Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2013/36/EU a 2009/110/ES a kterou se zrušuje směrnice 2007/64/ES /* COM/2013/0547 final - 2013/0264 (COD) */





DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1. Souvislosti návrhu Odůvodnění a cíle návrhu Evropský trh elektronických plateb nabízí obrovské příležitosti k inovacím. Platební zvyklosti spotřebitelů se za poslední roky značně změnily. Neustále se zvyšující počet plateb kreditními a debetními kartami spolu se vzestupem elektronického obchodování a sílící popularitou chytrých telefonů připravily cestu k novým způsobům placení. Značné výhody v této oblasti přináší silnější integrace a menší fragmentace evropského trhu. Účelem této iniciativy je umožnit spotřebitelům i obchodníkům plně těžit z vnitřního trhu, zejména v oblasti elektronického obchodování. V souladu se strategií Evropa 2020 a Digitální agendou má tento návrh přispět k dalšímu rozvoji celoevropského trhu elektronických plateb, díky němuž budou spotřebitelé, maloobchodníci a další tržní subjekty moci naplno využívat výhod vnitřního trhu EU. Hlubší integrace se nyní, kdy svět přechází od kamenných obchodů k digitální ekonomice, stává čím dál důležitější. Aby mohlo k prohloubení integrace, posílení hospodářské soutěže, větší efektivitě a inovacím na poli elektronického bankovnictví dojít, měla by existovat jasná právní úprava a rovné podmínky, které povedou k poklesu nákladů a cen pro uživatele platebních služeb, zvětší výběr a transparentnost, usnadní poskytování inovativních platebních služeb a zajistí jejich bezpečnost. V zájmu dosažení těchto cílů bude aktualizován a doplněn stávající právní rámec pro platební služby. Budou zavedena pravidla, která posílí transparentnost, inovace a bezpečnost v oblasti malých plateb a výrazněji se sjednotí vnitrostátní předpisy, přičemž důraz bude kladen na legitimní potřeby spotřebitelů. Navrhovaná opatření by měla být realizována z technologického hlediska neutrálním způsobem, který bude možné používat i v budoucnu, přesto, že se platební služby budou dále vyvíjet. Do tohoto návrhu je také zapracována směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES (tzv. „směrnice o platebních službách“)[1], která tvoří základ harmonizovaného právního rámce pro vznik integrovaného platebního trhu a která se tímto ruší. Výsledkem budou lepší podmínky pro všechny zúčastněné strany a srozumitelnější platebněprávní rámec. Spolu s tím, jak se sbližují technologické a obchodní modely, se dnes stále více zmenšuje rozdíl mezi platebními institucemi (podle směrnice o platebních službách) a institucemi elektronických peněz (podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/110/ES, tzv. „druhé směrnice o elektronických penězích“)[2], a bylo by proto optimální právní rámec pro elektronické platby zcela zmodernizovat tak, aby se obě tyto kategorie aktérů i příslušná legislativa sloučily. K tomu by ovšem byl třeba přezkum směrnice o elektronických penězích, který by zajistil konzistentnost předpisového rámce. Jelikož však směrnice o elektronických penězích byla v mnoha členských státech provedena opožděně, nebyly získány dostatečné zkušenosti, aby bylo možné tuto směrnici posoudit společně se směrnicí o platebních službách a v rámci přezkumu zvážit možné synergie. Přezkum směrnice 2009/110/ES je plánován na rok 2014. Obecné souvislosti Na základě stávajícího acquis Unie o platbách bylo v EU za posledních 12 let v oblasti malých plateb a jejich integrace dosaženo významného pokroku. Díky právnímu rámci tvořenému směrnicí o platebních službách, nařízením (ES) č. 924/2009 o přeshraničních platbách[3] a druhou směrnicí o elektronických penězích již značně pokročila integrace evropského trhu pro malé platby. Dalším stupněm bylo nařízení (EU) č. 260/2012[4], kterým se prostřednictvím lhůt pro přechod k celoevropským úhradám a inkasům stanovilo konečné datum pro přechod na systém SEPA, který má nahradit vnitrostátní systémy pro vnitrostátní i přeshraniční platby v eurech v rámci EU (pro eurozónu je toto konečné datum 1. února 2014). Tento právní rámec dotváří judikatura Evropského soudního dvora a rozhodnutí Komise přijatá podle práva hospodářské soutěže v oblasti malých plateb. Trh malých plateb je velmi dynamický a jeho inovace v posledních několika letech probíhají rychlým tempem. Zároveň však ještě stále existují důležité oblasti platebního trhu, zejména platby platební kartou a nové způsoby provádění plateb, jako jsou internetové a mobilní platby, které jsou vlivem hranic mezi státy nejednotné. To ztěžuje účinný rozvoj inovativních a snadno použitelných digitálních platebních služeb, které by spotřebitelům a maloobchodníkům v celé Evropě nabízely vhodné a bezpečné způsoby platby (možná s výjimkou kreditních karet) za nákup stále širší škály zboží a služeb. Nejnovější vývoj na těchto trzích také zvýraznil určité mezery ve stávajícím právním rámci pro platby, jakož i selhání trhů pro platby platební kartou, po internetu a pomocí mobilního telefonu, kterými se tato iniciativa zabývá. Přezkum evropského rámce a zejména směrnice o platebních službách a konzultace k zelené knize Komise „Na cestě k integrovanému evropskému trhu plateb prováděných kartou, přes internet a pomocí mobilního telefonu“[5] v roce 2012 vedly k závěru, že je třeba přijmout další opatření a aktualizovat právní předpisy, mimo jiné upravit směrnici o platebních službách, aby právní rámec pro platby lépe sloužil potřebám efektivního evropského platebního trhu a plně přispíval k vytvoření platebního prostředí posilujícího hospodářskou soutěž, inovace a bezpečnost. Ve sdělení Komise z roku 2012 nazvaném „Akt o jednotném trhu II – společně pro nový růst“[6] byla modernizace právního rámce pro malé platby s ohledem na jeho potenciál pro další růst a inovace označena za hlavní prioritu. Revize směrnice o platebních službách a příprava legislativního návrhu o vícestranných mezibankovních poplatcích za platby kartou byly vymezeny jako jedno z klíčových opatření Komise pro rok 2013. Platné předpisy vztahující se na oblast návrhu Tato iniciativa je součástí většího souboru legislativních opatření týkajících se platebních služeb. Doplní a zaktualizuje stávající právní rámec pro platební služby v rámci EU, zejména: – směrnici 2007/64/ES, která vytvořila harmonizovaný právní rámec pro snadnější a rychlejší provádění plateb v celé EU a silnější hospodářské soutěže v oblasti platebních systémů a umožnila úspory z rozsahu. Rovněž umožnila zavedení jednotné oblasti pro platby v eurech (SEPA), – nařízení (ES) č. 924/2009 o přeshraničních platbách ve Společenství a zrušení nařízení (ES) č. 2560/2001, jakož i o rozšíření oblasti působnosti nařízení na inkasa. Nařízení zrušilo rozdíly mezi poplatky za vnitrostátní a přeshraniční platby v eurech v rámci EU, které se účtovaly uživatelům platebních služeb. Nařízení se vztahuje na všechny elektronicky zpracovávané platby, – nařízení (EU) č. 260/2012, které stanovilo lhůty pro přechod na celoevropské úhrady a inkasa a nahradilo vnitrostátní systémy pro vnitrostátní i přeshraniční platby v eurech v rámci Evropské unie, – směrnici 2009/110/ES o elektronických penězích, která upravuje vydávání a zpětnou výměnu elektronických peněz a uvádí v soulad režim obezřetnostního dohledu nad institucemi elektronických peněz a požadavky kladené na platební instituce ve směrnici o platebních službách, – nařízení (ES) č. 1781/2006, které stanoví pravidla, podle nichž mají poskytovatelé peněžních služeb zasílat v celém platebním řetězci informace o plátci za účelem předcházení, vyšetřování a odhalování praní peněz a financování terorismu. Kromě vzniku právního rámce také na evropské a vnitrostátní úrovni proběhla řada řízení ve věcech hospodářské soutěže, která měla řešit protisoutěžní jednání na platebním trhu. Soulad s ostatními politikami a cíli Unie Cíle návrhu jsou plně v souladu s politikami a cíli Unie. Zaprvé, vzhledem k tomu, že je třeba zavést inovativní, efektivní a bezpečné způsoby provádění plateb, povede tento návrh k lepšímu fungování vnitřního trhu platebních služeb a obecněji i celého trhu zboží a služeb. Jelikož také usnadní ekonomické transakce v rámci Unie, přispěje k dosažení širších cílů strategie EU 2020 a k podpoře dalšího růstu. Za druhé, tato iniciativa přispívá k naplňování politik EU v dalších oblastech, jako je ochrana údajů, správní sankce, boj proti praní peněz a financování terorismu, a především: – legislativních iniciativ Komise týkajících se Digitální agendy pro Evropu[7] a zejména jejího návrhu právního rámce o elektronické identifikaci a důvěryhodných službách pro elektronické transakce[8], jakož i jejího návrhu ohledně opatření k zajištění vysoké společné úrovně bezpečnosti sítí a informací v Unii[9] a klíčových priorit uvedených ve sdělení o elektronickém obchodu a on-line službách[10], jejichž cílem je vytvoření jednotného digitálního trhu, – úsilí Komise o posílení hospodářské soutěže prostřednictvím rovných práv, povinností a příležitostí pro tržní subjekty a usnadňováním poskytování přeshraničních platebních služeb, – legislativního návrhu Komise o mezibankovních poplatcích za platební transakce založené na kartě a o použití některých restriktivních obchodních pravidel a postupů, který je připravován současně a v úzké návaznosti na tento návrh, – směrnice 2011/83/ES o právech spotřebitelů[11], jejímž cílem je podpořit skutečný spotřebitelský vnitřní trh a nastolit správnou rovnováhu mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků, čímž je omezena volnost obchodníků zpoplatnit používání platebních prostředků nad úroveň skutečných nákladů. 2. Konzultace se zúčastněnými stranami a posouzení dopadů Konzultace se zúčastněnými stranami Dne 11. ledna 2012 Evropská komise zveřejnila zelenou knihu s názvem „Na cestě k integrovanému evropskému trhu plateb prováděných kartou, přes internet a pomocí mobilního telefonu“[12], po níž následovaly rozsáhlé veřejné konzultace. Komise obdržela více než 300 odpovědí od orgánů, zástupců občanské společnosti, obchodních sdružení a společností z různých odvětví, kteří zastupují nejrůznější zainteresované strany. Mimo konzultační proces pak obdržela další řadu připomínek, stanovisek a příspěvků. Komplexní zpětná vazba od zúčastněných stran[13] poskytla odpovídající informace o nejnovějším vývoji a o možných požadavcích na změny stávajícího platebněprávního rámce. Dne 4. května 2012 se konalo veřejné slyšení na totéž téma, jehož se zúčastnilo na 350 zainteresovaných stran. Dne 20. listopadu 2012 přijal Evropský parlament usnesení nazvané „Na cestě k integrovanému evropskému trhu plateb prováděných kartou, přes internet a pomocí mobilního telefonu“[14]. Usnesení uznává cíle a překážky na cestě k integraci uvedené v zelené knize a vyzývá k přijetí legislativních opatření v různých oblastech, které se týkají plateb kartou, a zároveň nabádá k větší obezřetnosti, pokud jde o internetové a mobilní platby, tedy o trhy, které jsou méně vyzrálé. Dále vyzývá k reformě modelu řízení jednotné oblasti pro platby v eurech (SEPA). Z výsledků konzultací vyplynula potřeba zásadní úpravy stávajícího právního rámce, tak aby se zvýšila efektivita evropského platebního trhu a podpořil vznik takového platebního prostředí, které by posilovalo hospodářskou soutěž, inovace a bezpečnost. Využití výsledků odborných konzultací Pokud jde o přezkum směrnice o platebních službách a nařízení o přeshraničních platbách na vnitřním trhu a o možnost, že oba právní texty bude potřeba revidovat, vzala na sebe Komise další úkol s cílem získat odpovídající důkazy a zajistit plnohodnotné zapojení různých zainteresovaných stran. Při přezkumu dopadu směrnice o platebních službách a nařízení o přeshraničních platbách na vnitřním trhu vycházela Komise ze dvou externích studií věnovaných danému tématu. Z těchto studií získala Komise ucelený obraz o ekonomických a právních důsledcích vyplývajících ze směrnice o platebních službách. První studie, provedená externími konzultanty agentury Tipik v roce 2011, posoudila právní soulad provedení směrnice o platebních službách v 27 členských státech[15]. Druhá studie, vypracovaná v průběhu roku 2012 společností London Economics ve spolupráci se společností PaySys, analyzovala dopad směrnice o platebních službách na platební služby na vnitřním trhu a uplatňování nařízení o přeshraničních platbách ve Společenství. Kromě toho poradní výbory Komise zaměřené na politiku v oblasti plateb, tedy platební výbor (v němž zasedají zástupci členských zemí EU) a Nevládní