sdělení komise Radě, Evropskému parlamentu, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů Návrh Společné zprávy o sociální ochraně a sociálním začlenění 2007 /* KOM/2007/0013 konecném znení */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 19.1.2007 KOM(2007) 13 v konečném znění SDĚLENÍ KOMISE RADĚ, EVROPSKÉMU PARLAMENTU, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ Návrh Společné zprávy o sociální ochraně a sociálním začlenění 2007 HLAVNÍ SDĚLENÍ Členské státy poprvé předložily integrované národní zprávy o strategiích sociálního začleňování, důchodů, zdravotní péče a dlouhodobé péče[1], s přihlédnutím k procesu demografického stárnutí a sílící globalizace. Všechny čelí problémům spojeným s vyloučením a nerovností a s nezbytností modernizovat systémy sociální ochrany. Východiska jednotlivých členských států se liší, ale z rozboru předložených zpráv jasně plynou následující hlavní body: - Členské státy reagovaly na výzvu Evropské rady z jara 2006, aby snížily chudobu dětí a jasně se zavázaly přerušit cyklus deprivace. To posílí sociální soudržnost a zvýší její udržitelnost. Zásadní význam má zajištění přístupu ke kvalitnímu vzdělání a odborné přípravě pro všechny, s hlavním důrazem na předškolní věk a na řešení předčasného ukončování školní docházky. Zvláštní pozornost si zaslouží situace přistěhovalců a národnostních menšin. - Aktivní přístup k začleňování se jeví jako účinný nástroj podporující sociální integraci i zapojování do trhu práce pro nejvíce znevýhodněné skupiny. Zásadním nástrojem je zvýšená podmíněnost přístupu k dávkám, jež však nesmí přispívat k hlubšímu sociálnímu vyloučení osob neschopných pracovat. I když většina členských států dává přednost vyváženému přístupu, který kombinuje individualizovanou podporu na trhu práce s přístupnými a kvalitními sociálními službami, je třeba věnovat větší pozornost zajišťování přiměřenosti minimálního příjmu. - Ve svých prvních celoevropských plánech zdravotní péče a dlouhodobé péče definují členské státy jako hlavní priority následující potřeby: zajistit rovný přístup pro všechny; snižovat důsledky nerovnosti v poskytování zdravotní péče; zajistit bezpečnou a kvalitní péči; a řídit zavádění nových technologií v oblasti zdravotní péče a nezávislého života. Racionálnější využívání zdrojů představuje základní faktor udržitelnosti systémů zdravotní péče při zachování vysoké kvality. Některé země budou možná potřebovat posílit své finanční i lidské zdroje, mají-li zajistit přiměřené pokrytí pro celou populaci. Zlepšená koordinace, podpora zdravého životního stylu a prevence představují optimální strategii, která přispěje jak ke zlepšení celkového zdravotního stavu, tak ke zpomalení růstu výdajů. - Ve většině členských států bude nutné dlouhodobou péči rozšířit a postavit na solidní finanční základ. Zlepšená koordinace mezi zdravotní péčí a sociálními službami a podpora poskytovaná neformálním pečovatelům v kombinaci s využíváním nových technologií mohou pomoci lidem zůstávat co nejdéle ve vlastním domově. - Řada zemí upravuje důchodové systémy s ohledem na prodlužující se průměrnou délku života a buduje transparentní propojení odvedených příspěvků a přijímaných dávek. Starší osoby jsou často vystaveny většímu riziku chudoby než celková populace. Reformy se zaměřují na zajištění odpovídajících a udržitelných systémů důchodového zabezpečení. Stárnutí populace znamená, že přiměřená výše důchodů stále více závisí na tom, zda bude více lidí pracovat a zda budou pracovat po delší dobu. Má proto zásadní význam nabídnout takovou možnost zejména starším pracovníkům. Je třeba podrobně sledovat důsledky reforem pro přiměřenou výši důchodů. - Bez ohledu na