Zveřejnění žádosti o zápis názvu podle čl. 50 odst. 2 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1151/2012 o režimech jakosti zemědělských produktů a potravin

(2019/C 401/06)

Tímto zveřejněním se přiznává právo podat proti žádosti námitku podle článku 51 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1151/2012 (1) do tří měsíců ode dne tohoto zveřejnění.

SPECIFIKACE PRODUKTU JAKO ZARUČENÉ TRADIČNÍ SPECIALITY

„WATERCRESS“/„CRESSON DE FONTAINE“/„BERROS DE AGUA“/„AGRIÃO DE ÁGUA“/„WATERKERS“/„BRUNNENKRESSE“

EU č.: TSG-GB-0062–6.12.2010

Spojené království

1. NÁZEV, KTERÝ MÁ BÝT ZAPSÁN

„Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“

2. DRUH PRODUKTU

Třída 1.6 Ovoce, zelenina a obiloviny v nezměněném stavu nebo zpracované

3. D ŮVODY ZÁPISU DO REJSTŘÍKU

3.1. Jedná se o produkt, který:

☒ je výsledkem způsobu produkce, zpracování nebo složení odpovídajících tradičním postupům pro dotyčný produkt či potravinu;

☐ je vyroben ze surovin nebo přísad, které jsou tradičně používány.

„Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ se přirozeně pěstuje v tekoucí vodě tradičním komerčním způsobem, který se používá již více než 200 let.

3.2. Jedná se o název, který:

☐ byl tradičně používán jako název konkrétního produktu;

☒ označuje tradiční povahu nebo specifickou vlastnost produktu.

Po staletí, dokonce ještě dříve, než se před více než 200 lety začala řeřicha potoční (potočnice) v Evropě pěstovat komerčním způsobem, se název „water-cress“ ve Spojeném království, „cresson de fontaine“ ve Francii, „berros de agua“ ve Španělsku, „agrião de água“ v Portugalsku, ale také „waterkers“ v Nizozemsku a „Brunnenkresse“ v Německu používal pro označení této odrůdy rodu řeřicha, která roste a následně se sklízí v tekoucí vodě. V anglickém jazyce je cress (řeřicha) název rostliny a slovo water (voda/vodní) je její přívlastek.

4. Popis

4.1. Popis produktu, k němuž se vztahuje název podle bodu 1, včetně hlavních fyzikálních, chemických, mikrobiologických nebo organoleptických vlastností dokládajících jeho specifickou povahu (čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení)

„Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ s botanickým názvem Nasturtium officinale (potočnice lékařská) je rychle rostoucí, vodní nebo polovodní trvalá rostlina s původem v Evropě, Americe a Asii, a je jedním z nejstarších druhů listové zeleniny, kterou lidé konzumují. V současné době je řazena do čeledi brukvovitých (Brassicaceae).

Botanická synonyma názvu Nasturtium officinale jsou Rorippa nasturtium-aquaticum, Nasturtium nasturtium-aquaticum a Sisymbrium nasturtium-aquaticum L. Tyto názvy odrážejí skutečně vodní povahu rostliny a její způsob růstu.

Produkt předkládaný zákazníkům ve formě svazků má celkovou délku přibližně od 15 do 18 cm a listy od 2 do 5 cm, a pokud je v balené formě, má celkovou délku přibližně od 5 do 12 cm a listy od 1 do 3 cm.

Tradičně pěstovaná rostlina se sklízí z tekoucí vody a je charakteristická měkkými, středně zelenými vlhkými listy se souvislým okrajem a oválným tvarem. Výhonky jsou křehké, mírně bledší barvy a mohou mít boční kořeny vyrůstající ze spojení listů s výhonkem.

Mikrobiologické vlastnosti:

Závisí na prostředí, v němž se rostlina pěstuje; při komerčním pěstování v tekoucí pramenité vodě rostlina získává epifytickou mikrobiální populaci, která je charakteristicky bohatá na neškodné pseudomonády. Rostlina se pěstuje v čisté tekoucí vodě s vysokou mikrobiální kvalitou.

