Závěrečná zpráva úředníka pro slyšení (1)

Věc AT.37956 – Výztuže do betonu

(2020/C 312/06)

(1) Cílem návrhu rozhodnutí je opětovné přijetí dřívějšího rozhodnutí Komise ze dne 30. září 2009 (dále jen „rozhodnutí z roku 2009“) (2), zrušeného Soudním dvorem v roce 2017, které samotné představovalo znovupřijetí dřívějšího rozhodnutí ze dne 17. prosince 2002 (dále jen „rozhodnutí z roku 2002“) (3) zrušeného Tribunálem v roce 2007.

(2) V návrhu rozhodnutí se kartelová dohoda na italském trhu výztuží do oceli v období 1989–2000 považuje za porušení článku 65 Smlouvy o založení Evropského společenství uhlí a oceli (dále jen „Smlouva o ESUO“). Rozhodnutí je určeno pěti podnikům (společně dále jen „strany“): 1. Alfa Acciai S.p.A. (dále jen „Alfa“); 2. Feralpi Holding S.p.A. (dále jen „Feralpi“); 3. Ferriere Nord S.p.A.; (dále jen „Ferriere Nord“); 4. Partecipazioni Industriali S.p.A. in Amministrazione Straordinaria – ex Riva Fire S.p.A. (dále jen „Partecipazioni Industriali“) a 5. Ferriera Valsabbia S.p.A. a Valsabbia Investimenti S.p.A. (dále společně jen „Valsabbia“).

(3) Výztuže do betonu . Pro pochopení návrhu rozhodnutí je nezbytný stručný popis tohoto řízení: Po vynesení rozsudků Soudního dvora ze dne 21. září 2017 (dále jen „rozsudky ze dne 21. září 2017“) ( 4 ) , kterými bylo rozhodnutí z roku 2009 zrušeno, zahájila Komise znovu řízení ve věci AT.37956 –. Pro pochopení návrhu rozhodnutí je nezbytný stručný popis tohoto řízení: — rozhodnutí z roku 2002 bylo určeno osmi italským výrobcům ocelových prutů pro výztuž do betonu a italskému sdružení výrobců oceli Federacciai. Tribunál je dne 25. října 2007 zrušil z toho důvodu, že právní základ použitý ve zmíněném rozhodnutí, a sice článek 65 Smlouvy o ESUO, již nebyl v okamžiku jeho přijetí platný (5). Rozhodnutí z roku 2002 nabylo právní moci v rozsahu, v němž se týká sdružení Federacciai, jež nepodalo Tribunálu návrh na jeho zrušení, — rozhodnutím z roku 2009 Komise znovu přijala rozhodnutí, v němž se konstatuje, že došlo k protiprávnímu jednání, a uložila pokuty osmi podnikům, které rozhodnutí z roku 2002 napadly (6). Všechny tyto podniky podaly Tribunálu návrh na zrušení rozhodnutí z roku 2009, Tribunál však rozhodnutí potvrdil a dvěma podnikům přiznal malé snížení pokuty (dále jen „rozsudky ze dne 9. prosince 2014“) (7). Pět z osmi podniků se proti rozsudkům ze dne 9. prosince 2014 odvolalo. Rozhodnutí z roku 2009 nabylo právní moci s ohledem na tři podniky, jež proti rozsudkům ze dne 9. prosince 2014 opravný prostředek nepodaly (8), — Soudní dvůr tyto rozsudky dne 21. září 2017 zrušil a zrušil také rozhodnutí z roku 2009 v rozsahu, v němž se týkalo navrhovatelů. Soudní dvůr rozhodl, že rozhodnutí z roku 2009 porušilo podstatnou formální náležitost, která vyplývá z nařízení č. 1/2003 a nařízení č. 773/2004 (9), jelikož nebylo uspořádáno ústní slyšení týkající se podstaty dané věci, k němuž by byly přizvány orgány pro hospodářskou soutěž v členských státech. Orgány pro hospodářskou soutěž v členských státech skutečně nebyly vyzvány k účasti na prvním ústním slyšení dne 13. června 2002, které se týkalo věci samé a které se konalo před uplynutím doby platnosti Smlouvy o ESUO (10). Tyto orgány byly pozvány na druhé ústní slyšení dne 30. září 2002, toto ústní slyšení se však zabývalo pouze právními důsledky skončení platnosti Smlouvy o ESUO pro pokračování řízení.

