Společný seznam EU bezpečných zemí původu má být stanoven v příloze I navrhovaného nařízení. Třetí země, jež mají být uvedeny v této příloze, splňují podmínky stanovené v příloze I směrnice 2013/32/EU pro určení bezpečných zemí původu. Komise má za to, že Albánie, Bosna a Hercegovina, Bývalá jugoslávská republika Makedonie, Kosovo*, Černá Hora, Srbsko a Turecko tyto podmínky splňují a měly by být, coby první krok, zahrnuty do společného seznamu.

Návrh předpokládá zvážení možnosti přijmout další harmonizační opatření, jež by mohla odstranit potřebu vnitrostátních seznamů bezpečných zemí původu, a to na základě zprávy předložené Komisí po uplynutí tří let od vstupu tohoto nařízení v platnost.

2015/0211 (COD)

Návrh

NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY,

kterým se vytváří společný seznam EU bezpečných zemí původu pro účely směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany a mění směrnice 2013/32/EU

EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,

s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 78 odst. 2 písm. d) této smlouvy,

s ohledem na návrh Evropské komise,

po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,

s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru,

s ohledem na stanovisko Výboru regionů,

v souladu s řádným legislativním postupem,

vzhledem k těmto důvodům:

(1)Směrnice 2013/32/EU Evropského parlamentu a Rady umožňuje členským státům uplatňovat zvláštní procesní pravidla, zejména zrychlené řízení a řízení na hranicích v přesně vymezených situacích v případě, že žádost o mezinárodní ochranu je pravděpodobně nedůvodná, včetně situací, kdy je žadatel státním příslušníkem země, která byla vnitrostátním právem označena za bezpečnou zemi původu a kterou navíc lze pro něj v jeho konkrétní situaci považovat za bezpečnou. Stejná pravidla lze použít na osoby bez státní příslušnosti ve vztahu k třetím zemím, ve kterých dříve běžně pobývaly.

(2)Směrnice 2013/32/EU stanoví společná kritéria pro určení bezpečných třetích zemí původu na vnitrostátní úrovni. Pouze některé členské státy však ve svém vnitrostátním právu určily bezpečné země původu, což znamená, že ne všechny členské státy mohou v současnosti používat příslušné procesní možnosti stanovené směrnicí 2013/32/EU. Navíc vzhledem ke stávajícím rozdílům mezi vnitrostátními seznamy bezpečných zemí původu přijatými členskými státy, jež mohou vyplývat z rozdílného posuzování bezpečnosti určitých třetích zemí nebo z rozdílné povahy toků státních příslušníků třetích zemí, jimž členské státy čelí, neuplatňují členské státy v současnosti pojem bezpečná země původu, jak jej vymezuje směrnice 2013/32/EU, vždy vůči stejným třetím zemím.

(3)Ve světle velmi prudkého nárůstu počtu žádostí o mezinárodní ochranu podaných v Unii, který zažíváme od roku 2014, a z toho vyplývajícího bezprecedentního tlaku na azylové systémy členských států uznala Unie potřebu posílit uplatňování ustanovení o bezpečné zemi původu ve směrnici 2013/32/EU, jakožto základního nástroje na podporu rychlého vyřizování žádostí, které jsou pravděpodobně nedůvodné. V souvislosti s nutností urychlit zpracovávání žádostí o azyl odkázala Evropská rada ve svých závěrech ze dne 25. a 26. června 2015 zejména na záměr Komise posílit ustanovení o bezpečné zemi původu ve směrnici 2013/32/EU uvedený v jejím sdělení o evropském programu pro migraci, včetně případného vytvoření společného seznamu EU bezpečných zemí původu. Rada pro spravedlnost a vnitřní věci ve svých závěrech ze dne 20. července 2015 o bezpečných zemích původu navíc uvítala záměr Komise posílit ustanovení o bezpečné zemi původu ve směrnici 2013/32/EU, včetně případného vytvoření společného seznamu EU bezpečných zemí původu.