Fyzikální vlastnosti:

— Střídají se souměrně složené listy s třemi až jedenácti polodlouhými až kulatými lístečky, které jsou lesklé tmavě zelené barvy, zaoblené na špičce, hladké, bez zoubků nebo s vlnitými zoubkovitými okraji. Barva je od zelené (hexadecimální kód 008000) po tmavě zelenou barvu (hexadecimální kód 006400).

— Plazivé nebo plovoucí stonky, které jsou šťavnaté nebo dužnaté.

— Hladké vláknité kořeny, které umožňují, aby docházelo k zakořeňování kdekoliv podél zaplaveného stonku, přednostně v jeho uzlinách (nodech).

— Rostlina má bílé květy se 4 okvětními lístky o průměru přibližně 3 až 5 mm, v ukončených hroznech a v hroznech z úžlabí nejsvrchnějších listů. Malé bílé a zelené květy jsou spořádány v hroznovitých květenstvích. V rámci přirozeného životního cyklu rostliny se květy vyskytují během raných letních měsíců, kdy se délka dne blíží svému maximu.

— Pro srovnání, barborka (landcress) z rodu Barberea Verna, má jednoduché rovnoměrně podélně symetricky rozdělené zelené listy na stonku a během období květu má žluté květy.

Chemické složení:

— „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ je bohatá na glukosinolát a jedinečná vysokým výskytem glukosinolátu B-fenyletylglukosinolátu uvolňující fenyletylizotiokyanát (PEITC) s podílem 10 mg/100 g čerstvé hmotnosti. PEITC se uvolňuje při žvýkání a způsobuje charakteristickou ostrou chuť. Kořeněná chuťová charakteristika je dána hořčičnými oleji, které jsou rostlině vlastní. Stres má dopad na úrovně PEITC v rostlině. Pokud je rostlina stresovaná nízkou nebo vysokou teplotou nebo je vystavena nedostatku vody, produkuje různé úrovně PEITC.

Organoleptické vlastnosti:

Srovnávacím testováním „Watercress“ s potočnicí pěstovanou na souši se prokázalo, že barva „Watercress“ je tmavší/zelenější než barva potočnice pěstované na souši, je významně pikantnější a má měkčí strukturu.

Další organoleptické hodnocení bylo provedeno v roce 2009 a rovněž z něj vyplynulo, že potočnice lékařská pěstovaná na souši měla méně výraznou a méně kořenitou chuť. I zde bylo připomenuto, že vzorek pěstovaný ve vodě měl tmavší listy a měkčí strukturu.

Z těchto dvou posouzení vyplývá, že v obou případech byly prostřednictvím profesionálně provedeného hodnocení zjištěny rozdíly mezi plodinami pěstovanými na souši a v tekoucí vodě, a pokud jde o preference, „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ byla identifikována jako lepší – a to již na základě samotných organoleptických vlastností.

„Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ má typicky hořčičnou dochuť; je kořenitá, mírně hořká a štiplavá.

4.2. Popis metody produkce produktu, k němuž se vztahuje název podle bodu 1, kterou musí producenti dodržovat, případně včetně povahy a vlastností používaných surovin nebo přísad a metody přípravy produktu (čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení)

„Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ musí být pěstována a sklízena v tekoucí vodě s použitím semen Nasturtium officinale. Semena se však mohou sít na vhodný substrát na množitelských plochách a sadba se pak přemístí do pěstitelských koryt.

Plodina může růst celoročně ve speciálně vybudovaných pěstitelských korytech, které jsou částečně chráněny před zimním počasím tekoucí vodou, která pochází z přírodních pramenů či vrtů, obvykle s teplotou od 10 do 18 °C, v létě s chladnější teplotou vody v porovnání s teplotami okolí. K fyzickému poškození produktu dojde, pokud teplota klesne pod 5 °C, v těchto situacích je potřebná určitá forma ochrany.

K tomu, aby měla plodina poměrně jednotné a trvalé úrovně PEITC (a tudíž poměrně jednotnou chuť), potřebuje stabilní podmínky pěstování bez stresu, pokud jde o teplotu, zásobování vodou a hnojení. Ideálním způsobem udržování teploty je pěstování ve vodě, přičemž tekoucí voda je dodávána během celého životního cyklu rostliny; během velmi teplých dnů rostliny chladí, zatímco během studených dnů je ohřívá.