probíhající reformy zvýší stárnutí populace výdaje na důchodový systém, zdravotnictví a dlouhodobou péči do roku 2050 o čtyři procenta HDP. Dlouhodobá udržitelnost veřejných financí stále není zajištěna. Nedávná zpráva Komise[2] ukázala, že šest členských států čelí vysokému, deset střednímu a devět nízkému riziku. Jeho zvládnutí představuje klíčový politický problém vyžadující trojstrannou strategii založenou na snižování dluhu veřejných financí, zvyšování zaměstnanosti a reformě systémů sociální ochrany. Zpráva o udržitelnosti se rovněž zabývá rizikem spojeným s nepřiměřenou výší důchodů, které může vyústit do nepředvídaného tlaku na zvyšování důchodů ad hoc nebo do zvýšených požadavků na jiné dávky. Problémy přiměřené výše důchodů, udržitelnosti a modernizace je proto třeba řešit společně. - Členské státy věnují větší pozornost vztahům mezi sociálními a hospodářskými politikami a politikou zaměstnanosti na vnitrostátní úrovni, zejména prostřednictvím reforem důchodového systému, které omezují přístup k předčasnému odchodu do důchodu a zvyšují pobídky i příležitosti k delší době zaměstnání, jejichž výsledkem je zvýšená zaměstnanost starších pracovníků. K dosažení výsledků pomůže pozornost věnovaná této interakci při realizaci národních reformních programů růstu a zaměstnanosti[3] a strategií sociální ochrany a sociálního začleňování. - Správa sociálních politik na úrovni EU i na vnitrostátní úrovni se zlepšuje a posiluje. Zainteresované subjekty, včetně osob, jichž se politiky přímo týkají, se stále více zapojují do přípravy sociálních reforem. Kvalitu takového zapojení je však možno dále zlepšovat. Role zainteresovaných subjektů by měla být rozšířena tak, aby zahrnovala i realizaci a následné hodnocení. Je žádoucí posílit interakce mezi politikami na vnitrostátní úrovni a na úrovni EU na jedné straně a na úrovni regionální a místní, kde se realizace většinou odehrává. Ve všech oblastech evropské spolupráce existuje velký prostor pro vzájemné učení. 1. ÚVOD Integrovaná otevřená metoda koordinace (dále jen „OMK“) zavedená v roce 2006[4] zvyšuje možnosti Evropské unie podporovat členské státy v jejich úsilí o vyšší míru sociální soudržnosti v Evropě. To začíná mít větší dopad v praxi a tím se v očích evropských občanů zviditelňuje zájem Evropské unie o sociální hodnoty. OMK napomáhá zvyšovat úroveň vzájemného učení a rozšiřovat zapojení zainteresovaných osob na národní i celoevropské úrovni. Zvýšila povědomí o mnohorozměrném charakteru vyloučení a chudoby a vedla ke společnému přístupu k reformám sociální ochrany založenému na zásadách přístupnosti, přiměřenosti, kvality, modernizace a udržitelnosti. Vůbec poprvé se věnuje pozornost zdravotní péči a dlouhodobé péči a ukazuje se tak, že tyto oblasti jsou velmi vhodné pro vzájemnou výměnu poznatků v oblasti politik. Národní zprávy dobře ilustrují, jak společné úvahy nad všemi stanovenými cíli zlepšují efektivnost politik a kvalitu veřejných výdajů. Nové pracovní postupy OMK začínají přinášet výsledky, ačkoli k rozvinutí jejich plného potenciálu je zapotřebí další práce na úrovni EU i na úrovni jednotlivých členských států. 