(4)Společný seznam EU bezpečných zemí původu by měl být vytvořen na základě společných kritérií stanovených ve směrnici 2013/32/EU, protože to všem členským státům usnadní vést řízení spojená s uplatňováním pojmu bezpečné třetí země, a tudíž se zvýší celková účinnost azylových systémů členských států, pokud jde o žádosti o mezinárodní ochranu, které jsou pravděpodobně nedůvodné. Vytvoření společného seznamu EU bezpečných zemí bude rovněž řešit některé stávající rozdíly mezi vnitrostátními seznamy bezpečných zemí původu členských států, kvůli nimž se na žadatele o mezinárodní ochranu pocházející ze stejné třetí země nevztahují v členských státech vždy stejná řízení. Přestože by si členské státy měly zachovat právo uplatňovat nebo zavádět právní předpisy, které umožňují na vnitrostátní úrovni určit jiné třetí země než ty uvedené na společném seznamu EU bezpečných zemí původu, vytvoření tohoto společného seznamu zajistí, že tento pojem budou všechny členské státy uplatňovat jednotným způsobem na žadatele pocházející ze zemí, jež jsou na seznamu. To následně usnadní sblížení postupů a odradí žadatele o mezinárodní ochranu od sekundárních přesunů. V této souvislosti by měla být zvážena možnost přijmout v budoucnosti další harmonizační opatření, jež by mohla odstranit potřebu vnitrostátních seznamů bezpečných zemí původu, a to na základě zprávy předložené Komisí po uplynutí tří let od vstupu tohoto nařízení v platnost.

(5)Ustanovení směrnice 2013/32/EU týkající se uplatňování pojmu bezpečná země původu by měla být použitelná na třetí země, které jsou uvedeny na společném seznamu EU vytvořeném tímto nařízením. To zejména znamená, že zahrnutí třetí země do společného seznamu EU bezpečných zemí původu nezakládá absolutní záruku bezpečnosti státních příslušníků této země, a tudíž nezbavuje nutnosti provést odpovídající individuální přezkoumání žádosti o mezinárodní ochranu. Navíc je vhodné připomenout, že v případě, kdy žadatel prokáže, že v jeho konkrétní situaci existují vážné důvody nepokládat danou zemi za bezpečnou, nemůže být označení této země jako bezpečné považováno v jeho případě za směrodatné.

(6)Komise by měla pravidelně přezkoumávat situaci v třetích zemích, které jsou uvedeny na společném seznamu EU bezpečných zemí původu. V případě náhlé změny k horšímu ve třetí zemi na seznamu by Komisi měla být svěřena pravomoc přijmout akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 290 Smlouvy o fungování Evropské unie, aby mohla na dobu jednoho roku pozastavit zahrnutí třetí země do seznamu, jestliže má na základě odůvodněného posouzení za to, že již nejsou splněny podmínky stanovené ve směrnici 2013/32/EU umožňující nahlížet na třetí zemi jako na bezpečnou zemi původu. Pro účely odůvodněného posouzení by měla Komise přihlédnout k řadě dostupných informačních zdrojů, zejména svým výročním zprávám o pokroku týkajícím se třetích zemí označených Evropskou radou za kandidátské země, pravidelným zprávám Evropské služby pro vnější činnost (ESVČ) a informacím od členských států, Evropské podpůrného úřadu pro otázky azylu (EASO), Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR), Rady Evropy a dalších relevantních mezinárodních organizací. Komise by měla moci prodloužit pozastavení zařazení třetí země do společného seznamu EU o dobu nejvýše jednoho roku v případě, že navrhla změnu nařízení za účelem vyřazení této třetí země ze společného seznamu EU bezpečných zemi původu. Je obzvláště důležité, aby Komise v rámci přípravné činnosti vedla odpovídající konzultace, a to i na odborné úrovni. Při přípravě a vypracování aktů v přenesené pravomoci by Komise měla zajistit, aby byly příslušné dokumenty předány současně, včas a vhodným způsobem Evropskému parlamentu a Radě.

(7)V návaznosti na závěry Rady pro spravedlnost a vnitřní věci ze dne 20. července 2015 ohledně bezpečných zemí původu, ve kterých členské státy souhlasily s přednostním posouzením bezpečnosti západního Balkánu, zorganizoval EASO dne 2. září 2015 s členskými státy setkání na úrovni odborníků, na kterém bylo dosaženo obecné shody na tom, že Albánie, Bosna a Hercegovina, Kosovo*, Bývalá jugoslávská republika Makedonie, Černá Hora a Srbsko by měly být považovány za bezpečné země původu ve smyslu směrnice 2013/32/EU.

(8)V souladu se směrnicí 2013/32/EU se země považuje za bezpečnou zemi původu, pokud lze na základě tamější právní situace, uplatňování práva v rámci demokratického systému a obecné politické situace prokázat, že v ní obecně a soustavně nedochází k pronásledování podle článku 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU, k mučení nebo nelidskému či ponižujícímu zacházení či trestům a k hrozbě z důvodu svévolného násilí v případě mezinárodního nebo vnitřního ozbrojeného konfliktu.