto postupu vyplývá, což by představovalo riziko ztráty podnětu k nezbytné kontrole v pravou chvíli.

- Umožnění prvků specifických pro jednotlivé země při prosazování odstranění nadměrných schodků (cesta k nápravě). Podle současných pravidel členský stát, který poruší 3% poměr schodku k HDP, musí schodek odstranit „v následujícím roce po jeho zjištění, pokud nenastanou zvláštní okolnosti“ (nařízení Rady č. 1467/97, čl. 3 odst. 4). Uvedené nařízení stanoví i jiné lhůty, zejména pro přijetí účinných opatření (do čtyř měsíců od zahájení postupu) a pro sankce, pokud členský stát nesplní rozhodnutí Rady (deset měsíců od zahájení postupu).

Jednotné lhůty pro odstranění nadměrných schodků představují základní omezení, protože neumožňují rozlišování mezi zeměmi s různým cyklickým vývojem a s různou mírou zadlužení. To může vést k chybným politickým doporučením, jako je například vyžadování příliš přísných procyklických úprav, nebo to může představovat impuls pro uchýlení se k jednorázovým operacím za účelem splnění termínů.

Při definování vhodné cesty k nápravě by měl Pakt stability a růstu brát lépe v úvahu hospodářské podmínky a základy členského státu, který 3% referenční hodnotu porušil. Z toho vyplývá, že poté, co určitá země překročí referenční hodnotu, bude sice i nadále zahájen postup při nadměrném schodku a bude očekáváno rychlé odstranění schodku, avšak tempo nápravy by se mohlo v jednotlivých zemích lišit, přičemž vhodná cesta nápravy by byla definována na základě hospodářských podmínek a míry zadlužení. Při posouzení situace by měly být vzaty v úvahu důvody stojící za vnikem nadměrného schodku a vhodnost politik. V praxi to znamená, že v rámci Smlouvy je možné prozkoumat různé přístupy. První možností je nadále považovat „rok po zjištění“ za základní pravidlo pro odstranění schodku s tím, že by se zemím umožnila delší cesta k nápravě na základě definování „ustanovení o výjimečných okolnostech“ Paktu stability a růstu. Druhý možný přístup je, že by se základním pravidlem staly lhůty specifické pro jednotlivé země. Ve všech případech by bylo důležité stanovit maximální lhůtu pro odstranění nadměrného schodku a neměly by existovat úlevy z důvodu špatných politik.

Kromě toho by měly být nově zváženy lhůty pro výkon kontroly, aby více odpovídaly rozpočtovým procesům jednotlivých států. Navíc by se klíčovým momentem pro hodnocení rozpočtového vývoje a politických opatření mělo stát posuzování programů stability a konvergence. Při zachování zásady, že země, u kterých byl zahájen postup při nadměrném schodku, podléhají zvýšené kontrole, se zdá být při každoročním posuzování těchto programů oprávněné klást větší důraz na cestu k nápravě, který by mohl přispět ke zjednodušení stávajících postupů.

Zvýšené zaměření na zadlužení by také mělo posílit impulsy k provádění obezřetné politiky v příznivém období, která by urychlila snižování zadlužení. Zohlednění zadlužení při definování vhodné cesty k odstranění nadměrného schodku představuje pro země, které snížily zadlužení směrem k rozumným hodnotám, výhodu, protože jim poskytuje více manévrovacího prostoru v nepříznivém období.

(iv) Zajištění včasnějších opatření pro nápravu neadekvátního rozpočtového vývoje. Zkušenosti z doby před nedávným vleklým hospodářským zpomalením ukázaly potřebu provádět obezřetnou a symetrickou politiku v průběhu celého cyklu a dosahovat v dobrých časech přebytku. Rozpočtová kontrola by měla zajistit odpovídající vzájemný nátlak za účelem podpory dosažení střednědobých cílů. V této souvislosti by Pakt stability a růstu měl znovu potvrdit závazek provádět v průběhu celého cyklu symetrickou fiskální politiku za účelem přípravy na stárnutí obyvatelstva, vytvořit dostatečný prostor pro zvládnutí hospodářského zpomalení a zajistit v průběhu celého cyklu vhodnou kombinaci politických opatření. Obnovený a sdílený závazek k dodržování těchto cílů zvýší ztotožnění členských států s Paktem stability a růstu.

Účinné fungování mechanismu vzájemného hodnocení v preventivní části fiskální kontroly je důležité pro realizaci vhodných politických opatření a rozpočtových výsledků a tudíž vyhnutí se potřebě aktivovat sankční části Paktu stability a růstu.

Schopnost Komise vydávat přímo „včasná varování“ (viz bod 4 níže) by měla přispět k dostatečně včasné signalizaci potřeby přijmout opatření pro nápravu neadekvátního rozpočtového vývoje, a to i v příznivém období a v době, kdy se schodek nemusí nezbytně blížit 3 %.