(4) V dopise ze dne 15. prosince 2017 Generální ředitelství pro hospodářskou soutěž (dále jen „GŘ pro hospodářskou soutěž“) každé ze stran vysvětlilo závěry, které vyvodilo z rozsudků ze dne 21. září 2017, a objasnilo základ, podle něhož mělo v úmyslu obnovit řízení, aby bylo v dané věci dosaženo konečného stanoviska. V dopise bylo objasněno, že v souladu s rozsudkem Soudního dvora ve věci Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (dále jen „judikatura ve věci PVC II“) může být řízení v případě zrušení rozhodnutí Komise znovu zahájeno ve stadiu, v němž bylo zjištěno procesní pochybení (11). V projednávaném případě nemělo zrušení rozhodnutí z roku 2002 vliv na úkony při přípravě rozhodnutí, nýbrž se týkalo pouze ústního slyšení. V týchž dopisech byly subjekty, jimž je určeno toto rozhodnutí, vyzvány, aby vyjádřily svůj zájem o účast na novém ústním slyšení vztahujícím se i na podstatu dané věci. Všechny strany odpověděly dne 1. února 2018 a projevily zájem zúčastnit se ústního slyšení.

(5) V následných dopisech ze dne 22. března a 13. dubna 2018 GŘ pro hospodářskou soutěž objasnilo, že správným právním základem pro posouzení protiprávního jednání byl článek 65 Smlouvy o ESUO, zatímco po skončení platnosti Smlouvy o ESUO bylo správným právním základem řízení nařízení č. 1/2003. Dopisy dále objasňovaly, že v případě přijetí nového rozhodnutí o uložení pokut v dané věci by se Komise řídila pokyny pro výpočet pokut z roku 1998, jakož i úvahami uvedenými v dopisech ze dne 30. června 2008 (tj. že neuloží pokuty vyšší, než jsou pokuty stanovené v roce 2002).

(6) Na žádost společností Alfa a Valsabbia GŘ pro hospodářskou soutěž informovalo strany o tom, že orgány pro hospodářskou soutěž v členských státech obdržely před zahájením nového ústního slyšení prohlášení o námitkách, doplňující prohlášení o námitkách a příslušné odpovědi spolu s dopisy ze dne 15. prosince 2017, odpověďmi na tyto dopisy a dopisy ze dne 22. března 2018.

(7) Nové ústní slyšení se konalo dne 23. dubna 2018 za účasti čtyř z celkem pěti stran: Alfa, Feralpi, Ferriere Nord a Valsabbia.

(8) Společnost Partecipazioni Industriali se nového ústního slyšení nezúčastnila (12). Na její žádost jsem však dovolil, aby společnost Partecipazioni Industriali předložila písemné připomínky namísto ústní obhajoby, a to ve stejné lhůtě stanovené pro nové ústní slyšení. Společnost Partecipazioni Industriali tyto písemné připomínky podala dne 24. dubna 2018. Kromě účasti na novém ústním slyšení předložila společnost Feralpi dne 7. května 2018 i novou písemnou obhajobu.

(9) K novému ústnímu slyšení byly přizvány orgány pro hospodářskou soutěž v členských státech a šest z nich bylo během nového ústního slyšení skutečně přítomno (13).

(10) Některé strany tvrdily, že nové ústní slyšení dne 23. dubna 2018 nemohlo napravit problém spočívající v neexistenci ústního jednání o podstatě dané věci v roce 2002, k němuž by byly přizvány orgány pro hospodářskou soutěž v členských státech, neboť ústní slyšení v roce 2002 se týkala i dalších tří podniků a sdružení podniků, jež byly dalšími adresáty prohlášení o námitkách, rozhodnutí z roku 2002 a rozhodnutí z roku 2009. Toto tvrzení nepokládám za přesvědčivé, neboť adresát prohlášení o námitkách nemá právo účastnit se ústního slyšení za přítomnosti dalších adresátů prohlášení o námitkách (14).