2. SPOLEČNÉ OTÁZKY SOCIÁLNÍ OCHRANY A SOCIÁLNÍHO ZAČLEŇOVÁNÍ Zvýšená sociální soudržnost Nejnovější vývoj je povzbudivý: prakticky ve všech členských státech byly provedeny nebo jsou v běhu reformy s cílem zvýšit udržitelnost systémů jak z rozpočtového, tak ze sociálního hlediska a zlepšit jejich citlivost k měnícím se potřebám lidí. Projevuje se silná a konvergující tendence směrem k aktivnímu sociálnímu začleňování, která uznává nutnost podpořit právo lidí na aktivní úlohu ve společnosti. Ve věci reformy důchodového systému existuje vůle dosáhnout pokroku jak ve věci přiměřené výše důchodů, tak s ohledem na udržitelnost. Zlepšení dostupnosti, kvality a udržitelnosti se ukazuje jako zásadní úkol strategie zdravotní a dlouhodobé péče. Významný prvek při řešení těchto otázek představuje v souladu s cíli OMK i podpora věnovaná rovnosti žen a mužů. Všeobecně platí, že členské státy se otázkám rovnosti žen a mužů věnují s větší efektivností a získávané údaje jsou častěji uváděny v členění na muže a ženy. Některé státy jsou v systematickém zavádění hlediska rovnosti žen a mužů do všech oblastí průkopníky. Stále však existuje dostatek prostoru ke zlepšení, tedy k tomu, aby byly otázky rovnosti žen a mužů v politických opatřeních zohledněny více, a to ve všech třech hlavních proudech spolupráce. Vztah k zaměstnanosti a růstu Členské státy si stále více uvědomují, že ekonomické reformy a reforma trhu práce musí přispívat k posílení sociální soudržnosti a že sociální politika musí podporovat hospodářský růst a růst zaměstnanosti. Aktivní opatření zaměřená na sociální začlenění mohou posílit stranu nabídky na pracovním trhu a posílit i soudržnost v celé společnosti. Zlepšená péče o děti pomůže většímu počtu lidí plně rozvinout schopnosti a přispívat společnosti a hospodářství. Probíhající reformy důchodového a zdravotnického systému už vykazují zřetelný vliv na udržitelnost veřejných financí a na chování na trhu práce. Kroky v oblasti zdravotní péče zlepšují kvalitu života i produktivitu a pomáhají dosáhnout udržitelné finanční rovnováhy. Členské státy si však uvědomují, že zdravý hospodářský rozvoj a vytváření nových pracovních příležitostí nepovedou automaticky ke snížení nerovnosti v příjmech, nedostatečného odměňování za vykonanou práci nebo regionální nerovnováhy. V některých národních reformních programech se už také projevuje zvýšená odpovědnost za nejvíce znevýhodněné osoby, například v tom, že se věnuje pozornost segmentaci trhu práce a nejistotě, která na něm panuje, a chudým rodinám se pomáhá, aby měly větší prospěch z rostoucí míry zaměstnanosti. Opatření zaměřená na udržitelnost veřejných financí jsou doprovázena kroky zaměřenými na ochranu nejzranitelnějších skupin. Na úrovni EU i na vnitrostátní úrovni bude nezbytné posílit a zviditelnit vzájemnou interakci. Otázky správy a řízení Občanská společnost a sociální partneři jsou stále více zapojeni do přípravy národních strategií a modernizace sociální ochrany. Reformy důchodového systému zvyšují jeho transparentnost a pochopení vlastního postavení ze strany jednotlivých pojištěnců. Stále však existuje prostor pro další zlepšování kvality takového zapojení, v neposlední řadě v oblasti realizace a následného hodnocení. Je třeba zlepšit koordinaci činností probíhajících na úrovni EU a na vnitrostátní, regionální a místní úrovni. Všeobecně se dnes uznává význam účinného sledování a hodnocení, ale o podrobnostech budoucího uspořádání se mnoho neinformuje. Do určité míry se zvýšilo využívání ukazatelů a cílů, a národní strategie také více přidělují zdroje a odpovědnost opatřením uzpůsobeným jednotlivým cílům a záměrům, ale to vše stále neprobíhá systematickým způsobem. Zlepšila se koordinace při provádění politik v oblasti sociálního začleňování a zdravotní péče jakož i využívání strukturálních fondů, zejména pak Evropského sociálního fondu, ale jeho viditelnost by se v této oblasti mohla dále zlepšit. 