odborná skupina pro platební styk (tvořená představiteli trhu ze strany nabídky i ze strany poptávky), shromáždily příspěvky členských států a dotčených tržních subjektů. Dále pak Komise podle potřeby konzultovala konkrétní otázky s dalšími příslušnými zúčastněnými stranami. Posouzení dopadů Komise provedla posouzení dopadů[16], při němž analyzovala potenciální důsledky v případě, že by integrovaný evropský platební trh neexistoval. Byly zkoumány zejména tyto příčiny problémů: – nejednotné uplatňování stávajících pravidel v členských státech způsobené tím, že jsou dostupné mnohé možnosti a často velmi obecná kritéria pro jejich uplatňování. Zejména některé výjimky podle směrnice o platebních službách se s ohledem na vývoj na trhu jeví jako příliš obecné nebo zastaralé a vykládají se velmi odlišně. Mezery v oblasti působnosti vznikají také u plateb, u nichž jedna část transakce probíhá mimo EHP, a u plateb v jiných měnách než v měnách zemí EU, což vede k další fragmentaci trhu, regulatorní arbitráži a narušení hospodářské soutěže, – právní vakuum pro některé nově vzniklé poskytovatele internetových služeb, jako jsou poskytovatelé služeb jednající jako třetí strana, kteří nabízejí iniciování platební transakce prostřednictvím elektronického bankovnictví. Tyto služby představují životaschopný a často levnější způsob platby, než je platba kartou, který je zajímavý i pro spotřebitele, kteří nevlastní platební kartu. Na většinu těchto poskytovatelů se v současnosti stávající právní rámec nevztahuje, neboť v žádném okamžiku nedrží peněžní prostředky. Hrozí, že toto právní vakuum zabrání inovacím a nastavení vhodných podmínek pro přístup na trh, – chybějící normalizace a interoperabilita různých platebních řešení (plateb kartou, přes internet nebo pomocí mobilního telefonu) panující v souvislosti s různými aspekty a v různé míře zejména na přeshraniční úrovni, kterou ještě zhoršují nedostatečné mechanismy pro správu a řízení trhu EU pro malé platby, – rozdílné a nesourodé formy zpoplatnění (uplatňované obchodníky za použití konkrétního platebního prostředku) v jednotlivých členských státech (kdy přibližně polovina členských států příplatky umožňuje a polovina zakazuje), což je pro spotřebitele při nakupování v zahraničí nebo na internetu nepřehledné a vytváří to nerovné podmínky, – řada restriktivních obchodních pravidel a praktik v oblasti platebních karet, které narušují hospodářskou soutěž (souvisejících s vícestrannými mezibankovními poplatky a pravidly týkajícími se výběru a flexibility obchodníků, pokud jde o akceptování karet). Výše popsané zjištěné problémy měly dopady na spotřebitele, obchodníky, nové poskytovatele platebních služeb a na trh platebních služeb jako celek. Z posouzení dopadů vyplynulo, že nejlepší politická opatření pro zlepšení stávající situace, která by i) usnadnila vznik rovných podmínek hospodářské soutěže pro současné i nové poskytovatele plateb kartou, přes internet a pomocí mobilního telefonu, ii) zvýšila efektivitu, transparentnost a volitelnost platebních prostředků pro uživatele platebních služeb (spotřebitele a obchodníky) a iii) zajistila vysokou úroveň ochrany uživatelů, by, pokud jde o směrnici o platebních službách, byla následující: – podpořit projekt SEPA a udělit všem zúčastněným stranám oprávnění k aktivnější účasti na vytváření koncepce a realizaci politiky pro malé platby (správa a řízení), – umožnit normalizaci prostřednictvím odpovídajícího rámce pro správu a řízení a za pomoci většího zapojení evropských organizací pro normalizaci (normalizace), – zabezpečit právní jistotu v oblasti mezibankovních poplatků za platby kartou a jasný a přijatelný obchodní model pro současné a budoucí iniciativy pro platby založené na kartě (mezibankovní poplatky), – zrušit restriktivní obchodní pravidla pro platby kartou, která vedou k narušení trhu (doprovodná opatření týkající se mezibankovních poplatků), – sladit politiku členských států ohledně příplatků podle příslušných regulatorních rozhodnutí o mezibankovních poplatcích (doprovodná opatření týkající se mezibankovních poplatků), – definovat podmínky přístupu poskytovatelů jednajících jako třetí strana, včetně poskytovatelů služby iniciování platby, k informacím o dostupnosti finančních prostředků (působnost směrnice o platebních službách), – upravit oblast působnosti a zlepšit soudržnost právního rámce (působnost směrnice o platebních službách), – zlepšit provádění stávající směrnice o platebních službách (doladění směrnice o platebních službách), – posílit práva uživatelů platebních služeb a zajistit práva spotřebitelů s ohledem na změny v legislativě (působnost směrnice o platebních službách, doprovodná opatření týkající se mezibankovních poplatků). Výbor pro posuzování dopadů během svého jednání 20. března 2013 vydal k posouzení dopadů kladné stanovisko. Na základě jeho doporučení bylo v dokumentu provedeno několik změn, zejména: – byla zdůrazněna naléhavost revize směrnice o platebních službách, jakož i důvody pro regulaci vícestranných mezibankovních poplatků prostřednictvím právních předpisů, – byl upraven způsob prezentace dopadů tak, že dopady nejdůležitějších alternativ jsou popsány v hlavním textu, zatímco méně důležité otázky byly přesunuty do příloh, – byly lépe vysvětleny vzájemné souvislosti mezi různými možnostmi a soubory opatření. Většina navržených politických opatření je řešena prostřednictvím tohoto návrhu. To se týká zejména oblastí, na něž se již vztahují stávající pravidla směrnice o platebních službách, např. přístup na trh pro poskytovatele platebních služeb jednající jako třetí strana, příplatky a pravidla pro platební instituce. Dalšími opatřeními, zejména regulací vícestranných mezibankovních poplatků a doplňkovými opatřeními se zabývá zvláštní legislativní návrh předkládaný současně s tímto návrhem. Některá výše popsaná opatření by se měla řešit prostřednictvím nelegislativních nástrojů – například otázky související se zapojením evropských normalizačních organizací a řízením systému SEPA. Současný způsob řízení jednotné oblasti pro platby v eurech (SEPA) je třeba posílit, včetně úlohy stávající Rady pro systém SEPA – zvláštního řídícího orgánu na vysoké úrovni, který vznikl za společného předsednictví Komise a Evropské centrální banky na počáteční období tří let s cílem více do projektu SEPA zapojit zainteresované strany. Je proto nutné zprůhlednit mandát Rady pro systém SEPA, přehodnotit její složení a lépe vyvážit zájmy na straně poptávky a nabídky, aby mohla Komisi a Evropské centrální bance poskytovat efektivní doporučení ohledně budoucího směřování projektu SEPA a především v eurozóně usnadnila vytvoření integrovaného, konkurenceschopného a inovativního trhu pro malé platby. Komise spolu s Evropskou centrální bankou určí vhodné způsoby řešení těchto úkolů, jakož i složení, vedení a fungování řízení systému SEPA. 3. PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU Právní základ Stávající návrh vychází z článku 114 Smlouvy o fungování Evropské unie. Subsidiarita a proporcionalita Integrovaný trh EU pro malé elektronické platby pomáhá naplňovat cíl článku 3 Smlouvy o Evropské unii, kterým je vytvoření vnitřního trhu. Integrace trhu je nezbytná k tomu, aby měli všichni občané EU volný přístup k čerpání celé řady výhod. K těmto výhodám patří silnější hospodářská soutěž mezi poskytovateli platebních služeb a větší výběr, více inovací a vyšší bezpečnost pro uživatele platebních služeb, zejména pro spotřebitele. Integrovaný platební trh v konečném důsledku usnadňuje přeshraniční poskytování zboží a služeb, a tím přispívá ke skutečně jednotnému trhu. Rozsah revize směrnice o platebních službách odpovídá otázkám, které k dnešnímu dni vyvstaly. Obecně sice směrnice i nadále slouží svému účelu, zároveň je však třeba právní rámec EU posunout dopředu a upravit tak, aby náležitě odrážel nejnovější technologický a obchodní vývoj v oblasti malých plateb. Integrovaný platební trh, postavený na sítích, které přesahují hranice států, ze své podstaty vyžaduje přístup na úrovni celé EU, neboť platné zásady, pravidla, postupy a normy musí být stejné ve všech členských státech, aby byla všem dotčeným tržním subjektům zaručena právní jistota a rovné podmínky. Vzhledem k současné roztříštěnosti trhu by samostatná opatření na úrovni jednotlivých členských států k vytvoření integrovaného a efektivně fungujícího platebního trhu pro domácí i přeshraniční zboží a služby nestačila. Takový přístup přispívá k zavedení jednotné oblasti pro platby v eurech (SEPA) a je v souladu s Digitální agendou, zejména vytvořením jednotného digitálního trhu. V jeho rámci se budou prosazovat technologické inovace a přispěje k dalšímu růstu a vytváření nových pracovních míst, především v oblasti elektronického obchodu a obchodování prostřednictvím mobilních telefonů. 4. ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY Rozpočtové důsledky směrnice jsou uvedeny v legislativním finančním výkazu, který je připojen k tomuto návrhu. 5. Další informace Evropský hospodářský prostor Navržený právní předpis se týká záležitosti EHP, a proto by měl být rozšířen na Evropský hospodářský prostor. Informativní dokumenty Navrhovaná nová směrnice obsahuje několik úprav stávající směrnice a některé nové povinnosti pro členské státy, například nová ustanovení o bezpečnosti, přičemž jim je ponechán přiměřený prostor pro vlastní volbu, pokud jde o způsob, jakým tyto povinnosti provedou do vnitrostátních právních předpisů. Komise proto členské státy vyzývá, aby v souvislosti s prováděcími opatřeními, která hodlají přijmout, předložily příslušné informativní dokumenty, aby Komise mohla příslušná vnitrostátní opatření lépe identifikovat a sledovat správné provádění směrnice. Podrobné vysvětlení návrhu Cílem následujícího krátkého shrnutí je usnadnit rozhodovací proces nastíněním hlavních změn ve srovnání se zrušovanou směrnicí o platebních službách: Článek 2 – Oblast působnosti: Navrhuje se rozšířit působnost směrnice jak z geografického hlediska, tak z hlediska dotčených měn. Ustanovení čl. 2 odst. 1: Ustanovení směrnice o platebních službách upravující transparentnost a požadavky na informace se budou vztahovat rovněž na platební transakce se třetími zeměmi, kdy pouze jeden z poskytovatelů platebních služeb má sídlo v Evropské unii (tzv. „one-leg transactions“), a sice na ty části platebních transakcí, které jsou prováděny v Evropské unii. Ustanovení čl. 2 odst. 2: Ustanovení směrnice o platebních službách upravující transparentnost a požadavky na informace se budou vztahovat na všechny měny, a nikoli pouze na měny zemí EU, jako je tomu v současné době. Článek 3 – Negativní vymezení působnosti: Toto ustanovení objasňuje a aktualizuje „Výjimky z oblasti působnosti“ podle stávající směrnice, kterými se z oblasti působnosti směrnice o platebních službách vyjímá řada platebních transakcí nebo činností s nimi souvisejících: Ustanovení čl. 3 písm. b): Vynětí týkající se „obchodního zástupce“ bylo změněno tak, aby se vztahovalo pouze na obchodní zástupce, kteří jednají jménem buď plátce, nebo příjemce, a nikoli těch, kteří jednají jak jménem plátce, tak jménem příjemce. Výjimka na základě stávající směrnice o platebních službách je stále častěji aplikována na platební transakce, které probíhají na platformách pro elektronické obchodování jménem jak prodávajícího (příjemce), tak kupujícího (plátce). Taková aplikace jde však nad rámec zamýšleného účelu výjimky, a měla by proto být úžeji vymezena. Ustanovení čl. 3 písm. k): Vynětí týkající se „omezené sítě“ je stále více aplikováno na velké sítě zahrnující vysoké objemy plateb a široký sortiment výrobků a služeb, což zjevně přesahuje původní účel této výjimky, neboť velké objemy plateb takto zůstávají mimo působnost právního rámce a tržní subjekty, které této právní úpravě podléhají, jsou tak z hlediska hospodářské soutěže v nevýhodě. Nová definice, která odpovídá definici omezené sítě podle směrnice 2009/110/ES, by měla pomoci tato rizika snížit. Ustanovení čl. 3 písm. l): Stávající znění výjimky týkající se digitálního obsahu či obsahu telekomunikačních zařízení se upravuje tak, aby se výjimka vztahovala výhradně na doplňkové platební služby prováděné poskytovateli sítí či služeb elektronických komunikací, jako jsou například telekomunikační operátoři. Výjimka bude platit pro poskytování digitálního obsahu dodávaného třetí stranou, přičemž tato směrnice stanoví určité hraniční hodnoty. Nová definice by měla jednotlivým poskytovatelům zajistit rovné podmínky a