(11) Všechny strany, které ve svých písemných a ústních podáních odkazují na stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise (15) a na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva (16), kritizovaly nepřiměřenou dobu trvání – přibližně osmnáct let – tohoto řízení a tvrdily, že došlo k porušení jejich základního práva na projednání jejich věci v přiměřené lhůtě, které je zakotveno v čl. 41 odst. 1 a v čl. 47 druhém pododstavci Listiny základních práv. Podle stran neměla Komise s ohledem na obnovu řízení potřebnou legitimitu, jelikož jeho nepřiměřenou délku a nutnost přijmout dvakrát stejné rozhodnutí lze přičíst výlučně protiprávnímu jednání samotné Komise. Pokud by se Komise přesto rozhodla přijmout třetí rozhodnutí o zákazu, měla by podstatně snížit pokuty, aby se zohlednila nepřiměřená délka řízení.

(12) V tomto případě je skutečně třeba pečlivě uvážit otázku dodržení základního práva stran na projednání jejich věci v přiměřené lhůtě, což je právo uznané v judikatuře Soudního dvora jako obecná zásada práva Evropské unie a zakotvené v čl. 41 odst. 1 a v čl. 47 druhém pododstavci Listiny základních práv.

(13) S ohledem na všechny fáze správních a soudních řízení je absolutní délka řízení v projednávané věci, která byla zahájena inspekcemi na místě provedenými Komisí v období mezi říjnem a prosincem 2000, bezpochyby obzvláště dlouhá. Skutečně již uplynulo více než osmnáct let. Jelikož se Soudní dvůr v rozsudcích ze dne 21. září 2017 nezabýval řadou důvodů pro odvolání proti rozsudkům Tribunálu v rozsahu, v němž tyto rozsudky potvrdily rozhodnutí z roku 2009, je pravděpodobné, že přinejmenším některá ze stran uplatní své právo na opětovné přezkoumání třetího rozhodnutí Komise Tribunálem a Soudním dvorem. Za předpokladu, že toto třetí kolo soudního přezkumu definitivně ukončí správní a soudní řízení v tomto případě, lze předvídat, že by mohlo snadno uplynout 22 nebo 23 let.

(14) Soudní dvůr rozhodl, že přiměřenost délky řízení musí být posouzena v závislosti na okolnostech každé věci, a zejména v závislosti na významu sporu pro dotčené strany, složitosti věci a chování stran a příslušných orgánů, přičemž výčet relevantních kritérií není taxativní (17).

(15) Z toho vyplývá, že skutečnost, že promlčecí lhůta pro uložení pokut stanovená v článku 25 nařízení č. 1/2003 dosud neuplynula, danou otázku neřeší (18).

(16) Nepřiměřenost délky řízení může vyplývat nejen z nepřiměřené doby trvání jedné či několika jednotlivých fází řízení, nýbrž také z celkové délky správního a soudního řízení dohromady (19).

(17) Nelze tvrdit, že by Komise měla posoudit pouze délku svého vlastního řízení. Ustanovení čl. 41 odst. 1 a čl. 47 druhého pododstavce Listiny základních práv jsou pouze dvěma projevy stejného základního práva stran, aby byla jejich věc projednána v přiměřené lhůtě (20). Z pohledu dotčených podniků záleží pouze na tom, kdy bude s konečnou platností a nestranným subjektem rozhodnuto o jejich „záležitosti“ (21).

(18) Komise se nemůže zprostit veškeré odpovědnosti za celkovou délku řízení, včetně fáze soudního řízení, neboť slučitelnost se základními právy v systému, v němž Komise jedná jednak jako vyšetřovatel a jednak jako subjekt rozhodující v prvním stupni ve věcech týkajících se porušení antimonopolních pravidel, závisí na tom, zda mají strany možnost nechat rozhodnutí Komise přezkoumat soudy EU (22).

