Nařízení o recyklaci lodí se v článku 29 a v 19. bodě odůvodnění zmiňuje o potenciálním druhém nástroji finanční povahy jako o nouzovém opatření proti možným rizikům obcházení evropského seznamu. Obcházení by spočívalo ve změně vlajek u lodí na vlajky států mimo EU, aby tak byla umožněna demontáž v loděnici, která není uvedená na evropském seznamu. Hlavním rizikem je maximalizace zisku: trh recyklace lodí téměř ovládly nevyhovující loděnice, které jsou u plavidel s ukončenou životností schopné nabídnout lepší ceny díky nízkým nákladům na práci, vysokým zdravotním, bezpečnostním a environmentálním externalitám, nedostatečným investicím do strojů a jen minimální nebo žádné kapacitě pro nakládání s nebezpečnými odpady. Výsledkem je, jak bylo zjištěno, že u recyklace lodí se „zásada ‚znečišťovatel platí‘ většinou neuplatňuje“. Cílem finanční pobídky by bylo odstranit rozdíl v zisku mezi demontáží v nevyhovujících loděnicích a demontáží v loděnicích, které jsou uvedeny na evropském seznamu.

Nařízení o recyklaci lodí zavádí jasnou sadu nástrojů. Primárním nástrojem, s lhůtou na zavedení a souborem souvisejících povinností výslovně stanoveným v textu nařízení, je evropský seznam zařízení na recyklaci lodí. Ode dne, který připadne nejpozději na 31. prosince 2018, mohou být lodě plující pod vlajkou EU recyklovány pouze v zařízeních uvedených na seznamu. První seznam osmnácti vyhovujících zařízení umístěných v EU byl zveřejněn v prosinci 2016. Další zařízení umístěná mimo EU mohou být na seznam přidávána od roku 2017. Jelikož se opírá o posudky a inspekce na místě, které jsou nezávislé na obchodních zájmech, vytváří evropský seznam pro odvětví unikátní přidanou hodnotu. Zařízení na recyklaci lodí mohou výměnou za dosažení vysokých výkonnostních standardů získat exkluzivní přístup k recyklaci lodí plujících pod vlajkou EU. Podobně mohou vlastníci plavidel zvýšit svůj kredit v oblasti sociální odpovědnosti podniků a omezit svou odpovědnost související s nevyhovující recyklací tak, že své lodě nechají demontovat v zařízeních ze seznamu. Kromě toho by evropský seznam jako jediný nástroj tohoto druhu mohl poskytnout pobídku ke zlepšení i u jiných lodí než těch plujících pod vlajkou EU, což by mohlo přispět k vytvoření rovných podmínek v mezinárodním měřítku.

Kategorie možnosti Možnost Hlavní nedostatek (Nefinanční nástroje) (Nefinanční opatření, např. sankce uložené předposlednímu vlastníkovi) (Lze snadno obejít nebo stimuluje další obcházení, a/nebo chybí vhodný mechanismus pro vymáhání.) Nástroje, které vlastníky plavidel zavazují shromáždit požadovaný kapitál prostřednictvím soukromě spravovaného mechanismu, navázaného na konkrétní loď. Recyklační záruka lodi Obtížný převod v případě změny vlastníka; nepřiměřené vůči lodím s nízkou frekvencí vplutí do přístavů EU. Recyklační účet lodi Obtížný převod v případě změny vlastníka; nepřiměřené vůči lodím s nízkou frekvencí vplutí do přístavů EU. Recyklační pojištění lodi Chybí „pojištěný objekt“, neboť neexistuje nepředvídatelná událost jiná než ztráta plavidla při nehodě. Neproveditelný jako samostatný nástroj. Nástroje, které vlastníky plavidel zavazují k přispívání do veřejného režimu (fondu) na základě plateb, které se provádí při vplutí do přístavů EU. Přístavní poplatek Vysoká administrativní zátěž pro přístavy; potenciálně v nesouladu se Světovou obchodní organizací; může být považována za daň, která spadá mimo oblast působnosti EU.

III.Licence na recyklaci lodí

Studie z roku 2016 uvádí novou možnost: licenci na recyklaci lodí. Licence představuje pokus zkombinovat silné stránky zavržených možností a zároveň překonat jejich nevýhody. Má tyto hlavní zásady:

1.Lodě, které vplouvají do přístavů EU, by od centralizované agentury (např. existující evropské agentury) obdržely předběžné povolení. Licence by byla nástrojem s povahou veřejného správního práva.

2.Při podávání žádosti o licenci by vlastníci plavidel zaplatili příspěvek. Příspěvek by pokrýval malý správní poplatek (0,8 %) a pojistné, účelově vázané na konkrétní loď (99,2 %).

3.Uložené pojistné by záviselo na částce, kterou je třeba shromáždit, aby byl pokryt finanční rozdíl mezi demontáží lodě na konci její životnosti v nevyhovující loděnici a demontáží v loděnici, která je uvedena na evropském seznamu. Pojistné by také záviselo na časovém rámci, který by byl ke shromáždění kapitálu potřebný.

4.Plná částka by byla vyplacena poslednímu vlastníkovi lodě pod podmínkou, že loď poslal do zařízení pro recyklaci lodí, které je uvedené na evropském seznamu.

5.Sankcí za recyklaci jinde než v zařízení uvedeném na evropském seznamu by bylo propadnutí nabytých práv.

6.Aby se zabránilo tomu, že by systém působil nepřiměřeně vůči lodím, které buď vplouvají do přístavů velmi často, nebo velmi málo, platnost licence by byla časově omezená, a nikoli založená na počtu vplutí (tzn., že měsíční licence by byla levnější než roční, ale poskytovala by menší právo na platbu na konci životnosti). Dalo by se uvažovat o podrobnějších kritériích, např. o zvýhodnění pro lodě navržené pro snadnější recyklaci.

Studie uvádí některé možné dopady zavedení licence na recyklaci lodí a nastiňuje otázky vážící se k jejímu uplatňování včetně role evropské agentury (nové, nebo existující), využití propadlých prostředků a jednoduchého systému pro lodě plující pod vlajkou třetích zemí.

IV.Zpětná vazba zúčastněných stran

Své stanovisko k licenci na recyklaci lodí vyjádřily Evropský hospodářský a sociální výbor (EHSV) a různá sdružení zúčastněných stran.