3. HLAVNÍ ÚKOLY V JEDNOTLIVÝCH OBLASTECH OMK 3.1 Boj proti chudobě a sociálnímu vyloučení Zprávy jednotlivých členských států jsou více strategicky zaměřeny než tomu bývalo v minulosti, a také se věnují omezenějšímu okruhu priorit. Dále však berou na vědomí mnohorozměrný charakter sociálního vyloučení a věnují pozornost jednotlivým prioritám z mnoha rozličných úhlů pohledu. Přerušení mezigeneračního přenosu chudoby Ve většině členských států nesou nadprůměrné riziko chudoby děti. V některých z nich je takto ohroženo téměř každé třetí dítě, a nebezpečí se dále zvyšuje u domácností s jediným rodičem nebo s nezaměstnanými rodiči. Tím je ohrožena sociální soudržnost a udržitelný rozvoj. Znevýhodněné děti mají menší pravděpodobnost uspět ve škole, vyhnout se kontaktům s orgány činnými v trestním řízení, těšit se dobrému zdraví, zapojit se do trhu práce a integrovat se do společnosti. Evropská rada v březnu 2006 požádala členské státy, aby „přijaly nezbytná opatření k rychlému a výraznému snížení dětské chudoby a k poskytnutí rovných příležitostí všem dětem bez ohledu na jejich sociální původ“. Naprostá většina členských států si klade za prioritní cíl potřebu vytvoření integrovaného a dlouhodobého postupu jak předcházet chudobě a sociálnímu vyloučení dětí a jak je odstranit. Přístup členských států k tomuto problému zahrnuje soubor opatření zaměřených na rozdílné aspekty daného problému: zvýšení rodinného příjmu; zlepšení přístupu ke službám včetně přístupu ke slušnému bydlení; ochranu práv dětí. Členské státy se obvykle v rámci širšího, univerzálního přístupu zaměřují hlavně na nejvíce znevýhodněné děti a rodiny. Do popředí se dostávají dva aspekty: rovné příležitosti v oblasti přístupu ke vzdělání včetně předškolního vzdělávání a vzdělávání dospělých a podpora věnovaná účasti rodičů na trhu práce. Sladění práce a rodinného života se usnadní zlepšeným přístupem ke kvalitní péči o děti a zajištěním flexibility v uspořádání pracovního života. S tím souvisí i podpora rovnoměrnějšího rozdělení odpovědnosti za domácí práce a za péči o děti. V průměru opustí školu předčasně 15 % studentů či žáků, ale v některých zemích se to týká více než jedné třetiny mladých lidí. Řešení problematiky nedokončeného vzdělání a zlepšování kvalifikace mladých lidí snižuje riziko sociálního vyloučení a zlepšuje jejich vyhlídky na trhu práce. Některé členské státy si stanovily specifické cíle a zavádějí preventivní opatření (předškolní vzdělávání, poradenská služba, učení s pomocí tutorů, granty) a kompenzační opatření (například náhradní školní vzdělání). Podaří-li se je rozvinout do komplexní strategie, napomůže to k dosažení významných výsledků. Ve všech členských státech dosahuje míra nezaměstnanosti mladých lidí, zejména pak mladých lidí přistěhovaleckého původu, dvojnásobku průměrné hodnoty (18,7 % v EU-25 v roce 2004). Mladí lidé se často pohybují v začarovaném kruhu, ve kterém se střídá „nízký plat a žádný plat“. Řada členských států rozšiřuje učňovské školství a nabízí individualizovanou podporu nebo aktivní alternativy po krátkém období nezaměstnanosti, s důrazem na sociálně deprivované oblasti nebo na zlepšený přístup ke standardním opatřením. Podpora věnovaná aktivnímu začleňování Díky kvalitnímu zaměstnání se lze trvale vymanit z chudoby a sociálního vyloučení, zlepšit si naději na budoucí zaměstnání a rozvíjet svůj lidský a sociální kapitál. Zdravé a solidní pracovní podmínky umožní většímu počtu lidí pracovat a vydržet v práci déle. Členské státy se stále více zaměřují na politiku „aktivního začlenění“[5] s cílem posílit sociální integraci. Existuje jasný trend směrem k přísnějšímu podmiňování sociální podpory aktivní dostupností uchazeče pro nabídky práce ve spojení se zlepšením pobídek na základě reformy daní a sociálních dávek. Některé členské státy už prokázaly, jak lze podmiňování úspěšně kombinovat s postupným snižováním sociální podpory po zapojení do trhu práce a s daňovými úlevami pro málo placená zaměstnání s cílem umožnit