(19) V tomto případě nesporně existuje skutečné nebezpečí, že Soudní dvůr může pokládat celkovou délku řízení v projednávané věci, včetně dvou fází řízení před Tribunálem v návaznosti na rozhodnutí z roku 2002 a rozhodnutí z roku 2009, za nepřiměřeně dlouhou. Vyvstává tedy otázka, jaký způsob nápravy by byl vhodný.

(20) Podle Evropského soudu pro lidská práva musí překročení přiměřené lhůty rozhodování, jakožto procesní vada, která představuje porušení základního práva, vést k tomu, že dotčený účastník řízení má možnost využít účinného opravného prostředku, který mu bude skýtat přiměřenou nápravu (23).

(21) Soudní dvůr se často zabývá otázkou, jakou nápravu by měl Tribunál nebo samotný Soudní dvůr poskytnout, pakliže Tribunál nebo Soudní dvůr zjistí, že správní a/nebo soudní řízení ve věci porušení antimonopolních pravidel bylo nepřiměřeně dlouhé.

(22) Podle ustálené judikatury Soudního dvora může Tribunál nebo Soudní dvůr rozhodnutí Komise, kterým se konstatuje, že došlo k porušení článků 101 nebo 102 SFEU a ukládají pokuty za takovéto protiprávní jednání, zrušit pouze tehdy, bylo-li prokázáno, že nepřiměřená délka správního a/nebo soudního řízení nepříznivě ovlivnila možnost dotčených podniků hájit se ve správním a/nebo soudním řízení (24).

(23) Abstraktní a nepřesná tvrzení dotyčných podniků, že došlo k porušení jejich práva na obhajobu, nestačí. Je třeba prokázat konkrétní nepříznivý vliv na možnost podniku hájit se, například v případě, že osoby v podniku, které by mohly poskytnout vysvětlení skutečností ve spisu Komise ve prospěch obhajoby, již nejsou naživu nebo nejsou k dispozici v době, kdy byl podniku umožněn opožděný přístup ke spisu Komise, přičemž by tyto osoby byly k dispozici, pokud by přístup ke spisu nebyl opožděn (25).

(24) V případě neprokázání konkrétního nepříznivého vlivu na možnost podniku hájit se Soudní dvůr vždy rozhodl, že Tribunál nebo Soudní dvůr mohou přiznat pouze finanční náhradu. Zatímco ve starší judikatuře se mělo za to, že tuto náhradu může Tribunál nebo Soudní dvůr přiznat v podobě snížení pokuty, jež Soudní dvůr uplatní při výkonu své pravomoci k soudnímu přezkumu v plné jurisdikci ve smyslu článku 261 SFEU (26), novější judikatura má za to, že vhodným opravným prostředkem je podání samostatné žaloby na náhradu škody dotyčným podnikem podle článku 268 SFEU ve spojení s čl. 340 druhým pododstavcem SFEU (27).

(25) V dané věci jsem nenašel žádný důkaz o konkrétním nepříznivém vlivu nepřiměřené délky řízení na možnost stran hájit se. První správní fáze řízení, která vedla k rozhodnutí z roku 2002, byla poměrně rychlá a strany měly v té době úplný přístup ke spisu. Při novém ústním slyšení, které se konalo dne 23. dubna 2018, a v různých písemných podáních předložených po obnově řízení v návaznosti na dopisy ze dne 15. prosince 2017 neprokázaly strany konkrétní nepříznivý vliv na jejich možnost hájit se. Argumenty v dané věci předložené při novém ústním slyšení a v některých z písemných podání naopak spíše potvrzují možnost stran hájit se.

(26) Strany nicméně tvrdí, že v tomto konkrétním případě, kdy již dnes může existovat porušení jejich základního práva na projednání jejich věci v přiměřené lhůtě, by měla mít Komise povinnost od řízení okamžitě upustit, aby se zabránilo tomu, že se vědomě prodlouží již tak nadměrná délka řízení, a dojde tudíž k dalšímu porušování základního práva stran.