účinněji reagovat na potřeby související s ochranou spotřebitele v oblasti platebních transakcí. Původní čl. 3 písm. o) se vypouští: Vynětí služeb nabízených prostřednictvím bankomatů nezávislými provozovateli bankomatů z působnosti směrnice o platebních službách vedlo k vytvoření sítí bankomatů, které spotřebitelům za výběr hotovosti účtovaly vysoké poplatky. Toto ustanovení dalo zřejmě podnět k tomu, že stávající sítě bankomatů vlastněné bankami ruší své smluvní vztahy s ostatními poskytovateli platebních služeb, aby mohly vysoké poplatky spotřebitelům účtovat přímo. Tato výjimka by proto měla být zrušena. Článek 9 – Požadavky týkající se ochrany peněžních prostředků: Tyto požadavky budou zjednodušeny a požadavky týkající se ochrany peněžních prostředků ze strany platebních institucí, které jsou držiteli licence podle směrnice o platebních službách, budou ještě více sjednoceny, především tak, že budou zredukovány možnosti, které členské státy v současnosti mají, pokud jde o omezení požadavků na ochranu peněžních prostředků a snížení počtu přijatelných zabezpečovacích metod, a to s cílem zaručit rovnější podmínky a větší právní jistotu. Článek 14 – Evropské místo pro elektronický přístup v rámci Evropského orgánu pro bankovnictví: K větší transparentnosti platebních institucí, jimž bylo uděleno povolení nebo jež jsou zapsány do rejstříku, by mělo přispět jediné místo pro elektronický přístup, které umožní propojit vnitrostátní veřejné rejstříky na úrovni Unie. Článek 27 – Podmínky: Možnost uplatňovat na „malé platební instituce“ „mírnější režim“ bude rozšířena tak, aby se mírnější režim vztahoval na více malých institucí, neboť některé členské státy mají špatnou zkušenost s malými poskytovateli platebních služeb, jejichž činnost překračuje stávající hranici stanovenou pro režim výjimek (dochází například k platební neschopnosti). Cílem je na jedné straně nastolit odpovídající rovnováhu a vyhnout se zbytečné regulatorní zátěži pro malé instituce a na druhé straně zajistit, aby uživatelé platebních služeb požívali odpovídající ochrany. Článek 29 — Přístup k platebním systémům: Tento článek dolaďuje pravidla přístupu k platebním systémům – objasňuje podmínky nepřímého přístupu platebních institucí k platebním systémům, vymezeného na základě směrnice 98/26/ES (směrnice o neodvolatelnosti zúčtování) obdobně jako přístup, který používají menší úvěrové instituce. Ustanovení čl. 55 odst. 3 a 4 – Poplatky: Tímto ustanovením se s ohledem na směrnici 2011/83/EU o právech spotřebitelů a na návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. XXX o mezibankovních poplatcích za platební transakce založené na kartě, jejichž návrhy jsou předkládány souběžně, více sjednotí účtování příplatků. Flexibilita založená stávající směrnicí o platebních službách, která umožňuje obchodníkům požadovat od plátce poplatek, nabízet mu slevu nebo ho jinak motivovat k využití toho nejúčinnějšího platebního způsobu, spolu s tím, že členské státy mohou jakékoliv účtování takových příplatků na svém území zakázat nebo omezit, vedla ke vzniku extrémně heterogenního trhu. Této možnosti zakázat příplatky na základě směrnice o platebních službách využilo 13 členských států. Různost režimů panujících v jednotlivých členských státech způsobuje problémy a nejasnosti jak na straně spotřebitelů, tak na straně obchodníků, zejména při přeshraničním prodeji a nákupu zboží či služeb po internetu. Navrhovaný zákaz příplatků je úzce propojen s nastavením stropů pro mezibankovní poplatky podle výše uvedeného návrhu nařízení o mezibankovních poplatcích za kartové transakce. Vzhledem k tomu, že poplatky, které jsou obchodníci povinni odvádět bance, budou mnohem nižší, k účtování příplatků za použití karet podléhajících vícestranným mezibankovním poplatkům (tvořících přes 95 % trhu spotřebitelských karet) již nebude existovat důvod. Navrhovaná pravidla tak přispějí k lepší spotřebitelské zkušenosti při platbě kartou kdekoliv v Unii a k rozšíření používání platebních karet namísto hotovosti. Pokud jde o karty, na něž se nařízení o mezibankovních poplatcích podle výše uvedeného návrhu mezibankovních poplatků za transakce založené na kartě nevztahuje, tj. korporátní karty a karty vydávané v třístranném schématu, budou obchodníci i nadále oprávněni účtovat příplatky za předpokladu, že v souladu se směrnicí 2011/83 bude příplatek odpovídat skutečně vzniklým nákladům. Články 65 a 66 – Odpovědnost poskytovatele platebních služeb a plátce za neautorizované platební transakce: Navrhované změny zúží a více sjednotí pravidla odpovědnosti v případě neautorizovaných transakcí a lépe ochrání oprávněné zájmy uživatelů. S výjimkou podvodu a hrubé nedbalosti se maximální částka, kterou by uživatel platební služby, pokud by došlo k neautorizované platební transakci, v každém případě musel zaplatit, sníží ze současných 150 EUR na 50 EUR. Rovněž bude upřesněno, že opoždění platby nemusí nutně vést k náhradě. Článek 67 – Vrácení peněžních prostředků z platební transakce z podnětu nebo prostřednictvím příjemce: Toto pravidlo vyjasňuje nárok na vrácení peněžních prostředků v případě inkasa v souladu s pravidly inkasa jednotné oblasti pro platby v eurech (SEPA) za podmínky, že zaplacené zboží nebo služba ještě nebylo spotřebováno, resp. služba čerpána. Podle současných pravidel platí pro inkaso různé režimy vracení peněžních prostředků, podle toho, zda bylo předtím uděleno povolení, zda částka převyšuje předpokládanou výši, případně zda byl dojednán další nárok. Článek 85 – Bezpečnostní opatření: Navrhovaná ustanovení se zabývají bezpečnostními aspekty a aspekty ověřování pravosti v souladu s návrhem Komise na přijetí směrnice Evropského parlamentu a Rady o bezpečnosti sítí a informací. Hlava I–V a bod 7 přílohy I: Zahrnutí nových služeb a poskytovatelů služeb umožňujících přístup k platebním účtům do působnosti směrnice – stávající směrnice o platebních službách se na tyto subjekty nevztahuje, neboť v žádném okamžiku peněžními prostředky plátce ani příjemce nedisponují. Skutečnost, že činnost těchto poskytovatelů platebních služeb jednajících jako třetí strana v současnosti není právně upravená, alespoň v některých členských státech, vzbudila obavy, pokud jde o bezpečnost, ochranu dat a odpovědnost, a to navzdory potenciálním výhodám, které tyto služby a jejich poskytovatelé přinášejí. Návrh poskytovatele služeb jednající jako třetí strana nabízející zejména iniciování platební transakce prostřednictvím elektronického bankovnictví zahrnuje do působnosti směrnice o platebních službách (bod 7 přílohy I). To by mělo napomoci vzniku nových nízkonákladových řešení pro elektronické platby na internetu a zároveň zajistit odpovídající míru zabezpečení, ochrany dat a odpovědnosti. Poskytovatelé platebních služeb jednající jako třetí strana by pro to, aby získali oprávnění poskytovat služby iniciování platby, museli získat licenci nebo se dát zapsat do rejstříku a podléhali by dohledu jako platební instituce (hlava II). Podobně jako na ostatní poskytovatele služeb se na ně budou vztahovat jednotná práva a povinnosti, zejména požadavky týkající se bezpečnosti (články 85 a 86). Připravovaná pravidla budou zaměřena především na podmínky přístupu k informacím o účtu (článek 58), požadavky na ověření (článek 87), nápravu transakcí (články 63 a 64) a na vyvážené rozdělení odpovědnosti (články 65 a 66). Novým poskytovatelům platebních služeb tento nový režim přinese výhody, bez ohledu na to, zda v kterémkoliv okamžiku disponují peněžními prostředky plátce nebo příjemce, či nikoliv. Kapitola 6 – Mimosoudní postupy pro vyřizování stížností a mimosoudní zjednávání nápravy s cílem urovnávání sporů: Nová opatření, která mají lépe než dosud zaručovat soulad se směrnicí, aktualizují požadavky týkající se mimosoudních postupů pro vyřizování stížností a zjednávání nápravy a odpovídající sankce. Článek 92 – Sankce: V souladu s jiným nedávným návrhem týkajícím se sektoru finančních služeb budou mít členské státy povinnost sjednotit správní sankce, zajistit zavedení odpovídajících správních opatření a sankcí za porušení směrnice a zajistit, aby byly tyto sankce řádně uplatňovány. Evropský orgán pro bankovnictví: Směrnice obsahuje řadu ustanovení, která předpokládají aktivní jednání orgánu coby subjektu, který se podílí na účinném a jednotném fungování dohledu (jak je uvedeno v nařízení (EU) č. 1093/2010). Evropský orgán pro bankovnictví bude zejména pověřen vydáním pokynů a navržením závazných technických norem pro různé oblasti, například proto, aby se vyjasnila pravidla vydávání oprávnění platebním institucím, které působí v několika členských státech, nebo zajistilo zavedení odpovídajících bezpečnostních požadavků. 2013/0264 (COD) Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o platebních službách na vnitřním trhu, kterou se mění směrnice 2002/65/ES, 2013/36/EU a 2009/110/ES a kterou se zrušuje směrnice 2007/64/ES (Text s významem pro EHP) EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE, s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 114 této smlouvy, s ohledem na návrh Evropské komise, po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům, s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru[17], s ohledem na stanovisko Evropské centrální banky[18], po konzultaci s evropským inspektorem ochrany údajů, v souladu s řádným legislativním postupem, vzhledem k těmto důvodům: (1) V posledních letech bylo v Unii v integraci malých plateb dosaženo výrazného pokroku, především v kontextu aktů Unie o platbách, zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES[19], nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 924/2009[20], směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/110/ES[21] a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 260/2012[22]. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU[23] rozšířila právní rámec pro platební služby stanovením konkrétního limitu pro příplatky, které mohou obchodníci účtovat svým zákazníkům za použití určitého platebního prostředku. (2) Směrnice 2007/64/ES byla přijata v prosinci 2007 na základě návrhu Komise z prosince 2005. Od té doby došlo na trhu pro malé platby k významným technickým inovacím, rychlému nárůstu počtu elektronických a mobilních plateb a vzniku nových druhů platebních služeb. (3) Přezkum právního rámce Unie o platebních službách a zejména analýza dopadu směrnice 2007/64/ES a konzultace k zelené knize Komise „Na cestě k integrovanému evropskému trhu plateb prováděných kartou, přes internet a pomocí mobilního telefonu“[24] prokázaly, že v návaznosti na vývoj trhu se objevily velké výzvy, pokud jde o právní úpravu. V důležitých oblastech platebního trhu, zejména platbách kartou, přes internet a pomocí mobilního telefonu, na různých stranách vnitrostátních hranic často stále ještě panuje značná nejednotnost. Na řadu inovativních platebních produktů nebo služeb se působnost směrnice 2007/64/ES zcela nebo z velké části nevztahuje. Kromě toho se v několika případech ukázalo, že působnost směrnice 2007/64/ES a zejména vynětí některých prvků z její působnosti, například některých činností souvisejících s platbami, na něž se nevztahují obecná pravidla, je vzhledem k vývoji trhu příliš nejednoznačná, příliš obecná nebo jednoduše zastaralá. Z toho vznikla v určitých oblastech právní nejistota, potenciální bezpečnostní rizika v platebním řetězci a nedostatečná ochrana spotřebitele. Ukázalo se, že inovativní a snadno použitelné digitální platební služby se obtížně zavádějí do provozu a že nabízet jejich prostřednictvím spotřebitelům a maloobchodníkům v Unii účinné, vhodné a bezpečné platební metody není snadné. (4) Vzhledem k rozvoji digitální ekonomiky je klíčové zřízení integrovaného jednotného trhu elektronických plateb, aby spotřebitelé, obchodníci a společnosti měli zajištěn přístup ke všem výhodám vnitřního trhu. (5) Je třeba přijmout nová pravidla, která zaplní mezery v právních předpisech a zároveň zaručí jejich větší srozumitelnost a jednotné uplatňování právního rámce v celé Unii. Měly by být zaručeny rovné podmínky pro provozování činnosti jak stávajících, tak i nových hráčů na trhu, aby tržní podíl nových způsobů placení vzrostl a zároveň byla při použití těchto platebních služeb v celé Unii zaručena vysoká úroveň ochrany spotřebitele. Uživatelům platebních služeb by nová pravidla měla přinést nižší ceny, větší výběr a větší transparentnost platebních služeb. (6) V posledních letech vzrostla bezpečnostní rizika související s elektronickými platbami, které jsou technicky složitější, jejich objem celosvětově nepřetržitě roste a také vznikají nové druhy platebních služeb. Jelikož bezpečné a zabezpečené platební služby jsou zásadní podmínkou pro dobře fungující trh platebních služeb, měli by být uživatelé platebních služeb před takovými riziky přiměřeně chráněni. Protože platební služby mají zásadní význam pro udržení klíčových hospodářských a společenských činností, považují se poskytovatelé platebních služeb, jako jsou úvěrové instituce, za tržní subjekty ve smyslu čl. 3 odst. 