zapojení do trhu práce i znevýhodněným osobám. Významnými prvky vyváženého souboru opatření v oblasti aktivního začleňování jsou i posílení aktivních opatření na trhu práce, možnost zdokonalování pracovních dovedností včetně dovedností v oblasti informačních technologií, snaha vyrovnat se s nevýhodami spojenými s nedostatečnou úrovní vzdělání a vhodná poradenská činnost. Důležité je, že některé členské státy, s cílem zajistit, aby posílené podmiňování neoslabilo podporu poskytovanou těm, kteří pracovat nemohou, se vydaly cestou rozšiřování dosahu sociální podpory. Řada strategií však nevěnuje dostatečnou pozornost potřebě zajistit přiměřený minimální příjem. Hospodářský růst a růst zaměstnanosti samy o sobě nevyřeší problém lidí nejvíce vzdálených od trhu práce. Některé členské státy zavedly opatření, jako je podpora během zaměstnání zaměřená na zachování pracovního místa a jeho další rozvoj, školení při zaměstnání a zvýšení minimální mzdy s cílem zajistit, aby se vyplatilo pracovat. Sociální ekonomika představuje životně důležitý zdroj pracovních příležitostí, včetně příležitostí pro lidi s nevyhovující kvalifikací nebo se sníženou pracovní schopností, a poskytuje sociální služby, které tržní hospodářství není schopno nabídnout. Další prvky zásadního významu zahrnují opatření proti diskriminaci, činnosti zaměřené proti finančnímu vyloučení a nadměrné zadluženosti, podporu podnikání a přizpůsobivosti, pracovní právo ve spojení se sociálním dialogem a osvětu o výhodách spojených s účastí na trhu práce. Pomoc při integraci na trhu práce je často třeba spojit s řadou dalších služeb. Některé členské státy vyvíjejí strukturovanější přístup k problému vyloučení z přístupu k bydlení a problému bezdomovectví , s důrazem spíše na prevenci a kvalitu bydlení namísto pouhého řešení situace bezdomovců. Hlavním úkolem bude sladění potřeby zajistit univerzální přístup ke kvalitním službám s omezenými finančními možnostmi. Evropská rada stanovila za jednu z prioritních kategorií osob pro zvýšenou účast na trhu práce lidi se zdravotním postižením. Některé členské státy usnadňují přístup tělesně postižených osob na trh práce, jiné však přistupují k otázce jejich začlenění ze širšího hlediska: přihlížejí k příslušným politikám ve všech oblastech, podporují život nezávislý na cizí pomoci a lepší přístup k kvalitním sociálním službám. Méně pozornosti se však věnuje duševním chorobám a mentálnímu postižení. Některé členské státy zvolily ucelenější přístup k integraci přistěhovalců a k sociálnímu začleňování příslušníků národnostních menšin , rovněž pokládaných za prioritní kategorie. Patří sem pozornost věnovaná nevýhodám plynoucím z nedostatečného vzdělání, rozvoj jazykových schopností, ale také boj proti diskriminaci a podpora širší účasti na občanském životě. Posílení sociálního začlenění znevýhodněných osob s cílem jejich udržitelného zapojení do trhu práce představuje specifickou prioritu ESF. Tyto aktivity lze podpořit v rámci všech priorit Evropského sociálního fondu pro období 2007 – 2013 a plánů na zviditelnění strukturálních fondů. Evropský fond pro regionální rozvoj přispěje na zlepšení infrastruktury týkající se sociálního začleňování a na boj proti deprivaci v městských oblastech. 