(27) Ačkoliv nejsem s to pochopit argumenty stran v tomto ohledu vedoucí k jejich konečnému závěru, domnívám se, že strany mají pravdu v tom, že se situace, v níž se Komise v projednávané věci nyní nachází, liší od situace, jíž se týká judikatura uvedená v bodech 21 až 24.

(28) Judikatura uvedená v bodech 21 až 24 se týká nápravy, kterou by měl Tribunál nebo Soudní dvůr poskytnout v případě, pokud Tribunál nebo Soudní dvůr zjistí, že správní a/nebo soudní řízení ve věci porušení antimonopolních pravidel bylo nepřiměřeně dlouhé, zatímco otázka, které Komise v projednávané věci čelí, se týká toho, zda by měla pokračovat v řízení a přijmout nové, třetí rozhodnutí, jež by v důsledku následného soudního přezkumu, na nějž mají strany plný nárok, mohlo snadno prodloužit již tak velmi dlouhé řízení o další čtyři nebo pět let (viz bod 13).

(29) Zásadní rozdíl spočívá v tom, že Komise nemá povinnost znovu zahájit řízení po zrušení dřívějšího rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení antimonopolních pravidel a ukládají pokuty, z procesních důvodů, ani povinnost pokračovat v obnoveném řízení až do přijetí nového rozhodnutí.

(30) Stejně jako má Komise širokou posuzovací pravomoc při rozhodování, zda zahájit šetření týkající se možného porušení zákazu kartelu a zda pokračovat v šetření až do přijetí prvního rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení antimonopolních pravidel a ukládají pokuty (28), či nikoli, má rovněž širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o to, zda zahájí znovu řízení po zrušení tohoto prvního rozhodnutí z procesních důvodů, či nikoli, a zda bude či nebude pokračovat v obnoveném řízení až do přijetí druhého rozhodnutí. Stejně tak v případě, kdy je toto druhé rozhodnutí opět zrušeno z procesních důvodů, má Komise opět širokou posuzovací pravomoc při rozhodování, zda znovu zahájí řízení, či nikoli, a zda bude či nebude pokračovat v řízení až do přijetí třetího rozhodnutí.

(31) Nesouhlasím však s názorem stran, že v dané situaci, kdy existuje skutečné nebezpečí, že by Soudní dvůr mohl již nyní považovat celkovou délku řízení za nepřiměřeně dlouhou, ztrácí Komise nutně veškerou posuzovací pravomoc a musí automaticky řízení ukončit. Tento názor klade příliš jednostranně veškerý důraz na potřebu chránit práva stran podle Listiny základních práv, a sice právo na projednání jejich věci v přiměřené lhůtě, přičemž zcela opomíjí význam uplatňování pravidel EU v oblasti hospodářské soutěže, což je základním cílem Smluv (29).

(32) Podle mého názoru je správný postoj ten, že v situaci, jaká je v projednávané věci, má Komise při výkonu své posuzovací pravomoci, pokud jde o obnovení či neobnovení řízení a pokračování v takovém řízení až do přijetí nového rozhodnutí, kterým se konstatuje protiprávní jednání a ukládají pokuty, povinnost uvážit a náležitě zohlednit možné porušení základního práva stran na projednání jejich věci v přiměřené lhůtě, k čemuž již došlo, jakož i další dopad jejího rozhodnutí na ochranu základního práva stran.

(33) To znamená, že před přijetím nového, třetího rozhodnutí v této věci musí Komise s přihlédnutím ke všem okolnostem daného případu přezkoumat, zda přínos přijetí takovéhoto třetího rozhodnutí k dosažení cíle uplatňování pravidel EU v oblasti hospodářské soutěže převáží nad dopadem tohoto postupu na ochranu práv stran podle Listiny základních práv.