Pro řešení otázky dobré politiky v příznivém období by mohly být také účinněji využívány hlavní směry hospodářské politiky. Pokud to bude nezbytné, mohla by být v případě, kdy se zdá, že provádění rozpočtových politik s nimi není v souladu, vydávána doporučení týkající se provádění hlavních směrů hospodářské politiky.

V případě, že politika některého členského státu obsahuje rizika s ohledem na referenční hodnoty Smlouvy nebo pro udržitelnost veřejných financí, měla by se včas použít včasná varování.

3. KOORDINOVÁNÍ ROZPOčTOVÝCH POLITIK

Začlenění dohledu Evropské unie nad fiskální politikou do širší perspektivy znamená, že na úrovni Evropské unie musí být zvážen aspekt disciplíny společně s ostatními prvky: hospodářská a rozpočtová politika musí stanovit správné priority směřující k hospodářským reformám, inovaci, konkurenceschopnosti a posilování soukromých investic a spotřeby. To by přispělo k pokroku směrem k dosažení hospodářských cílů stanovených v lisabonské strategii.

Posílení spojení mezi hlavními směry hospodářské politiky, Paktem stability a růstu a rozpočtovými procesy jednotlivých států by zlepšilo efektivitu koordinace hospodářských politik. Konkrétně by evropský dohled nad prováděním vnitrostátních politik mohl být zjednodušen a zefektivněn revizí časového harmonogramu preventivní části Paktu stability a růstu – týkající se předkládání a posuzování programů stability a konvergence – a jeho větším sladěním s rozpočtovými procesy jednotlivých států.

Úloha programů stability a konvergence by mohla být posílena. Za prvé mohou na začátku volebního mandátu nových vlád nastínit střednědobou rozpočtovou strategii. Aktualizace tohoto programu by se tak mohly stát skutečným cvičením ex ante na začátku roku. To by vládám při přípravě vnitrostátních rozpočtů umožnilo vzít v úvahu hlavní směry hospodářské politiky a stanoviska k programům. Hodnocení provádění hlavních směrů hospodářské politiky na začátku následujícího roku by roční cyklus uzavřelo a vytvořilo by základ pro další cyklus.

Z takovéto revize kalendáře hospodářské politiky vyplývá několik výhod. Za prvé, přeorientování programů stability a konvergence směrem ke strategickému plánování a pryč od popisu návrhu ročního rozpočtu by zvýšilo zaměření výše uvedeného cvičení na střednědobé období. Za druhé je pravděpodobné, že ztotožnění členských států s evropskou koordinací politik se zvýší zavedením náležitého pololetí Evropské unie pro hospodářskou politiku, které posílí interakci mezi EU a jednotlivými státy před přípravou návrhu rozpočtu na následující rok a tudíž usnadní začlenění společných orientací do vnitrostátních politik. Za třetí by tento posun mohl umožnit zapojit lépe a v rané fázi víceletého rozpočtového plánování parlamenty jednotlivých členských států: to pravděpodobně zvýší legitimitu fiskálního rámce Evropské unie. V neposlední řadě by tento nový přístup mohl umožnit posílené hodnocení realizace hlavních směrů hospodářské politiky a uvedených programů, a to propojením na konci roku provedené analýzy hlavních prvků právě schváleného rozpočtu s doporučeními obsaženými v hlavních směrech hospodářské politiky týkajícími se kvality veřejných financí a s rozpočtovými aspekty jiných doporučení.

4. Zlepšení PROSAZOVÁNÍ

Revize pravidel a postupů Evropské unie by posílila hospodářské zdůvodnění uvedeného rámce, podpořila by jeho důvěryhodnost a zvýšila ztotožnění členských států s tímto rámcem. Řešení dalších otázek o fungování preventivních, odrazujících a nápravných aspektů hospodářské a rozpočtové kontroly a jejího vztahu k institucionálnímu rámci by také přispělo k lepšímu prosazování společných pravidel. Prosazování rámce Evropské unie a souvisejících obecných zásad a doporučení by mohlo být zlepšeno jak na úrovni jednotlivých členských států, tak na úrovni Společenství vyjasněním příslušných rolí různých institucí, zvýšením efektivnosti rozpočtových procesů jednotlivých členských států a zapojením všech zúčastněných stran jednotlivých členských států. Nicméně prosazování v rámci Smlouvy zůstává v rukou členských států a jejich politické vůle vyvíjet přiměřený vzájemný nátlak.

Komise podporuje cíle Evropské unie a sleduje dodržování Smlouvy a plnění doporučení Rady členskými státy a navrhuje nebo doporučuje Radě vhodná opatření. V rámci volnosti stanovené právním rámcem přijímá Rada na základě politického zvážení konečné rozhodnutí o definování společných obecných zásad nebo o tom, nakolik a jak daleko by měla zacházet doporučení Rady, aby došlo k nápravě velkých chyb. Tyto zásady byly znovu potvrzeny rozsudkem Soudního dvora ze dne 13. července 2004. Ustanovení zavedená novou Ústavou, jako je například „včasné varování“ přímo vydané rozhodnutími Komise a Rady o zahájení postupu při nadměrném schodku na základě návrhů Komise namísto na základě doporučení, posilují systém hospodářské správy a řízení a vyjasňují doplňující úlohy Rady a Komise.