3.2 Zdravotní a dlouhodobá péče V tomto prvním roce koordinované činnosti dokladují předložené zprávy překvapující rozdíly ve výsledcích zdravotní péče, a to jak mezi jednotlivými členskými státy, tak i uvnitř nich. Průměrná délka života se v jednotlivých zemích pohybuje od 65,7 do 77,9 let u mužů a od 75,9 do 82,5 let u žen. V řadě zemí existují i významné rozdíly v sociálně-ekonomickém postavení. Tyto výsledky je možno připsat celé řadě faktorů, k nimž patří i životní a pracovní podmínky. Členské státy se snaží tyto rozdíly zmenšovat zlepšováním prevence a zdravotnické osvěty jakož i přístupu ke zdravotní péči. (Nerovný) přístup ke zdravotní péči a dlouhodobé péči Všechny členské státy se snaží zajistit přístup k přiměřené zdravotní péči a dlouhodobé péči. Ne vždy se však daří dosáhnout všeobecné přístupnosti a přetrvávají výrazné rozdíly . Finanční spoluúčast pacientů stále roste, neboť určité zákroky jsou vyřazovány ze souboru bezplatné lékařské péče a rostou i příplatky zaváděné s cílem zvýšit příjmy a snižovat nadměrnou spotřebu. Aby se vyhnuly překážkám bránícím přístupu nejzranitelnějších skupin obyvatel, zavádějí členské státy výjimky, předběžné platby a výdajové stropy. Péče je v některých případech poskytována nerovnoměrně. Za regionálními rozdíly v poskytované péči stojí nejen geografické příčiny ale i institucionální rozdíly. Decentralizace sice umožňuje přizpůsobovat služby místním podmínkám, ale na druhé straně způsobuje rozdíly v rozsahu poskytované léčby a v léčebných postupech. Mezi regiony se liší také výše financování. Strukturální fondy EU podporují zlepšování zdravotnické infrastruktury s cílem omezovat uvedené rozdíly. Vzhledem k rostoucí poptávce je patrná potřeba rozvíjet systémy dlouhodobé péče . Současná úroveň je často nedostatečná a výsledkem jsou vysoké osobní náklady a dlouhé čekací doby. Měnící se struktura rodiny, rostoucí geografická mobilita a zvýšený podíl žen na trhu práce vyžadují posílení formální stránky péče o staré a zdravotně postižené osoby. Existuje shoda názorů v tom, že přednost je třeba dávat službám poskytovaným doma a zavádění nových technologií (např. systémů usnadňujících nezávislý život) tak, aby lidé mohli žít co nejdéle ve vlastním domově. Členské státy také zdůrazňují význam rehabilitace, jež pomáhá osobám závislým na pomoci druhých vrátit se do aktivního života. Stále více se respektuje potřeba vytváření solidního základu financování dlouhodobé péče a některé členské státy už se tímto směrem vydaly. Zlepšování kvality prostřednictvím norem, medicíny založené na průkazném vyhodnocení a integrované péče Aby dosáhly vysoké kvality péče v rámci celého systému, využívají členské státy řady nástrojů. Patří k nim: normy jakosti, např. minimální strukturální a procedurální požadavky kladené na poskytovatele, akreditace nebo certifikace poskytovatelů péče, systémy pro sledování kvality na základě zpráv a inspekce. Lékaři jsou vyzýváni, aby využívali centrálně hodnocených a přístupných klinických pokynů založených na nejlepších dostupných dokladech. Byly zřízeny národní agentury pro hodnocení zdravotnické techniky, které spolupracují na úrovni Evropské unie (Eunet-HTA). Jejich cílem je zajistit, aby nově zaváděné zákroky byly účinné, bezpečné a efektivní i z hlediska vynaložených nákladů. Vyvíjí se nové schéma zdravotní péče více zaměřené na pacienta s cílem zlepšit reakceschopnost systému a zvýšit spokojenost pacientů. Toto schéma zahrnuje individualizované služby (zejména v oblasti dlouhodobé péče) a zaručená práva pacienta, možnost volby, účast na rozhodovacím procesu a zpětnou vazbu prostřednictvím průzkumu mezi pacienty. Členské státy směřují k lepší koordinaci mezi primární, ambulanční a nemocniční (sekundární a terciární) péčí a také mezi lékařskou, ošetřovatelskou, sociální a paliativní péčí. Zde mohou být prospěšné systémy elektronického zdravotnictví (eHealth). Výsledkem má být lepší, efektivnější cesta pacientů systémem, redukce počtu nevhodných zákroků, upřednostnění nezávislého života a vyšší spokojenost a bezpečnost pacienta. Zavádějí se podpůrné a preventivní programy zaměřené na oblast