(34) Jestliže výsledek tohoto uvážení vede k závěru, že přínos přijetí nového, třetího rozhodnutí k dosažení cíle uplatňování pravidel EU v oblasti hospodářské soutěže převažuje nad dopadem tohoto postupu na dodržování základního práva stran podle Listiny, může Komise takovéto třetí rozhodnutí přijmout. Aby Komise napravila případné porušení základního práva stran, musí podle mého názoru přiznat stranám snížení částky pokut. Rozsah tohoto snížení musí zohledňovat zvláštní okolnosti projednávané věci, včetně skutečnosti, že v tomto případě nelze v žádném z jednotlivých řízení jeho nadměrnou délku přičíst chování stran (30).

(35) Návrh rozhodnutí podle mého názoru tyto požadavky splňuje. S přihlédnutím ke všem zvláštním okolnostem daného případu jsem dospěl k závěru, že přijetí třetího rozhodnutí o uložení pokut je ve výsledku odůvodněné, přičemž je s ohledem na dlouhou dobu trvání řízení přiznáno snížení pokuty o 50 %. I kdyby Soudní dvůr dospěl k závěru, že délka řízení je v tomto případě nepřiměřeně dlouhá, zdá se, že toto snížení představuje vhodnou nápravu (31).

(36) V porovnání s rozhodnutím z roku 2009 bere návrh rozhodnutí kromě snížení pokut o 50 % uvedeného v bodě 35 v úvahu i rozsudky ze dne 9. prosince 2014, a snižuje tak základní částku pokut uložených společnostem Partecipazioni Industriali a Ferriere Nord o 3 % resp. 6 % (32). S ohledem na finanční situaci společnosti Partecipazioni Industriali je v návrhu rozhodnutí rovněž v případě této společnosti upuštěno od uplatnění násobícího koeficientu k zvýšení odrazujícího účinku a po uplatnění horní hranice ve výši 10 % podle čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 stanovena pokuta ve výši 0 EUR.

(37) V souladu s článkem 16 rozhodnutí 2011/695/EU jsem přezkoumal, zda se návrh rozhodnutí zabývá pouze těmi námitkami, u nichž byla stranám poskytnuta příležitost vyjádřit svá stanoviska, a dospěl jsem ke kladnému závěru.

(38) Celkově se domnívám, že právo na účinný výkon procesních práv bylo v tomto případě dodrženo.

V Bruselu dne 1. července 2019. Wouter WILS

(1) Podle článků 16 a 17 rozhodnutí předsedy Evropské komise 2011/695/EU ze dne 13. října 2011 o mandátu úředníka pro slyšení v určitých řízeních ve věcech hospodářské soutěže (Úř. věst. L 275, 20.10.2011, s. 29) („rozhodnutí 2011/695/EU“).

(2) Rozhodnutí Komise K(2009) 7492 v konečném ze dne 30. září 2009 týkající se porušení článku 65 Smlouvy o ESUO (COMP/37.956 – Výztuže do betonu, znovupřijetí), ve znění rozhodnutí Komise K(2009) 9912 v konečném znění ze dne 8. prosince 2009 týkajícího se řízení podle článku 65 Smlouvy o ESUO (věc COMP/37.956 – Výztuže do betonu, znovupřijetí), zveřejnění souhrnné zprávy v Úř. věst. C 98, 30.3.2011, s. 16. Závěrečná zpráva úředníka pro slyšení ze dne 22. září 2009 ve věci COMP/37.956 – Výztuže do betonu, znovupřijetí (Úř. věst. C 98, 30.3.2011, s. 14).

(3) Rozhodnutí Komise 2006/894/ES ze dne 17. prosince 2002 týkající se řízení podle článku 65 Smlouvy o ESUO vedeného proti společnostem Alfa Acciai SpA, Feralpi Siderurgica SpA, Ferriere Nord SpA, IRO Industrie Riunite Odolesi SpA, Leali SpA, Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA in liquidazione (v likvidaci), Lucchini SpA, Siderpotenza SpA, Riva Acciaio SpA, Valsabbia Investimenti SpA, Ferriera Valsabbia SpA a sdružení podniků Federacciai (Federazione delle Imprese Siderurgiche Italiane) (věc C.37.956 – Výztuže do betonu), Úř. věst. L 353, 13.12.2006, s. 1–4. Závěrečná zpráva úředníka pro slyšení ze dne 9. prosince 2002 ve věci COMP/37.956 – Výztuže do betonu (Úř. věst. C 303, 13.12.2006, s. 2).