Provádění fiskálního rámce a jeho důvěryhodnost také závisí na kvalitě, včasnosti a spolehlivosti fiskálních statistik a posouzení rozpočtových pozic jednotlivých členských států. K tomu přispěje zlepšené sledování oznámených údajů na úrovni Evropské unie: na základě závěrů Rady ve složení pro hospodářství a finance ze dne 2. června 2004 Komise připraví minimální evropské normy pro institucionální strukturu statistických úřadů. Je nutné zajistit soulad mezi postavením a výsadami statistických úřadů jednotlivých členských států a jejich úkolem zajistit spolehlivost a včasnost statistik. Úplná průhlednost umožní finančním trhům lépe posoudit úvěrovou bonitu různých členských států.

Odrazující prvky rozpočtové koordinace, které se zaměřují na uplatňování vzájemného nátlaku jako sankčního mechanismu, podpořené konečnou hrozbou finančních pokut, jsou klíčovou součástí fiskálního rámce Evropské unie.

Mohla by být zvýšena účinnost vzájemného nátlaku za účelem odrazení členských států od neplnění jejich právních závazků, a to ve formě zveřejnění jmen dotyčných států, jejich pokárání a v případě potřeby jejich kritiky. Povědomí veřejnosti jednotlivých členských států o nezdravé hospodářské politice by zvýšilo „cenu reputace“, což by představovalo podnět pro přijetí vhodných opatření a tím pádem pro snížení deformací schodku vyplývajících například z volebního cyklu. Nedávné zkušenosti ukázaly, že veřejné mínění nebo finanční trhy berou ve stávajícím rámci cenu reputace v potaz pouze omezeně. Kdyby odrazování a vzájemný nátlak v Radě fungovaly lépe, značně by to přispělo ke zlepšení koordinace fiskálních politik.

Měla by být zvážena opatření, která by vedla k větší průhlednosti a zodpovědnosti v souvislosti s rozpočtovými politikami členských států. Na evropské úrovni by toto mohlo být nejprve prosazováno zvýšením průhlednosti kontrolní činnosti. Komise se touto cestou vydala již minulý rok, když začala shromažďovat a zveřejňovat většinu informací týkajících se hodnocení programů stability a konvergence, ale také provádění postupu při nadměrném schodku. Komise může podniknout další kroky pro zvýšení množství a kvality distribuovaných informací a zvýšení skupinového nátlaku na členské státy. Například by mohla pravidelně předkládat své hodnocení rozpočtové situace Evropskému parlamentu, aby podpořila diskusi. Tímto způsobem by Evropský parlament mohl přispět k informovanosti veřejnosti.

Evropské závazky by měly být lépe transponovány na úrovni členských států. Smlouva řádně uznává důležitost vnitrostátních rozpočtových institucí a postupů pro realizaci zdravých rozpočtových politik, když vyzývá členské státy „aby dbaly na to, aby jim postupy na úrovni vlastního státu v rozpočtové oblasti umožnily plnit jejich závazky“[2]. Rozpočtové instituce by měly odpovídajícím způsobem odrážet ústavní a institucionální strukturu jednotlivých států.

V této souvislosti se zdá být významná úloha, kterou v některých členských státech hrají subjekty vykonávající monitorovací funkci, kterou plní na úrovni Evropské unie Komise. Na základě stávajících úspěšných příkladů vnitrostátních orgánů pracujících jako nezávislé instituce, které provádějí dohled nad vnitrostátními rozpočtovými a hospodářskými politikami a veřejně se vyjadřují k jejich provádění, by členské státy měly zvážit, jak by bylo možné tyto orgány zapojit do vnitrostátní institucionální struktury. Kromě toho by větší zapojení parlamentů členských států do tohoto koordinačního procesu mohlo pomoci podpořit zodpovědnost na úrovni členských států a tím zvýšit účinnost vzájemného nátlaku.

* * *

V nadcházejících měsících bude Komise – na základě konzultace s členskými státy – v této práci pokračovat za účelem rozvinutí a uskutečnění těchto myšlenek. Komise následně předloží legislativní návrhy za účelem realizace těchto myšlenek týkajících se posílení hospodářské správy a řízení, které přispějí k udržení zdravých veřejných financí a podpoří potenciál hospodářského růstu Evropské unie.

[1] Rozsudek Evropského soudního dvora ve věci C-27/04 Komise Evropských společenství proti Radě Evropské unie.

[2] Článek 3 protokolu 20 ke Smlouvě o založení Evropského společenství. Postup při nadměrném schodku.