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady [pls insert number of NIS Directive after adoption] o bezpečnosti sítí a informací[25]. (7) Kromě obecných opatření, která mají být podle směrnice [pls insert number of NIS Directive after adoption] přijata na úrovni jednotlivých členských států, by se bezpečnostní rizika spojená s platebními transakcemi měla řešit i na úrovni poskytovatelů platebních služeb. Bezpečnostní opatření poskytovatelů platebních služeb musí být úměrná příslušným bezpečnostním rizikům. Měl by být zřízen mechanismus pravidelného podávání zpráv, jehož prostřednictvím by poskytovatelé platebních služeb každoročně podávali příslušným orgánům aktuální informace o zjištěných bezpečnostních rizicích a (dalších) opatřeních přijatých v reakci na tato rizika. Dále, aby se zajistilo, že škody vzniklé jiným poskytovatelům platebních služeb a platebním systémům, jako je vážné narušení platebního systému, a škody vzniklé uživatelům budou minimální, musí mít poskytovatelé platebních služeb povinnost jakýkoliv závažný bezpečnostní incident bez zbytečného odkladu oznámit Evropskému orgánu pro bankovnictví. (8) Revidovaný právní rámec pro platební služby doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) [XX/XX/XX][26]. Toto nařízení zavádí pravidla pro účtování vícestranných a dvoustranných mezibankovních poplatků za všechny spotřebitelské debetní a kreditní karetní transakce a elektronické a mobilní platby na základě těchto transakcí a omezuje používání určitých obchodních pravidel v souvislosti s karetními transakcemi. Účelem tohoto nařízení je ještě více urychlit vytvoření účinného integrovaného trhu pro platby založené na kartě. (9) Aby se zabránilo uplatňování různých přístupů v různých členských státech na úkor spotřebitelů, měla by se ustanovení o transparentnosti a požadavcích na informace pro poskytovatele platebních služeb v této směrnici vztahovat také na transakce, u nichž se poskytovatel platebních služeb plátce nebo příjemce nachází v Evropském hospodářském prostoru (dále jen „EHP“) a druhý poskytovatel platebních služeb mimo EHP. Rovněž by bylo vhodné rozšířit platnost ustanovení o transparentnosti a o poskytování informací na transakce probíhající v jakékoliv měně mezi poskytovateli platebních služeb, kteří se nacházejí na území EHP. (10) Definice platebních služeb by měla být z technologického hlediska neutrální a zohledňovat budoucí vývoj nových druhů platebních služeb a zároveň zajišťovat rovné provozní podmínky pro stávající a nové poskytovatele platebních služeb. (11) Výjimka platná pro platební transakce prostřednictvím obchodního zástupce jednajícího jménem plátce či příjemce podle směrnice 2007/64/ES se v jednotlivých členských státech uplatňuje velmi rozdílně. Některé členské státy umožňují, aby výjimku uplatňovaly platformy pro elektronické obchodování, které jednají jménem jednotlivých kupujících i jménem prodejců, aniž by reálně měli prostor k vyjednávání nebo uzavírání obchodů spočívajících v prodeji nebo nákupu zboží nebo služeb. To přesahuje zamýšlený rozsah působnosti výjimky a může zvýšit rizika pro spotřebitele, neboť tito poskytovatelé zůstávají mimo ochranu právního rámce. Odlišné uplatňování výjimek také narušuje hospodářskou soutěž na platebním trhu. Definice by měla být přesnější a jasnější, aby tyto obavy rozptýlila. (12) Zpětná vazba z trhu ukazuje, že platební činnosti spadající do výjimky týkající se omezené sítě často zahrnují obrovské objemy a hodnoty plateb a nabízejí spotřebitelům stovky nebo tisíce různých produktů a služeb, což neodpovídá účelu výjimky pro omezené sítě, jak ji stanoví směrnice 2007/64/ES. To implikuje vyšší rizika a nulovou právní ochranu pro uživatele platebních služeb, zejména pro spotřebitele, a jasné nevýhody pro tržní subjekty podléhající této právní úpravě. K omezení těchto rizik je nutné přesněji popsat, co je to omezená síť, v souladu se směrnicí 2009/110/ES. O použití platebního prostředku v rámci takové omezené sítě by se proto mělo uvažovat tehdy, pokud jej lze použít buď pouze k nákupu zboží a služeb v konkrétní prodejně či řetězci prodejen, nebo pouze k nákupu omezeného sortimentu zboží nebo služeb bez ohledu na geografickou polohu prodejního místa. Tyto prostředky by mohly zahrnovat zákaznické platební karty, karty pro odběr pohonných hmot, členské platební karty, karty používané ve veřejné dopravě, stravenky nebo poukazy na služby, které někdy podléhají zvláštní dani nebo pracovněprávním předpisům a jejichž účelem je podpořit používání těchto prostředků k naplnění cílů sociálněprávních předpisů. Pokud se z tohoto zvláštního prostředku stane všeobecně používaný prostředek, nemělo by se vynětí z oblasti působnosti této směrnice dále uplatňovat. Nástroje, které mohou být použity k nákupu v obchodech stanoveného okruhu prodejců, by neměly být vyňaty z oblasti působnosti této směrnice, neboť takové nástroje jsou většinou určeny pro síť poskytovatelů služeb, která průběžně roste. Vynětí z působnosti by mělo platit ve spojení s oznamovací povinností potenciálních poskytovatelů platebních služeb týkající se činností spadajících pod definici omezené sítě. (13) Z působnosti směrnice 2007/64/ES jsou vyňaty určité platební transakce prováděné pomocí telekomunikačních zařízení nebo informačních technologií, pokud provozovatel sítě nejen jedná jako zprostředkovatel prodeje digitálního zboží a služeb prostřednictvím daného zařízení, ale k danému zboží či službám navíc nabízí přidanou hodnotu. Tato výjimka zejména umožňuje platby prostřednictvím mobilního telefonu hrazené v rámci vyúčtování za služby mobilního operátora, které přispívají k rozvoji nových obchodních modelů založených na prodejích digitálního obsahu nízké hodnoty, počínaje vyzváněcími tóny a službou premium SMS. Zpětná vazba z trhu nijak nenaznačuje, že by se tato platební metoda, kterou spotřebitelé považují za spolehlivou a vhodnou pro platby nízké hodnoty, rozvinula v obecně rozšířenou službu zprostředkování plateb. Vzhledem k nejednoznačné formulaci stávající výjimky se však toto pravidlo v různých členských státech aplikuje různě. V důsledku toho chybí právní jistota pro operátory a spotřebitele a v některých případech vznikají další služby spočívající ve zprostředkování platby, aby bylo možné uplatnit výjimku z působnosti směrnice 2007/64/ES. Je proto vhodné rozsah působnosti směrnice zúžit. Výjimka by měla být zaměřená konkrétně na mikroplatby za digitální obsah, jako jsou vyzváněcí tóny, tapety, hudba, hry, videa a aplikace. Výjimka by měla platit pouze pro platební služby poskytované jako doplňkové ke službám elektronických komunikací (tj. hlavnímu předmětu činnosti daného operátora). (14) Podobně do působnosti směrnice 2007/64/ES nespadají platební služby nabízené provozovateli bankomatů, kteří jsou samostatnými subjekty nezávislými na bankách a jiných poskytovatelích platebních služeb. Ustanovení bylo původně zamýšleno jako pobídka k instalaci bankomatů nezávislých subjektů v odlehlých a málo osídlených oblastech s tím, že jejich provozovatelé si vedle poplatků placených poskytovatelům platebních služeb vystavujících platební karty mohou účtovat další poplatky, nebylo však určeno k tomu, aby je uplatňovali poskytovatelé bankomatů provozující sítě tvořené stovkami či dokonce tisíci bankomatů v jednom či více členských státech. Výsledkem je, že směrnice se nevztahuje na stále větší část bankomatového trhu, což má nepříznivý dopad na ochranu spotřebitele. Navíc podněcuje stávající poskytovatele bankomatů k úpravě jejich obchodních modelů a rušení běžných smluv s poskytovateli platebních služeb, aby mohli účtovat vyšší poplatky přímo spotřebitelům. Tato výjimka by proto měla být zrušena. (15) Poskytovatelé služeb, kteří chtějí využít výjimku podle směrnice 2007/64/ES, často nekonzultují s příslušnými orgány, zda jejich činnost spadá do působnosti uvedené směrnice, či nikoliv, a spoléhají na vlastní úsudek. Zdá se, že některé výjimky mohly poskytovatele platebních služeb vést k tomu, že své obchodní modely upravili tak, aby jimi nabízené platební služby nespadaly do působnosti směrnice. To mohlo vést ke zvýšení rizika pro uživatele platebních služeb a k rozdílným podmínkám pro poskytovatele platebních služeb v rámci vnitřního trhu. Poskytovatelé služeb by proto měli mít povinnost oznamovat určité své činnosti odpovědným orgánům, aby byl v rámci celého vnitřního trhu zajištěn jednotný výklad pravidel. (16) Je důležité zavést požadavek, aby potenciální poskytovatelé platebních služeb oznamovali svůj záměr vykonávat činnost v rámci omezené sítě, jestliže objem platebních transakcí přesahuje určitou hodnotu. Odpovědné orgány by měly danou činnost posoudit a na základě kritérií uvedených v čl. 3 písm. k) rozhodnout, zda lze předmětnou činnost považovat za činnost poskytovanou v rámci omezené sítě. (17) Nová pravidla by měla být založena na stejném přístupu jako směrnice 2007/64/ES, která se vztahuje na všechny druhy služeb elektronických plateb. Stále proto není vhodné, aby se nová pravidla vztahovala na služby, při nichž se převod peněžních prostředků z plátce na příjemce nebo jejich přeprava uskutečňuje výhradně ve formě bankovek a mincí nebo při nichž jsou převody založeny na papírových šecích, papírových směnkách, dluhopisech nebo jiných prostředcích, papírových poukázkách nebo kartách vystavených na poskytovatele platebních služeb nebo jinou stranu s cílem zpřístupnit peněžní prostředky příjemci. (18) Od přijetí směrnice 2007/64/ES se objevily nové druhy platebních služeb, zejména v oblasti internetových plateb. Především vznikli poskytovatelé platebních služeb jednající jako třetí strana, kteří spotřebitelům a obchodníkům nabízejí tzv. služby iniciování platby, často aniž by finanční prostředky, které mají být převedeny, byly v jejich držení. Tyto služby umožňují provádět platby v rámci elektronického obchodování prostřednictvím softwarového mostu mezi internetovými stránkami obchodníka a platformou pro internetové bankovnictví spotřebitele s cílem iniciovat platby po internetu formou úhrad nebo inkas. Poskytovatelé platebních služeb jednající jako třetí strana nabízejí obchodníkům i spotřebitelům levnější způsob placení, než je platba kartou, a nabízejí spotřebitelům možnost nakupovat online i v případě, že nevlastní kreditní kartu. Jelikož se však na poskytovatele platebních služeb jednající jako třetí strana v současnosti nevztahuje směrnice 2007/64/ES, nejsou nutně pod dohledem příslušného orgánu ani se neřídí požadavky směrnice 2007/64/ES. To vyvolává řadu právních problémů v oblastech, jako je ochrana spotřebitele, bezpečnost, odpovědnost, jakož i hospodářská soutěž a ochrana údajů. Nová pravidla by tedy měla na tyto problémy reagovat. (19) Poukazování peněz je jednoduchá platební služba založená na tom, že plátce poskytne hotovost poskytovateli platebních služeb, který příslušnou částku poukáže např. prostřednictvím komunikační sítě příjemci nebo jinému poskytovateli platebních služeb, jenž jedná jménem příjemce. V některých členských státech poskytují supermarkety, obchodníci a další maloobchodníci veřejnosti obdobnou službu umožňující platby za veřejné služby a placení dalších pravidelných účtů za domácnost. S těmito službami určenými k placení účtů by se mělo nakládat jako s poukazováním peněz, nepovažují-li příslušné orgány tuto činnost za jinou platební službu. (20) Je nezbytné vymezit kategorie poskytovatelů platebních služeb, kteří jsou oprávněni poskytovat platební služby v celé Unii, tedy úvěrové instituce, které přijímají vklady od uživatelů, jež mohou být použity k financování platebních transakcí, a které by měly i nadále podléhat obezřetnostním požadavkům podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/36/ES[27], instituce elektronických peněz, které vydávají elektronické peníze, které mohou být použity k financování platebních transakcí, a které by měly i nadále podléhat obezřetnostním požadavkům podle směrnice 2009/110/ES, platební instituce