(4) Rozsudky ve věci Feralpi Holding v. Komise, C-85/15 P, EU:C:2017:709; ve věci Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti v. Komise, C-86/15 P, a Alfa Acciai v. Komise, C-87/15 P, EU:C:2017:717; ve věci Ferriere Nord v. Komise, C-88/15 P, EU:C:2017:716; ve věci Riva Fire v. Komise, C-89/15 P, EU:C:2017:713.

(5) Rozsudky ve věci SP, Leali, Acciaerie e Ferriere Leali Luigi, IRO, Lucchini, Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti a Alfa Acciai v. Komise, T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 a T-98/03, EU:T:2007:317; ve věci Riva Acciaio v. Komise, T-45/03, EU:T:2007:318; ve věci Feralpi Siderurgica v. Komise, T-77/03, EU:T:2007:319; ve věci Ferriere Nord v. Komise, T-94/03, EU:T:2007:320. Smlouva o ESUO byla podepsána v roce 1952 na dobu 50 let a její platnost skončila dne 23. července 2002.

(6) Konkrétně, 1) Alfa Acciai S.p.A; 2) Feralpi Holding S.p.A. (dříve Feralpi Siderurgica S.p.A.); 3) Ferriere Nord S.p.A.; 4) IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A.; 5) Leali S.p.A. a Acciaierie e Ferriere Leali Luigi S.p.A. in liquidazione; 6) Lucchini S.p.A. a S.P. S.p.A. in liquidazione (dříve Siderpotenza S.p.A.); 7) Riva Fire S.p.A. (dříve Riva Acciaio S.p.A.) a 8) Ferriera Valsabbia S.p.A. a Valsabbia Investimenti S.p.A.

(7) Rozsudky ve věci Leali a Acciaierie e Ferriere Leali Luigi v. Komise, T-489/09, T-490/09 a T-56/10, EU:T:2014:1039; ve věci IRO v. Komise, T-69/10, EU:T:2014:1030; ve věci Feralpi v. Komise, T-70/10, EU:T:2014:1031; ve věci Riva Fire v. Komise, T-83/10, EU:T:2014:1034; ve věci Alfa Acciai v. Komise, T-85/10, EU:T:2014:1037; ve věci Ferriere Nord v. Komise, T-90/10, EU:T:2014:1035; ve věci Lucchini v. Komise, T-91/10, EU:T:2014:1033; ve věci Ferriera Valsabbia a Valsabbia Investimenti v. Komise, T-92/10, EU:T:2014:1032. Tribunál přiznal společnosti Riva Fire snížení pokuty o 3 % a společnosti Ferriere Nord snížení pokuty o 6 %.

(8) Třemi podniky, které opravný prostředek nepodaly, jsou IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A. (dále jen „IRO"), Ferriere Leali Luigi S.p.A. (dále jen „Leali“) a Lucchini S.p.A. – dříve Siderpotenza S.p.A. (dále jen „Lucchini“). Viz rovněž rozsudek ve věci Lucchini v. Komise, T-185/18, EU:T:2019:298.

(9) Nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (Úř. věst. L 1, 4.1.2003, s. 1) (dále jen „nařízení č. 1/2003“); nařízení Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků 81 a 82 Smlouvy o ES (Úř. věst. L 123, 27.4.2004, s. 18) (dále jen „nařízení č. 773/2004“).

(10) Ve Smlouvě o ESUO, podle níž měla Komise výlučnou pravomoc uplatňovat pravidla hospodářské soutěže, nebyla tato účast stanovena.

(11) Rozsudek ve věci Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C 238/99 P, C 244/99 P, C 245/99 P, C 247/99 P, C 250/99 P až C 252/99 P a C 254/99 P, EU:C:2002:582, body 70–76.