nepřenosných nemocí a zdravotních nerovností (např. u rakoviny, kardiovaskulárních onemocnění, programů očkování). Pokrok směrem k finanční a dlouhodobé udržitelnosti Udržitelnost zdravotní a dlouhodobé péče má hledisko finanční a hledisko lidských zdrojů. Zdroje jsou významným činitelem, i když ve výši výdajů (mezi 5 a 11 % HDP v roce 2003) i počtu zaměstnanců (mezi 3 a 10 % populace v pracovním věku) existují překvapivé rozdíly. Ze zpráv jasně vyplývá nutnost řízení nákladů , které rostou mnohem rychleji než HDP. Hlavními důvody jsou nové technologie, cenové trendy, rostoucí očekávání pacientů a v budoucnu pak i stárnutí obyvatelstva. Hlavním úkolem je dát všem možnost rychle a spravedlivě využívat lékařského pokroku. Většina členských států se zaměřuje na racionálnější využívání zdrojů, například prostřednictvím celkových výdajových stropů, finanční spoluúčasti pacientů, využívání generických léčiv, směrnic pro zaměstnance a hodnocení zdravotnické techniky. S cílem zvýšit efektivnost oddělují některé členské státy poskytování a financování péče a podporují konkurenci mezi poskytovateli zdravotní péče. Vzhledem k zavádění úsporných opatření a zvyšující se poptávce vyplývající z rostoucího příjmu na hlavu činí v současnosti soukromé výdaje v průměru 26 % celkových výdajů na zdravotní péči. Členské státy urychlují restrukturalizaci zdravotní péče – často navzdory existujícím zájmům – pomocí systémů převádění pacientů mezi pracovišti, posilováním primární péče a jejího územního propojení, snižováním počtu nemocničních lůžek, zvyšováním podílu ambulantní péče a racionalizací speciální péče prostřednictvím jejího soustřeďování do několika málo středisek vynikající úrovně. Očekávaný nárůst poptávky po zdravotní péči představuje významnou příležitost pro růst počtu pracovních míst. Existuje nicméně všeobecný nadbytek specializovaných lékařů a nedostatek všeobecných lékařů a zdravotních sester. Vysoká poptávka po zdravotnickém personálu v některých zemích odčerpává zdroje z jiných zemí, což jen podtrhuje nutnost vypracování společného přístupu. Potřebná jsou opatření zaměřená na udržení a doplňování počtu zdravotnického personálu v dlouhodobém časovém výhledu. Nedostatek pracovníků přetrvává také v oblasti dlouhodobé péče. Neformální pečovatelé potřebují školení, vzájemnou pomoc a dohled, poradenství a respitní péči, ale také možnost jak sjednotit rodinnou péči a placené zaměstnání. Vzhledem k těmto rozdílům se také značně liší specifické problémy, se kterými se jednotlivé členské státy potýkají. Některé potřebují věnovat více zdrojů na zdravotní péči a dlouhodobou péči tak, aby zajistily její přiměřený rozsah a zároveň zlepšily její efektivnost; v jiných pak bude samotná efektivnost klíčem k dosažení udržitelného systému. Hledání optimální strategie Členské státy si uvědomují vzájemnou propojenost přístupu, kvality a finanční udržitelnosti: politiky zaměřené na rozšíření přístupnosti je třeba sladit se zlepšenou finanční udržitelností a dlouhodobá udržitelnost nesmí být v rozporu s požadavkem vysoké kvality péče pro všechny. Mezi různými politikami existuje jak nutnost kompromisů, tak i synergický vztah. Jestliže budou kompromisy transparentní a podpoří se synergické vztahy, napomůže to zajistit přiměřenou úroveň sociální ochrany před riziky spojenými se zdravotní péčí a dlouhodobou péčí. Za optimální strategií lze považovat podporu zdravého a aktivního životního stylu, bezpečnosti a ochrany zdraví při práci a zvýšené prevence spolu se zohledněním zdravotních hledisek ve všech politikách. Zlepšená koordinace jak mezi různými typy péče, tak mezi jednotlivými úrovněmi odpovědnosti (vnitrostátní, regionální a místní) spolu s rozsáhlejším využíváním medicíny založené na důkazech a s hodnocením nových technologií mohou rovněž pozvednout kvalitu poskytované péče a bezpečnost pacienta a napomoci při řízení výdajů. 