a poštovní žirové instituce, které mají oprávnění podle vnitrostátního práva. (21) Tato směrnice by měla stanovit pravidla pro provádění platebních transakcí v případě, že peněžními prostředky jsou elektronické peníze ve smyslu směrnice 2009/110/ES. Neměla by však upravovat vydávání elektronických peněz, ani by neměla měnit obezřetnostní úpravu institucí elektronických peněz stanovenou v uvedené směrnici. Platebním institucím by proto nemělo být povoleno vydávat elektronické peníze. (22) Směrnice 2007/64/ES zřídila obezřetnostní režim, který zavedl jednotnou licenci pro všechny poskytovatele platebních služeb, kteří nejsou spojeni s přijímáním vkladů ani vydáváním elektronických peněz. Za tím účelem zavedla novou kategorii poskytovatelů platebních služeb, tzv. „platební instituce“, právnické osoby nespadající do žádné ze stávajících kategorií, jimž může být při splnění celé řady přísných a komplexních podmínek uděleno povolení poskytovat platební služby v celé Unii. Na takové služby by se proto měly v celé Unii vztahovat stejné podmínky. (23) Podmínky pro udělení a zachování povolení pro platební instituce se nijak podstatně nezměnily. Stejně jako podle směrnice 2007/64/ES tyto podmínky zahrnují obezřetnostní požadavky přiměřené provozním a finančním rizikům, kterým jsou tyto subjekty při své činnosti vystaveny. V této souvislosti je potřeba stanovit rozumné požadavky na počáteční kapitál v kombinaci s následnými kapitálovými požadavky, které by mohly být dále rozpracovány v závislosti na potřebách trhu. Z důvodu značné rozmanitosti panující v oblasti platebních služeb by tato směrnice měla povolovat různé metody spojené s určitým stupněm volnosti rozhodování v oblasti dohledu, aby se zajistilo, že k týmž rizikům bude u všech poskytovatelů platebních služeb přistupováno stejným způsobem. Požadavky kladené na platební instituce by měly odrážet skutečnost, že platební instituce se věnují specializovanějším a limitovanějším činnostem, a jsou tak vystaveny rizikům, která jsou užší a snáze sledovatelná a kontrolovatelná než rizika, jež vznikají v rámci širšího spektra činností úvěrových institucí. Platebním institucím by mělo být zejména zakázáno přijímat vklady od uživatelů a měly by být oprávněny využívat pouze peněžní prostředky přijaté od uživatelů za účelem provádění platebních služeb. Požadovaná obezřetnostní pravidla, včetně počátečního kapitálu, by měla být přiměřená rizikům, která jsou s příslušnými platebními službami, jež platební instituce poskytuje, spojená. Služby, které umožňují výhradně přístup k platebním účtům, aniž by však jakýkoliv účet nabízely, by z hlediska počátečního kapitálu měly být považovány za středně rizikové. (24) Je třeba přijmout ustanovení pro to, aby peněžní prostředky klientů byly drženy odděleně od peněžních prostředků platební instituce určených na jiné obchodní činnosti. Požadavky týkající se ochrany peněžních prostředků se však jeví jako nezbytné pouze tehdy, má-li platební instituce finanční prostředky klientů v držení. Na platební instituce by se rovněž měly vztahovat účinné požadavky zaměřené proti praní peněz a proti financování terorismu. (25) Tato směrnice by neměla měnit povinnosti platebních institucí týkající se účetních výkazů a účetních auditů jejich ročních a konsolidovaných účetních závěrek. Platební instituce by měly sestavovat své roční a konsolidované účetní závěrky v souladu se směrnicí Rady 78/660/EHS[28], případně podle směrnice Rady 83/349/EHS[29] a směrnice Rady 86/635/EHS[30]. Roční účetní závěrky a konsolidované účetní závěrky by měly být podrobeny auditu, není-li platební instituce od této povinnosti osvobozena na základě směrnice 78/660/EHS, případně směrnic 83/349/EHS a 86/635/EHS. (26) Spolu s technickým rozvojem se v posledních letech objevila rovněž řada vzájemně se doplňujících služeb, například podávání informací o účtu či služba sloučení účtů. Na tyto služby by se měla směrnice rovněž vztahovat, aby byla spotřebitelům poskytnuta odpovídající ochrana a právní jistota, pokud jde o jejich status. (27) Poskytovatelé platebních služeb by pro poskytování jedné nebo více platebních služeb, na něž se vztahuje tato směrnice, vždy měli mít platební účty používané výhradně pro platební transakce. Pro poskytování platebních služeb musí mít platební instituce přístup k platebním účtům. Členské státy by měly zajistit, aby byl takový přístup poskytován způsobem přiměřeným oprávněným cílům, jimž má sloužit. (28) Tato směrnice by měla upravovat poskytování úvěrů platebními institucemi, tj. poskytování úvěrových linek a vydávání kreditních karet, pouze v případech, kdy je úvěr úzce svázán s platebními službami. Pouze je-li úvěr poskytován za účelem umožnění platebních služeb a jedná-li se o krátkodobý úvěr poskytovaný na dobu nejvýše dvanácti měsíců, včetně revolvingového úvěru, je vhodné povolit platebním institucím, aby takový úvěr ve vztahu ke svým přeshraničním činnostem poskytly, za podmínky, že je úvěr refinancován převážně prostřednictvím kapitálu dané platební instituce, jakož i prostředků získaných z kapitálových trhů, avšak nikoliv z prostředků, které platební instituce drží jménem klientů za účelem poskytování platebních služeb. Těmito pravidly by neměla být dotčena směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/45/ES[31] ani jiné příslušné předpisy Unie či vnitrostátní právní předpisy upravující podmínky pro poskytování úvěrů spotřebitelům neharmonizované touto směrnicí. (29) Celkově se fungování spolupráce mezi příslušnými vnitrostátními orgány odpovědnými za udělování povolení platebním institucím, vykonávání kontrol a za rozhodování o odnětí povolení ukázalo jako uspokojivé. Spolupráce mezi příslušnými orgány by však měla být posílena, pokud jde o výměnu informací, a také o jednotné uplatňování a výklad směrnice v případech, kdy chce oprávněná platební instituce na základě práva na usazování nebo práva volného pohybu služeb (tzv. „passportingu“) poskytovat platební služby v jiném než ve svém domovském členském státě. Evropský orgán pro bankovnictví (EBA) by měl být vyzván k přípravě pokynů ke spolupráci a výměně dat. (30) Pro zvýšení transparentnosti platebních institucí, jimž bylo uděleno povolení příslušného orgánu nebo jsou zapsány do rejstříku příslušného orgánu, včetně jejich zástupců nebo poboček, by měl orgán EBA zřídit internetový portál sloužící jako evropské elektronické přístupové místo propojující rejstříky jednotlivých členských států. Cílem těchto opatření by mělo být podpořit lepší spolupráci mezi příslušnými orgány. (31) Platební instituce by měly mít povinnost informovat bez zbytečného prodlení odpovědný orgán svého domovského státu o veškerých změnách týkajících se přesnosti informací a dokladů předložených v souvislosti s povolením, včetně dalších obchodních zástupců, poboček nebo externích subjektů, které pro ně vykonávají určitou činnost, aby byly k dispozici přesné a aktuální informace. V případě pochybností by také odpovědné orgány měly ověřit, zda jsou poskytnuté informace správné. (32) Ačkoliv tato směrnice stanoví soubor minimálních pravomocí, jež by odpovědné orgány měly mít, pokud jde o dohled nad platebními institucemi, tyto pravomoci by měly být vykonávány s ohledem na základní práva, včetně práva na soukromí. V souvislosti s výkonem těchto pravomocí, které mohou významně zasáhnout do práva na respektování soukromého a rodinného života, obydlí a komunikací, by členské státy měly mít přiměřené a účinné záruky proti zneužití a svévolnému jednání, v případě potřeby například ve formě povolení předem vydaného soudním orgánem dotčeného členského státu. (33) Je důležité zajistit, aby všechny subjekty, které poskytují službu poukazování peněžních prostředků, splňovaly určité minimální právní a regulatorní požadavky. Je proto vhodné vyžadovat, aby se evidovala totožnost a místo pobytu všech osob, které poskytují služby poukazování peněžních prostředků, a to i osob, které nesplňují všechny podmínky pro udělení povolení k výkonu činnosti platební instituce. Tento postup je v souladu se zásadami zvláštního doporučení VI Finančního akčního výboru pro boj proti praní peněz, který předpokládá zavedení mechanismu, který by umožňoval, aby se s poskytovateli platebních služeb, kteří nejsou schopni splnit všechny podmínky v něm uvedené, zacházelo jako s platebními institucemi. Za tímto účelem by členské státy měly takové subjekty zapisovat do rejstříku platebních institucí a současně ve vztahu k nim neuplatňovat všechny nebo některé podmínky pro udělení povolení. Je však nezbytné, aby použití této výjimky podléhalo přísným požadavkům, pokud jde o objem platebních transakcí. Platební instituce, na něž se tato výjimka vztahuje, nemohou uplatňovat právo na usazování ani volný pohyb služeb a ani by neměly tato práva vykonávat nepřímo, pokud jsou členem platebního systému. (34) Je nezbytné, aby každý poskytovatel platebních služeb měl přístup ke službám v oblasti technické infrastruktury platebních systémů. Tento přístup by však měl splňovat odpovídající požadavky, aby byla zajištěna integrita a stabilita těchto systémů. Každý poskytovatel platebních služeb žádající o účast v platebním systému by měl účastníkům platebního systému předložit důkaz o tom, že jeho vnitřní mechanismy jsou dostatečně odolné vůči všem druhům rizika. Tyto platební systémy obvykle zahrnují např. čtyřstranné karetní systémy a hlavní systémy pro zpracování bankovních převodů a inkas. Aby bylo možné zajistit rovné zacházení v rámci celé Unie a stejně tak i mezi různými kategoriemi poskytovatelů platebních služeb v souladu s podmínkami jejich licencí, je třeba objasnit pravidla týkající se přístupu k poskytování platebních služeb a přístupu k platebním systémům. (35) Je třeba zavést ustanovení pro nediskriminační zacházení s platebními institucemi, jimž bylo uděleno povolení, a úvěrovými institucemi tak, aby každý poskytovatel platebních služeb účastnící se hospodářské soutěže na vnitřním trhu mohl využívat služeb technické infrastruktury těchto platebních systémů za stejných podmínek. Je vhodné stanovit odlišné zacházení s poskytovateli platebních služeb, jimž bylo uděleno povolení, a s poskytovateli platebních služeb požívajícími výjimky podle této směrnice, jakož i výjimky podle článku 3 směrnice 2009/110/ES z důvodu rozdílů v jejich obezřetnostním rámci. Rozdíly v cenových podmínkách by měly být každopádně povoleny pouze v případě, že je to odůvodněno rozdíly v nákladech vynaložených poskytovateli platebních služeb. Tím by neměla být dotčena práva členských států omezit přístup k systémově důležitým systémům v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 98/26/ES[32] ani pravomoci Evropské centrální banky a Evropského systému centrálních bank (ESCB) týkající se přístupu k platebním systémům. (36) V některých případech členské státy udělily určitým poskytovatelům platebních služeb nepřímý přístup ke konkrétním platebním systémům na základě přiměřeného použití ustanovení směrnice 98/26/ES. Toto rozhodnutí závisí na uvážení dotčeného členského státu. Nicméně v zájmu spravedlivé hospodářské soutěže mezi poskytovateli platebních služeb by tato směrnice měla stanovit, že pokud členský stát udělil poskytovateli platebních služeb nepřímý přístup k takovýmto systémům, v rámci rovného zacházení by tuto výhodu měli mít i ostatní poskytovatelé platebních služeb, kteří se nacházejí ve stejné situaci. (37) V posledních letech se platební systémy některých třetích stran, v nichž systém funguje jako jediný poskytovatel platebních služeb jak pro plátce, tak pro příjemce, staly plnohodnotným hráčem na trhu pro zpracování plateb. Není již proto důvod, aby se těmto systémům poskytovaly výhody spočívající v udělení výjimky, pokud jde o poskytování přístupu jiným poskytovatelům platebních služeb, když jiné platební systémy takové výjimky využít nemohou. (38) Je třeba stanovit soubor pravidel, který zajistí transparentnost podmínek a plnění informačních požadavků pro oblast platebních služeb. (39) Tato směrnice by se neměla vztahovat na hotovostní transakce, neboť jednotný trh pro hotovostní platby již existuje, ani na platební transakce prováděné na základě papírových šeků, neboť je vzhledem k jejich povaze nelze zpracovávat tak efektivně jako jiné prostředky k provádění plateb. Osvědčené postupy v této oblasti by však měly vycházet ze zásad stanovených v této směrnici. (40) Jelikož se spotřebitelé a podniky nenacházejí ve stejném postavení, nepotřebují stejnou úroveň ochrany. Zatímco je důležité zaručit práva