(12) Mimořádní komisaři společnosti Partecipazioni Industriali mé pozvání k účasti na novém ústním slyšení odmítli. V souladu s čl. 14 odst. 4 a 5 nařízení č. 773/2004 nemohla být společnost Partecipazioni Industriali při ústním slyšení zastoupena pouze svými externími právníky; viz rozsudek ve věci Badische Anillin – & Soda-Fabrik v. Komise, 49/69, EU:C:1972:71, bod 11.

(13) Ačkoli pozvání orgánů pro hospodářskou soutěž v členských státech představuje podstatnou formální náležitost, nemají tyto orgány povinnost zúčastnit se ústního slyšení; viz rozsudek ve věci Servier v. Komise, T-691/14, EU:T:2018:922, bod 163.

(14) Rozsudek ve věci Cimenteries CBR a další v. Komise, T-25/95 atd., EU:T:2000:77, bod 697, a stanovisko generálního advokáta Darmona ve věci Ahlström Osakeyhtiö a další v. Komise, C-89/85 atd., EU:C:1988:258, bod 155.

(15) Stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, C-109/10 P, EU:C:2011:256.

(16) Rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ve věci Eckle v. Německo, stížnost č. 8130/78, bod 76; ve věci Gorou v. Řecko, stížnost č. 12686/03, bod 46; ve věci Kakamoukas a další v. Řecko, stížnost č. 38311/02, bod 32. Společnosti Alfa a Valsabbia poukázaly rovněž na rozsudek ve věci Neumeister v. Rakousko, stížnost č. 1936/63, a rozsudek ve věci Rouille v. Francie, stížnost č. 50268/99.

(17) Viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, bod 237 a citovaná judikatura.

(18) Stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, bod 347.

(19) Stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, body 238 a 239.

(20) Stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, bod 240.

(21) Stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, bod 240.

(22) Viz rozsudek ve věci Schindler v. Komise, C-501/11 P, EU:C:2013:522, bod 34.

(23) Rozsudek ve věci Kudla v. Polsko, stížnost č. 30210/96, body 150–156; viz rovněž rozsudek ve věci Groupe Gascogne v. Komise, C-58/12 P, EU:C:2013:770, bod 72.

(24) Rozsudek ve věci Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. Komise, C-105/04 P, EU:C:2006:592, body 42 a 43, a stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, body 250 až 262.

(25) Rozsudek ve věci Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied, viz pozn. pod čarou č. 24, body 56 a 49, a stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, body 312 až 320.

(26) Rozsudek ve věci Baustahlgewebe v. Komise, C-185/95 P, EU:C:1998:608, bod 48.

(27) Rozsudek ve věci Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v. Komise, C-385/07 P, bod 195; rozsudek ve věci Groupe Gascogne v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 23, body 81–83; rozsudek ve věci Bolloré v. Komise, C-414/12 P, EU:C:2014:301, bod 106; rozsudek ve věci CEPSA v. Komise, C-608/13 P, EU:C:2016:414, bod 71.

(28) Existence této široké posuzovací pravomoci vyplývá ze znění článku 7 a čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003, podle nichž „může“ Komise taková rozhodnutí přijmout, z judikatury týkající se práv stěžovatelů (viz rozsudek ve věci Ufex a další v. Komise, C-119/97 P, EU:C:1999:116, body 86 až 92), jakož i z rozsudku ve věci Masterfoods (C-344/98, EU:C:2000:689).

(29) Stanovisko Soudního dvora č. 2/13 (přistoupení EU k EÚLP), EU:C:2014:2454, bod 172, a stanovisko generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise, viz pozn. pod čarou č. 15, bod 328.

(30) Z důvodů uvedených v bodě 18 nelze vůči stranám uplatnit skutečnost, že využily své právo na přezkum rozhodnutí z roku 2002 a rozhodnutí z roku 2009 soudy EU.

(31) Srov. se stanoviskem generální advokátky Kokott ve věci Solvay v. Komise uvedeným v pozn. pod čarou č. 15, bod 357.

(32) Viz bod 3 a pozn. pod čarou č. 7.