3.3 Přiměřené a udržitelné důchody Zprávy o důchodech byly předkládány již v roce 2006. Z komplexní, syntetizující zprávy o přiměřených a udržitelných důchodech[6] jasně vyplývá, že reformní strategie musí respektovat jak synergický vztah tak i nutnost kompromisů mezi obecnými cíly přiměřenosti, udržitelnosti a modernizace. V posledních deseti letech se ve většině zemí uskutečnily obecné strukturální reformy, které v některých z nich pokračovaly i v roce 2006. Vycházejí z přístupu založeného na životním cyklu, posilují vazbu mezi příspěvky do systému a pobíranými dávkami, berou v úvahu rostoucí dlouhověkost a využívají strategie aktivního stárnutí založené na snižování dostupnosti předčasného odchodu do důchodu a na posilování pobídek zaměřených na delší dobu zaměstnání. Je třeba je doplnit o další pokrok při otevírání trhu pracovních sil starším pracovníkům. Má-li se zajistit přiměřená úroveň důchodů spolu s udržitelností důchodového systému, musí více lidí pracovat delší dobu. Trvalý nárůst míry zaměstnanosti starších pracovníků je povzbudivý, ale není důvodem k trvalé spokojenosti. Existují jasné důkazy o tom, že otázky udržitelnosti a přiměřené výše důchodů jsou neoddělitelně spojeny. Neudržitelný penzijní systém ohrožuje výplatu budoucích důchodů a naopak, nepřiměřeně nízké důchody vytvářejí nepředvídané požadavky na opatření k řešení chudoby důchodců. Teoretické náhradové poměry, které ukazují, jak by se důchody typických pracovníků měnily do roku 2050, vykazují pro každý daný věk odchodu do důchodu pokles ve většině zemí, zejména pak v těch, které už uskutečnily komplexní reformy (a dosáhly zlepšení udržitelnosti). Členské státy hodlají kompenzovat tento pokles prodloužením pracovního života nebo zvýšením úrovně důchodového připojištění. V zemích, které spoléhají na příspěvek soukromého důchodového připojištění, má tedy zásadní význam zajištění zdroje důchodů ze soukromých zdrojů a jejich rozšíření. V roce 2006 se činnost soustředila na specifické otázky, například na zvýšené riziko chudoby u starších žen, problém minimálních důchodů nebo minimálního příjmu v rámci opatření přijímaných v oblasti sociální pomoci. Rozdíly mezi přijímanými opatřeními jsou značné; některé země v posledních několika letech podstatně zlepšily rozsah důchodového zabezpečení, zatímco v jiných klesá důvěra v minimální důchody v důsledku čím dál tím výraznějšího přechodu k důchodům vycházejícím z výše příjmu a rostoucích měr zaměstnanosti. Členské státy musejí přihlédnout i k budoucím korekcím, včetně valorizace těchto dávek, zejména mají-li zajistit, aby se příjemci nepropadli příliš nízko pod celkovou úroveň mezd a při tom zachovat účinné pobídky pracovat déle a šetřit. Další opatření se soustředila na flexibilní uspořádání ke konci pracovní dráhy. Zásadní význam mají odpovídající finanční pobídky zaměřené na prodloužení období aktivní práce. Účinek těchto pobídek může v různých obdobích kolísat v závislosti na standardním věku odchodu do důchodu a na úrovni příjmů. Takové systémy bývají obvykle složité a je důležité zajistit jejich transparentnost a lepší pochopení ze strany občanů. [1] http://ec.europa.eu/employment_social/social_inclusion/naps_en.htm [2] KOM(2006) 574 v konečném znění. [3] Nejnovější výroční zpráva o pokroku: KOM(2006) 816. [4] Společné cíle: http://ec.europa.eu/employment_social/social_inclusion/objectives_en.htm [5] Více o pojmu aktivního začlenění viz KOM(2006) 44 v konečném znění. [6] SEK(2006)304 ze dne 27. února 2006.