spotřebitelů prostřednictvím ustanovení, od nichž se nelze smluvně odchýlit, je přiměřené podnikům a organizacím v případech, kdy nejednají se spotřebiteli, nechat možnost dohodnout se jinak. Členské státy by však měly mít možnost stanovit, že s mikropodniky, jak jsou definovány v doporučení Komise 2003/361/ES[33], se bude nakládat stejně jako se spotřebiteli. Některá zásadní ustanovení této směrnice by se v každém případě měla používat vždy bez ohledu na postavení uživatele. (41) Tato směrnice by měla blíže určit povinnosti poskytovatelů platebních služeb ohledně poskytování informací uživatelům platebních služeb, kteří by měli o platebních službách vždy obdržet stejné vysoce srozumitelné informace, aby na jejich základě mohli učinit informované rozhodnutí a mohli si volně vybrat kdekoli v Unii. V zájmu transparentnosti by měla tato směrnice stanovit harmonizované požadavky, které mají uživatelům platebních služeb zajistit nezbytné a postačující informace týkající se jak smlouvy o platebních službách, tak platebních transakcí. Aby jednotný trh platebních služeb hladce fungoval, měly by mít členské státy možnost přijmout pouze ustanovení o informacích, která jsou stanovena v této směrnici. (42) Spotřebitelé by měli být chráněni proti nepoctivým a klamavým praktikám v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES[34], jakož i směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES[35] a směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/65/ES[36]. Doplňující ustanovení v těchto směrnicích i nadále platí. Měl by však být vyjasněn zejména vztah mezi požadavky na informace v předsmluvní fázi podle této směrnice a podle směrnice 2002/65/ES. (43) Požadované informace by měly být přiměřené potřebám uživatelů a měly by být sdělovány ve standardním formátu. Požadavky na informace v případě jednorázové platební transakce by se však měly lišit od požadavků v případě rámcové smlouvy, která zahrnuje řadu platebních transakcí. (44) V praxi jsou rámcové smlouvy a platební transakce jimi upravené mnohem běžnější a ekonomicky důležitější než jednorázové platební transakce. V případě platebního účtu nebo zvláštního platebního prostředku se požaduje rámcová smlouva. Proto by požadavky na předběžné informace o rámcových smlouvách měly být poměrně komplexní a informace by měly být vždy poskytovány na papíře nebo na jiném trvalém nosiči, jako jsou např. výpisy vytištěné z terminálu pro tisk výpisů z účtu, CD-ROM, DVD a pevné disky osobních počítačů, na nichž lze ukládat elektronickou poštu, a internetové stránky, jsou-li tyto stránky přístupné pro budoucí využití a po dobu přiměřenou účelu informací a umožňují-li kopírování uložených informací v nezměněném stavu. Způsob, jakým jsou následné informace o provedených platebních transakcích předávány, by však mělo být možné dohodnout v rámcové smlouvě mezi poskytovatelem a uživatelem platebních služeb, například že v internetovém bankovnictví budou všechny informace o platebním účtu k dispozici on-line. (45) V případě jednorázových platebních transakcí by měly být z podnětu poskytovatele platebních služeb vždy poskytovány pouze zásadní informace. Jelikož plátce je obvykle při zadávání platebního příkazu přítomen, není nutné stanovit povinnost, aby byly informace v každém případě poskytnuty na papíře nebo na jiném trvalém nosiči. Poskytovatel platebních služeb může informace poskytnout ústně na přepážce nebo je zpřístupnit jiným způsobem, např. zveřejněním podmínek na vývěsní desce v provozovně. Měly by být rovněž poskytnuty údaje o tom, kde jsou k dispozici podrobnější informace (např. adresa internetové stránky). Pokud však o to spotřebitel požádá, měly by být nejdůležitější informace poskytnuty na papíře nebo na jiném trvalém nosiči. (46) Tato směrnice by měla stanovit právo spotřebitele obdržet zdarma relevantní informace před tím, než bude zavázán jakoukoli smlouvou o platebních službách. Spotřebitel by měl mít možnost vyžádat si předběžné informace i rámcovou smlouvu zdarma na papíře kdykoliv po dobu trvání smluvního vztahu, aby mohl porovnat služby poskytovatelů platebních služeb a jejich podmínky a v případě jakéhokoliv sporu si ověřit svá smluvní práva a povinnosti. Tato ustanovení by měla být v souladu se směrnicí 2002/65/ES. Ustanovení této směrnice, která se týkají výslovně bezplatných informací, by neměla znamenat, že lze zpoplatnit poskytování informací spotřebitelům podle jiných platných směrnic. (47) Způsob, jakým by měl poskytovatel platebních služeb požadované informace uživateli platebních služeb předat, by měl přihlédnout k potřebám uživatele platebních služeb i k praktickým technickým otázkám a nákladové efektivnosti v závislosti na dané situaci, s ohledem na ujednání v příslušné smlouvě o platebních službách. Směrnice by proto měla rozlišovat dva způsoby, jakými by poskytovatel platebních služeb měl informace předávat: informace by měly být buď poskytnuty, tj. poskytovatel platebních služeb by je měl ve vhodný okamžik v souladu s požadavky této směrnice aktivně sdělit, bez dalšího upomínání ze strany uživatele platebních služeb, nebo by informace měly být uživateli platebních služeb zpřístupněny, s přihlédnutím k jakékoli žádosti o další informace, kterou uživatel může vznést. V tomto druhém případě by uživatel platebních služeb měl učinit určité aktivní kroky, aby informace získal, např. vyžádat si je výslovně od poskytovatele platebních služeb, přihlásit se do e-mailové schránky k bankovnímu účtu nebo vložit platební kartu do terminálu pro tisk výpisů z účtu. Pro tyto účely by poskytovatel platebních služeb měl zajistit, aby přístup k informacím byl možný a aby informace byly uživateli platebních služeb k dispozici. (48) Spotřebitel by měl obdržet základní informace o provedených platebních transakcích bez dalšího poplatku. V případě jednorázové platební transakce by si poskytovatel platebních služeb neměl poskytnutí těchto informací účtovat samostatně. Stejně tak by měly být bezplatně poskytnuty každý měsíc informace o platebních transakcích podle rámcové smlouvy. S přihlédnutím k významu transparentnosti při stanovení cen a k odlišným potřebám spotřebitelů by však strany měly mít možnost dohodnout se na poplatcích za častější nebo doplňující informace. Aby se náležitě zohlednily různé vnitrostátní praxe, mělo by být členským státům umožněno stanovit pravidla požadující, aby měsíční papírové výpisy z platebních účtů byly vždy poskytovány bezplatně. (49) V zájmu usnadnění mobility klientů by spotřebitelé měli mít možnost po uplynutí jednoho roku rámcovou smlouvu bezplatně ukončit. Dohodnutá výpovědní lhůta by neměla být pro spotřebitele delší než jeden měsíc a pro poskytovatele platebních služeb kratší než dva měsíce. Touto směrnicí by neměla být dotčena povinnost poskytovatele platebních služeb vypovědět smlouvu o platebních službách za výjimečných okolností, vyplývající z jiných příslušných právních předpisů Unie nebo členských států, jako jsou např. právní předpisy o praní peněz a financování terorismu, jakákoli opatření zaměřená na zmrazení finančních prostředků ani veškerá konkrétní opatření související s prevencí a vyšetřováním trestné činnosti. (50) Platební prostředky pro platby malých částek by měly sloužit jako levná a snadno použitelná alternativa v případě levného zboží a služeb a neměly by být nadměrně zatíženy přílišnými požadavky. Příslušné požadavky na informace a jejich prováděcí pravidla by proto měly být omezeny na podstatné informace a měly by se rovněž zohlednit technické možnosti, které lze oprávněně očekávat u platebních prostředků určených pro platby velmi malých částek. I přes mírnější režim by uživatel platebních služeb měl požívat přiměřené ochrany s ohledem na omezená rizika představovaná těmito platebními prostředky, zejména pokud jde o předplacené platební prostředky. (51) Je nezbytné zavést kritéria, na jejichž základě má být poskytovatelům platebních služeb jednajícím jako třetí strana povolen přístup k informacím o dostupnosti peněžních prostředků na účtu uživatele platebních služeb vedeném u jiného poskytovatele platebních služeb a použití takových informací. Jak poskytovatelé platebních služeb jednající jako třetí strana, tak poskytovatelé platebních služeb spravující účet uživatele platební služby by měli zejména splňovat požadavky na nutnou ochranu údajů a bezpečnostní požadavky stanovené nebo uvedené v této směrnici nebo obsažené v pokynech EBA. Plátci by měli k přístupu poskytovatelů platebních služeb jednajících jako třetí strana k jejich účtu dát výslovný souhlas a být řádně informováni o rozsahu takového přístupu. Aby se mohli rozvíjet i jiní poskytovatelé platebních služeb, kteří nemohou přijímat vklady, je nutné, aby jim úvěrové instituce poskytovaly informace o dostupnosti peněžních prostředků v případě, že plátce dal souhlas s postoupením těchto informací poskytovateli platebních služeb, který je vydavatelem daného platebního prostředku. (52) Práva a povinnosti uživatelů a poskytovatelů platebních služeb by měly být odpovídajícím způsobem upraveny, aby zohledňovaly zapojení poskytovatele platebních služeb jednajícího jako třetí strana do dané transakce při každém použití služby iniciování platby. Především vyvážené rozdělení odpovědnosti mezi poskytovatele platebních služeb spravujícího účet a poskytovatele platebních služeb jednajícího jako třetí strana, který se na transakci podílí, by mělo tyto subjekty motivovat k tomu, aby přijaly odpovědnost za příslušné části transakce, které jsou pod jejich kontrolou, a v případě incidentu jasně označily odpovědnou stranu. V případě podvodu nebo sporu by poskytovatelé platebních služeb jednající jako třetí strana měli mít výslovnou povinnost poskytnout plátci a poskytovateli platebních služeb spravujícímu účet záznamy o daných transakcích a informace týkající se povolení k daným transakcím. (53) V zájmu snížení rizik a důsledků neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí by uživatel platebních služeb měl poskytovatele platebních služeb co nejdříve informovat o veškerých sporech týkajících se údajně neautorizovaných nebo nesprávně provedených platebních transakcí za předpokladu, že poskytovatel platebních služeb splnil své informační povinnosti podle této směrnice. Pokud uživatel platebních služeb dodrží lhůtu pro oznámení, měl by mít možnost uplatnit své nároky v rámci promlčecích lhůt podle vnitrostátních právních předpisů. Touto směrnicí by nemělo být dotčeno uplatňování dalších nároků ve vztazích mezi uživateli platebních služeb a poskytovateli platebních služeb. (54) V případě neautorizované platební transakce by částka takové transakce měla být plátci neprodleně vrácena. V zájmu ochrany plátce před jakýmkoliv znevýhodněním by den valuty připsání vrácené částky neměl být pozdější než den, kdy byla příslušná částka z jeho účtu odepsána. Aby byl uživatel platebních služeb motivován k nahlášení každé krádeže nebo ztráty platebního prostředku bez zbytečného odkladu svému poskytovateli a aby se tak snížilo riziko neautorizovaných platebních transakcí, měl by uživatel nést odpovědnost pouze za velmi omezenou částku, s výjimkou případů, kdy se uživatel platebních služeb dopustil podvodného jednání nebo hrubé nedbalosti. V tomto kontextu se k zajištění jednotné a vysoké úrovně ochrany uživatele v rámci Unie jeví jako adekvátní částka 50 EUR. Jakmile navíc uživatel poskytovateli platebních služeb oznámí, že jeho platební prostředek mohl být zneužit, neměla by být na uživateli požadována úhrada žádných dalších ztrát vyplývajících z neoprávněného použití daného prostředku. Touto směrnicí není dotčena odpovědnost poskytovatelů platebních služeb za technické zabezpečení jejich vlastních produktů. (55) Při posuzování možné nedbalosti na straně uživatele platebních služeb by se mělo přihlédnout ke všem okolnostem. Důkazy a stupeň údajné nedbalosti by se obecně měly hodnotit podle vnitrostátních právních předpisů. Smluvní podmínky a podmínky týkající se poskytování a používání platebního prostředku, jejichž důsledkem by bylo zvýšení důkazního břemene spotřebitele nebo snížení důkazního břemene vydavatele, by se měly považovat za neplatné od samého počátku. Kromě toho ve zvláštních případech, a zejména pokud se platební prostředek nenachází v místě prodeje, jako např. v případě platby přes internet, je vhodné, aby povinnost předložit důkazy o údajné nedbalosti byla na straně poskytovatele platebních služeb, neboť možnosti plátce tak učinit jsou v takových případech velmi omezené. (56) Je třeba přijmout ustanovení týkající se podílu na ztrátách v případě neautorizovaných platebních transakcí. S výjimkou podvodu a hrubé nedbalosti by spotřebitel v případě neautorizované transakce z jeho účtu nikdy neměl být povinen uhradit částku vyšší než 50 EUR. Na uživatele platebních služeb, kteří nejsou spotřebiteli, se mohou vztahovat odlišná ustanovení, neboť takoví uživatelé jsou obvykle lépe schopni posoudit riziko podvodu a učinit protiopatření. (57) Tato směrnice by měla stanovit pravidla pro vracení prostředků, která by chránila spotřebitele v případě, že provedená platební transakce překračuje částku, kterou bylo možné rozumně očekávat. Aby nedošlo k finančnímu znevýhodnění plátce, je nutné zajistit, aby dnem valuty připsání vrácené částky byl vždy nejpozději den, kdy byla odpovídající částka z jeho účtu odepsána. V případě inkas by poskytovatelé platebních služeb měli mít možnost nabídnout svým zákazníkům ještě příznivější podmínky, podle nichž by zákazníci měli mít bezpodmínečné právo na vrácení prostředků ze všech sporných platebních transakcí. Toto bezpodmínečné právo na vrácení prostředků zaručující nejvyšší stupeň ochrany spotřebitele však není odůvodněné v případech, kdy obchodník již plnění ze smlouvy poskytl a příslušné zboží nebo služby již byly spotřebovány. V případech, kdy uživatel požaduje vrácení peněžních prostředků z platební transakce, by se práva na vrácení peněžních prostředků neměla dotknout odpovědnosti plátce vůči příjemci vyplývající ze vztahu, na jehož základě byla transakce provedena, např. za zboží nebo služby, jež byly objednány, spotřebovány nebo oprávněně vyúčtovány, ani oprávnění uživatele zrušit platební příkaz. (58) V zájmu finančního plánování a včasného plnění platebních závazků potřebují spotřebitelé i podniky s určitostí vědět, jak dlouho provedení platebního příkazu trvá. Proto by tato směrnice měla stanovit, od kdy práva a povinnosti nabývají účinku, zejména okamžik, kdy se má za to, že poskytovatel platebních služeb obdržel platební příkaz, včetně okamžiku, kdy mohl daný platební příkaz obdržet prostřednictvím komunikačních prostředků dohodnutých ve smlouvě o platebních službách, bez ohledu na jakékoli předchozí zapojení do procesu vedoucího k vytvoření a předání platebního příkazu, např. bezpečnostní kontrolu a kontrolu dostupnosti peněžních prostředků, informace o použití osobního identifikačního čísla nebo vydání platebního příslibu. Dále by přijetí platebního příkazu mělo nastat v okamžiku, kdy poskytovatel platebních služeb plátce obdrží platební příkaz, na jehož základě má dojít k odepsání peněžních prostředků z účtu plátce. Den nebo okamžik, kdy příjemce předá svému poskytovateli služeb platební příkazy k provedení platby, např. ve vztahu k platební kartě nebo inkasům, nebo kdy poskytovatel platebních služeb poskytne příjemci předběžné financování k souvisejícím částkám (prostřednictvím podmíněného úvěru k jeho účtu), by v tomto ohledu neměly být důležité. Uživatelé by měli mít možnost spolehnout se na řádné provedení úplného a platného platebního příkazu, pokud poskytovatel platebních služeb nemá žádné smluvní nebo zákonné důvody pro jeho odmítnutí. Pokud poskytovatel platebních služeb platební příkaz odmítne, toto odmítnutí by spolu s jeho odůvodněním mělo být uživateli platebních služeb sděleno při nejbližší příležitosti v souladu s požadavky právních předpisů Unie a vnitrostátních právních předpisů. (59) Vzhledem k rychlosti, s jakou moderní plně automatizované platební systémy zpracovávají platební transakce, což znamená, že po určitém okamžiku již nelze platební příkaz zrušit, aniž by nevznikly vysoké náklady v důsledku osobního zásahu, je nezbytné stanovit jasnou lhůtu pro odvolání příkazu. V závislosti na druhu platební služby a platebního příkazu se však daný okamžik může na základě dohody stran lišit. Zrušení by se v této souvislosti mělo vztahovat pouze na vztah mezi uživatelem platebních služeb a poskytovatelem platebních služeb, a nedotýkat se tedy neodvolatelnosti platebních transakcí a jejich zúčtování v platebních systémech. (60) Touto neodvolatelností by nemělo být dotčeno právo nebo povinnost poskytovatele platebních služeb podle právních předpisů některých členských států, na základě rámcové smlouvy plátce nebo vnitrostátních právních předpisů nebo pokynů vrátit plátci částku provedené platební transakce v případě sporu mezi plátcem a příjemcem. Tato náhrada by se měla považovat za nový platební příkaz. S výjimkou uvedených případů by právní spory vyplývající ze vztahu, na jehož základě byl platební příkaz podán, měly být řešeny výhradně mezi plátcem a příjemcem. (61) V zájmu plně integrovaného, přímého zpracování plateb a v zájmu právní jistoty, pokud jde o plnění veškerých souvisejících povinností mezi uživateli platebních služeb, je nezbytné, aby byla na účet příjemce připsána celá částka převedená plátcem. V souladu s tím by nemělo být možné, aby kterýkoli ze zprostředkovatelů, jenž se na uskutečnění platební transakce podílí, mohl provádět odpočty z převáděné částky. Je však zapotřebí umožnit dohodu mezi příjemcem platby a jeho poskytovatelem platebních služeb, podle níž by si poskytovatel mohl odečítat vlastní poplatky. Aby si však příjemce mohl ověřit, že splatná částka byla řádně uhrazena, měly by poskytnuté následné informace o platební transakci uvádět nejen plnou výši převedených platebních prostředků, ale také výši veškerých poplatků. (62) Pokud jde o poplatky, zkušenosti ukazují, že nejefektivnějším systémem je sdílení poplatků mezi plátcem a příjemcem, neboť usnadňuje přímé zpracování plateb. Je proto třeba stanovit, že poplatky budou obvykle vybírány přímo od plátce a příjemce prostřednictvím jejich poskytovatelů platebních služeb. To by však mělo platit pouze v případech, kdy platební transakce nevyžaduje konverzi měny. Výše jakýchkoli účtovaných poplatků může být rovněž nulová, neboť ustanovení této směrnice by se neměla dotýkat praxe, kdy poskytovatel platebních služeb nezpoplatňuje připsání částky na účet spotřebitele. V závislosti na smluvních podmínkách může poskytovatel platebních služeb obdobně zpoplatňovat využití platební služby pouze příjemci (obchodníkovi), což ve svém důsledku vede k tomu, že plátci nejsou účtovány žádné poplatky. Poplatky účtované platebními systémy mohou mít podobu paušálního poplatku za určité období. Ustanovení o převáděné částce ani o jakýchkoli účtovaných poplatcích nemají přímý vliv na stanovení cen mezi poskytovateli platebních služeb nebo jakýmikoli zprostředkovateli. (63) Různá praxe jednotlivých států týkající se poplatků za použití určitého platebního prostředku (dále jen „příplatky“) vedla v Unii ke vzniku extrémně heterogenního platebního trhu a pro spotřebitele se stala zdrojem nejasností, zejména v oblasti elektronického obchodování a přeshraničních operací. Obchodníci z členských států, kde jsou příplatky povoleny, nabízí produkty a služby v členských státech, kde jsou zakázány, a přesto v takovém případě spotřebiteli příplatek účtují. Dalším silným důvodem pro revizi praxe účtování příplatků je nařízení (EU) č. xxx/rrrr, které zavádí pravidla pro vícestranné mezibankovní poplatky za platby založené na kartě. Jelikož mezibankovní poplatky jsou hlavním faktorem, který většinu plateb kartou prodražuje, a příplatky se prakticky omezují jen na platby založené na kartě, měla by pravidla pro mezibankovní poplatky doprovázet revize pravidel pro účtování příplatků. V zájmu podpory transparentnosti nákladů a používání těch nejefektivnějších platebních prostředků by členské státy a poskytovatelé platebních služeb neměli příjemci bránit v tom, aby od plátce požadoval poplatek za použití konkrétního platebního prostředku, přičemž musí být řádně zohledněna ustanovení směrnice 2011/83/EU. Právo příjemce požadovat příplatek by se však mělo vztahovat pouze na platební prostředky, u nichž nejsou mezibankovní poplatky upraveny. Tímto způsobem by se platby nasměrovaly k těm nejlevnějším způsobům placení. (64) V zájmu zlepšení efektivity plateb v rámci celé Unie by lhůta pro provedení všech platebních příkazů z podnětu plátce v eurech nebo měně členského státu mimo eurozónu, včetně bankovních převodů a poukázání peněz, měla být nejvýše jeden den. Pro všechny ostatní platby, jako např. pro platby z podnětu nebo prostřednictvím příjemce, včetně inkasa a plateb kartou, by shodná jednodenní lhůta pro provedení měla platit v případě, že neexistuje výslovná dohoda mezi poskytovatelem platebních služeb a plátcem, jež by pro provedení stanovila delší lhůtu. Výše uvedené lhůty by mělo být možné prodloužit o jeden pracovní den, pokud je platební příkaz podán na papíře. To umožňuje poskytovat i nadále platební služby těm spotřebitelům, kteří jsou zvyklí pouze na papírové doklady. V případě použití režimu inkasa by poskytovatel platebních služeb příjemce měl inkasní příkaz předat ve lhůtách dohodnutých mezi příjemcem a jeho poskytovatelem platebních služeb, aby bylo možné provést zúčtování v dohodnutý den splatnosti. Vzhledem ke skutečnosti, že vnitrostátní platební infrastruktury jsou často vysoce efektivní, a s cílem zabránit jakémukoliv zhoršení současné úrovně služeb, by členské státy měly mít možnost zachovat nebo přijmout pravidla, jež případně stanoví lhůtu pro provedení platby kratší než jeden pracovní den. (65) Ustanovení o převodu částky v plné výši a o lhůtě pro provedení platby by měla představovat osvědčený postup v případě, že se jeden z poskytovatelů služeb nenachází v Unii. (66) Aby se mohli uživatelé platebních služeb rozhodnout, potřebují být bezpodmínečně obeznámeni se skutečnými náklady a poplatky spojenými s platebními službami. Používání netransparentních metod tvorby cen by proto nemělo být dovoleno, neboť se všeobecně uznává, že tyto metody uživatelům velmi znesnadňují zjištění skutečné ceny platební služby. Zejména je třeba zamezit valutování v neprospěch uživatele. (67) Hladký a účinný chod platebního systému závisí na tom, zda se uživatel může spolehnout, že poskytovatel platebních služeb provede platební transakci správně a v dohodnutém čase. Poskytovatel je obvykle schopen vyhodnotit rizika spojená s platební transakcí. Poskytovatel je tím, kdo poskytuje platební systém, zařizuje zpětné vyžádání nesprávně umístěných nebo nesprávně přidělených peněžních prostředků a ve většině případů rozhoduje o zprostředkovatelích, kteří se provedení platební transakce účastní. Vzhledem ke všem těmto skutečnostem je zcela namístě, s výjimkou neobvyklých a nepředvídatelných okolností, aby poskytovatel platebních služeb nesl odpovědnost za provedení platební transakce, kterou přijal od uživatele, kromě takových jednání a opomenutí na straně poskytovatele platebních služeb příjemce, za jehož výběr je odpovědný výhradně příjemce. Aby však plátce nezůstal zcela bez ochrany v nepravděpodobných situacích, kdy otázka, zda poskytovatel platebních služeb příjemce danou částku platby řádně obdržel či nikoliv, může zůstat nezodpovězena (z důvodu nejasnosti), by příslušné důkazní břemeno mělo spočívat na poskytovateli platebních služeb plátce. Zpravidla lze očekávat, že zprostředkovatelská instituce, obvykle „neutrální“ subjekt jako například centrální banka nebo clearingová instituce, převádějící částku platby od odesílajícího poskytovatele platebních služeb k přijímajícímu poskytovateli platebních služeb, bude údaje o účtu ukládat a bude schopna je v případě potřeby poskytnout. Jakmile je částka platby připsána na účet přijímajícího poskytovatele platebních služeb, příjemci vůči jeho poskytovateli platebních služeb okamžitě vzniká nárok na připsání částky na jeho účet. (68) Poskytovatel platebních služeb plátce by měl nést odpovědnost za správné provedení platby, mimo jiné zejména odpovědnost za celou částku platební transakce a lhůtu pro její provedení, jakož i plnou odpovědnost za jakékoli selhání dalších stran v platebním řetězci až po účet příjemce. V důsledku této odpovědnosti by poskytovatel platebních služeb plátce měl v případě, že poskytovateli platebních služeb příjemce nebyla částka v plné výši připsána nebo byla připsána pozdě, opravit příslušnou platební transakci nebo vrátit bez zbytečného odkladu příslušnou částku transakce plátci, aniž jsou dotčeny jakékoli jiné nároky, které lze uplatnit v souladu s vnitrostátním právem. Vzhledem k odpovědnosti poskytovatele platebních služeb by plátce ani příjemce neměli nést žádné náklady související s nesprávnou platbou. Členské státy by měly zajistit, aby v případě neprovedení nebo vadného či opožděného provedení platebních transakcí byl den valuty opravných plateb prováděných poskytovateli platebních služeb vždy stejný jako den valuty v případě správně provedené platby. (69) Tato směrnice by se měla týkat pouze smluvních závazků a odpovědnosti mezi uživatelem platebních služeb a poskytovatelem platebních služeb. Řádné fungování převodů a jiných platebních služeb však vyžaduje, aby poskytovatelé platebních služeb a jejich zprostředkovatelé, např. zpracovatelé, měli uzavřeny smlouvy, v nichž jsou dohodnuta jejich vzájemná práva a povinnosti. Otázky týkající se odpovědností představují podstatnou část těchto jednotných smluv. K zajištění toho, aby se poskytovatelé platebních služeb a zprostředkovatelé podílející se na platební transakci mohli na sebe navzájem spolehnout, je nezbytné mít právní jistotu, že poskytovatel platebních služeb, který nenese odpovědnost, získá náhradu za vzniklé ztráty nebo částky uhrazené podle ustanovení této směrnice o odpovědnosti. Další práva a podrobnosti týkající se obsahu postihu a způsobu vyřizování nároků vůči poskytovateli platebních služeb nebo zprostředkovateli vyplývajících z nesprávného provedení platební transakce tak může být ponecháno na smluvních ujednáních. (70) Je třeba umožnit poskytovateli platebních služeb, aby jednoznačně stanovil údaje potřebné pro správné provedení platebního příkazu. Na druhé straně však, aby se zabránilo roztříštěnosti a nebylo ohroženo zavádění integrovaných platebních systémů v Unii, by nemělo být členským státům dovoleno vyžadovat u platebních transakcí používání konkrétního identifikátoru. To by ovšem členským státům nemělo bránit v tom, aby od poskytovatele platebních služeb plátce vyžadovaly jednání s náležitou péčí a ověřování shody specifického identifikačního kódu, je-li to technicky možné bez nutnosti osobního zásahu, jakož i odmítnutí platebního příkazu v případě, že je zjištěna neshoda specifického identifikačního kódu, a informování plátce o této skutečnosti. Odpovědnost poskytovatele platebních služeb by měla být omezena na správné provedení platební transakce v souladu s platebním příkazem uživatele platební služby. (71) V zájmu usnadnění účinného předcházení podvodům a boje proti podvodům v celé Unii je třeba přijmout úpravu týkající se účinné výměny údajů mezi poskytovateli platebních služeb, jimž by mělo být umožněno shromažďování, zpracovávání a výměna osobních údajů o osobách zapojených do platebních podvodů. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES[37], vnitrostátní předpisy, kterými se provádí směrnice 95/46/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001[38], se vztahují na zpracování osobních údajů pro účely této směrnice. (72) Tato směrnice respektuje základní práva a zásady zakotvené v Listině základních práv Evropské unie, včetně práva na respektování soukromého a rodinného života, práva na ochranu osobních údajů, svobodu podnikání, právo na účinné opravné prostředky a právo nebýt dvakrát trestně stíhán nebo trestán za stejný trestný čin. Tato směrnice musí být provedena v souladu s těmito právy a zásadami. (73) Je nezbytné zajistit účinné dodržování ustanovení vnitrostátních právních předpisů přijatých podle této směrnice. Měly by být proto stanoveny vhodné postupy, podle kterých bude možné řešit stížnosti na poskytovatele platebních služeb, kteří nedodržují tato ustanovení, a jež zajistí, že v případě potřeby budou uvaleny účinné, přiměřené a odrazující sankce. V zájmu zajištění účinného souladu s touto směrnicí by členské státy měly určit odpovědné orgány, které splňují podmínky podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1093/2010[39] a které jsou nezávislé na poskytovatelích platebních služeb. Z důvodů transparentnosti by členské státy měly Komisi oznámit, které orgány byly určeny, a podat jasný popis jejich povinností vyplývajících z této směrnice. (74) Aniž je dotčeno právo klientů podat žalobu k soudu, měly by členské státy zajistit snadno přístupné a nenákladné mimosoudní řešení sporů mezi poskytovateli platebních služeb a spotřebiteli, jež vyplývají z práv a povinností stanovených v této směrnici. Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008[40] stanoví, že ochranu spotřebitele, kterou mu poskytují kogentní ustanovení právních předpisů země, v níž má spotřebitel obvyklé bydliště, nesmí narušovat žádné smluvní podmínky týkající se rozhodného práva. V zájmu účinného a efektivního způsobu řešení sporů by členské státy měly zajistit, aby poskytovatelé platebních služeb zavedli účinný postup pro podávání a řešení stížností spotřebitelů, který by spotřebitelé mohli použít před tím, než bude spor postoupen k soudnímu či mimosoudnímu řízení. V rámci postupu pro podávání stížností by měly být stanoveny krátké a jasně vymezené časové lhůty pro zaslání odpovědi poskytovatele platebních služeb na stížnost spotřebitele. (75) Členské státy by měly stanovit, zda příslušné orgány určené pro udělování povolení platebním institucím mohou být rovněž příslušnými orgány, pokud jde o mimosoudní postupy pro vyřizování stížností a zjednávání nápravy. (76) Touto směrnicí by neměla být dotčena ustanovení vnitrostátních právních předpisů, pokud jde o odpovědnost za škodu způsobenou nepřesností při vyjádření nebo šíření prohlášení. (77) Touto směrnicí by neměla být dotčena ustanovení týkající se uplatňování DPH na platební služby podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/112/ES[41]. (78) V zájmu právní jistoty je vhodné přijmout přechodná ustanovení, podle nichž by bylo osobám, které zahájily svou činnost jako platební instituce v souladu s vnitrostátními právními předpisy provádějícími směrnici 2007/64/ES a platnými před vstupem této směrnice v platnost, umožněno pokračovat v jejich činnosti v daném členském státu po určité období. (79) Komisi je svěřena pravomoc přijímat akty v přenesené pravomoci v souladu s článkem 290 Smlouvy o fungování Evropské unie, pokud jde o změnu odkazu na doporučení 2003/361/ES, které se mění, a pokud jde o úpravu (v případě inflace nebo významného vývoje trhu) průměrné částky platebních transakcí prováděných poskytovatelem platebních služeb, kterou členské státy, jež upouštějí od uplatňování (části) licenčních požadavků pro menší platební instituce, používají jako prahovou hodnotu. Je obzvláště důležité, aby Komise během přípravných prací vedla náležité konzultace, včetně konzultací na odborné úrovni. Při přípravě a vypracování aktů v přenesené pravomoci by Komise měla zajistit, aby byly příslušné dokumenty předány současně, včas a vhodným způsobem Evropskému parlamentu a Radě. (80) Při zajišťování jednotného uplatňování této směrnice by se Komise měla moci spolehnout na odborné znalosti a podporu EBA, jehož úkolem by mělo být vypracovat pokyny a připravit regulační technické normy pro bezpečnostní aspekty platebních služeb, a na spolupráci mezi členskými státy v oblasti poskytování služeb a usazování platebních institucí, jimž bylo uděleno povolení, v jiných členských státech. Komisi by měla být svěřena pravomoc přijímat tyto regulační technické normy. Tyto konkrétní úkoly jsou plně v souladu s úlohou a povinnostmi EBA definovanými v nařízení (EU) č. 1093/2010, kterým byl orgán EBA zřízen. (81) Jelikož cíle této směrnice, totiž hlubší integrace jednotného trhu platebních služeb, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni členských států, protože je k tomu zapotřebí harmonizace celé řady různých pravidel, která v současnosti existují v rámci právních systémů jednotlivých členských států, a proto jej může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle. (82) V souladu se společným politickým prohlášením členských států a Komise ze dne 28. září 2011[42] o informativních dokumentech se členské státy zavázaly v odůvodněných případech přikládat k oznámení svých prováděcích opatření jeden či více dokumentů vysvětlujících vztah mezi prvky směrnice a odpovídajícími částmi vnitrostátních prováděcích nástrojů. V případě této směrnice považuje zákonodárce předložení těchto dokumentů za odůvodněné, (83) Vzhledem k počtu změn, které je třeba ve směrnici 2007/64/ES provést, je vhodné ji zrušit a nahradit, PŘIJALY TUTO SMĚRNICI: HLAVA I PŘEDMĚT, OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE Článek 1 Předmět 1. Tato směrnice stanoví pravidla, podle nichž členské státy rozlišují těchto šest kategorií poskytovatelů platebních služeb: a) úvěrové instituce ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 575/2013[43], včetně jejich poboček ve smyslu čl. 4 odst. 1 bodu 17 uvedeného nařízení nacházejících se v Unii, které mají sídlo v Unii, nebo v souladu s článkem 47 směrnice 2013/36/EU mimo Unii; b) instituce elektronických peněz ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice 2009/110/ES; c) poštovní žirové instituce, jež jsou v souladu s vnitrostátními právními předpisy oprávněny poskytovat platební služby; d) platební instituce ve smyslu čl. 4 odst. 4 této směrnice; e) Evropská centrální banka a národní centrální banky, pokud nejednají jako měnový orgán nebo jako jiné veřejnoprávní orgány; f) členské státy a jejich regionální a místní orgány, pokud nejednají jako veřejnoprávní orgány. 2. Tato směrnice rovněž stanoví pravidla týkající se transparentnosti podmínek a požadavků na informace o platebních službách, stejně jako příslušných práv a povinností uživatelů platebních služeb a poskytovatelů platebních služeb v souvislosti s poskytováním platebních služeb jakožto pravidelnou činností při výkonu povolání nebo podnikatelské činnosti. Článek 2 Rozsah působnosti 1. Tato směrnice se vztahuje na platební služby poskytované v rámci Unie, kdy se jak poskytovatel platebních služeb plátce, tak i poskytovatel platebních služeb příjemce, nebo jediný poskytovatel platebních služeb v dané platební transakci nacházejí na území Unie. Článek 78 a hlava III se rovněž použijí na platební transakce, kdy se na území Unie nachází pouze jeden z poskytovatelů platebních služeb, a to ve vztahu k těm částem platební transakce, které jsou prováděny v Unii. 2. Hlava III se vztahuje na platební služby v jakékoli měně. Hlava IV se vztahuje na platební služby uskutečňované v eurech nebo v měně některého z členských států mimo eurozónu. 3. Členské státy mohou upustit od uplatňování všech nebo části ustanovení této směrnice na instituce uvedené v čl. 2 odst. 5 bodech 2 až 23 směrnice 2013/36/EU, s výjimkou institucí uvedených v odst. 5 bodech 2 a 3 uvedeného článku. Článek 3 Negativní vymezení působnosti Tato směrnice se nevztahuje na: a) platební transakce uskutečněné výhradně v hotovosti přímo od plátce k příjemci, bez jakéhokoli zásahu zprostředkovatele; b) platební transakce od plátce k příjemci uskutečněné prostřednictvím obchodního zástupce oprávněného ke sjednávání nebo uzavírání obchodů spočívajících v prodeji nebo nákupu zboží nebo služeb jménem plátce či příjemce; c) profesionální fyzickou přepravu bankovek a mincí, včetně jejich shromažďování, zpracování a doručování; d) platební transakce spočívající v neprofesionálním shromažďování a doručování hotovosti v rámci neziskové nebo charitativní činnosti; e) služby, kdy příjemce poskytuje hotovost plátci jako součást platební transakce na výslovnou žádost uživatele platebních služeb těsně před provedením platební transakce prostřednictvím platby za koupi zboží nebo služeb; f) směnu hotovosti za hotovost, při níž prostředky nejsou uloženy na platebním účtu; g) platební transakce založené na některém z následujících dokladů vystavených na poskytovatele platebních služeb s cílem dát peněžní prostředky k dispozici příjemci: i. papírové šeky podle úmluvy ze dne 19. března 1931 podepsané v Ženevě, která stanoví jednotný zákon šekový; ii. papírové šeky podobné šekům uvedeným v bodu i upravené právními předpisy členských států, jež nejsou stranami úmluvy ze dne 19. března 1931 podepsané v Ženevě, která stanoví jednotný zákon šekový; iii. papírové směnky v souladu s úmluvou ze dne 7. června 1930 podepsanou v Ženevě, která stanoví jednotný zákon směnečný; iv. papírové směnky podobné směnkám uvedeným v bodu iii upravené právními předpisy členských států, jež nejsou stranami úmluvy ze dne 7. června 1930 podepsané v Ženevě, která stanoví jednotný zákon směnečný; v. papírové poukázky; vi. papírové cestovní šeky; vii. papírové poštovní peněžní poukázky podle definice Světové poštovní unie; h) platební transakce prováděné v rámci platebního systému nebo systému pro vypořádání obchodů s cennými papíry mezi zúčtovateli, centrálními protistranami, clearingovými