Rostliny pěstované na souši regulovanou teplotu nemají. Teplota půdy a listů tak může během horkých letních dnů dosahovat 40 °C a v mrazivém počasí mohou být listy poškozeny mrazem. Výsledkem těchto různých úrovní stresu bude produkce PEITC v rostlině nerovnoměrná, a rostlina proto bude mít proměnlivou chuť.

Zásobování vodou:

Zdroje vody tradičně pocházejí z hlubokých přírodních pramenů nebo vrtů bohatých na minerály, a to buď prostřednictvím přirozeného toku, nebo čerpání. Jsou však přijatelné i jiné zdroje, pokud mají dostatečně vysokou mikrobiologickou kvalitu (cílově nulová E. coli, tolerance 100 KTJ/100 ml, cílově nulová Listerie, tolerance 100 KTJ/100 ml, nulová Salmonella, nulová STEC) a jsou prosty kontaminace z povrchových vod. Voda musí mít vhodnou kvalitu pro produkci potravin zpracovaných v minimálním rozsahu, to znamená takových, které mohou být konzumovány bez tepelné úpravy.

Popis pěstitelských koryt:

Zeměpisná poloha pěstitelských koryt se bude zpravidla řídit podle zdroje vody a odtoku do přilehlého potoka nebo řeky. Pěstitelská koryta mají nepropustné postranice a sklon přibližně 1:300 od místa, v němž voda do koryta přitéká, a to takovým způsobem, aby se zabránilo přítoku povrchové vody z okolních půd. Příchozí voda je tradičně směrována do jednotlivých koryt ventily, kohoutky nebo jednoduchými otvory v nosné stěně přítoku. Modernější zemědělské podniky byly postaveny tak, aby byly umožněny dodávky vody pod tlakem. Plocha koryta se liší v závislosti na lokaci a zemi, avšak většinou bývají koryta 10 metrů široká a 100 metrů dlouhá. Na místo nesmí přitékat žádná povrchová odtoková voda, čehož lze dosáhnout pomocí příkopů nebo hrází nad oploceným areálem. V okolí nesmí být trvale bahnité oblasti, které by mohly být stanovištěm bahenních plžů.

Metoda produkce:

Nejméně jednou ročně by měla být vytvořena nová plodina z osiva, aby se zabránilo tvorbě virů, z nichž některé se osivem přenášejí. Semena se buď vysévají přímo na dno koryta, nebo, což je obvyklejší, se vysévají na kompost nebo podobný materiál na množitelských plochách, kde jsou pěstovány do fáze prvního pravého listu (výška přibližně 3 až 5 cm). Časné letní pěstování plodin vyžaduje, aby nové plodiny z osiva překonaly přirozené období květu, k němuž v tomto ročním období dochází. Během dalších měsíců může být produkt sklízen z dorostů, což je proces, kterým sesklizená plodina může regenerovat na novou plodinu. U množitelského porostu vzniklého ze semen je cílem dosáhnout 8 000 až 10 000 rostlin na metr čtvereční, přičemž hustota při sklizni bývá přibližně 2 000. Mnozí pěstitelé produkují vlastní osivo tak, že některým rostlinám umožní vykvést a vytvořit semena, semena jsou nicméně dostupná i od semenářských společností.

Přímé setí se může provádět do pěstitelských koryt ručně nebo strojově, stejně tak i sadba produkovaná na místě množení může probíhat ručně nebo strojově, aby bylo na dně koryta dosaženo uvedené hustoty schopné udržet vlhkost obohacenou o živiny, což umožňuje včasnou infiltraci a ukotvení kořenů.

Následně je umožněno, aby přicházející voda obohacená o živiny tekla po dně, odkud si plodina odebere potřebné minerály a mikroprvky potřebné pro růst; průtok vody se zvyšuje s ohledem na uspokojování potřeb rostlin.

Na doplnění živin z vody a dna koryta se používají standardní zemědělská hnojiva s vysokým obsahem fosfátu, a to podle potřeby v závislosti na požadavcích rostlin.

Aby byla plodina pěstována tradičně, musí být pěstována v čisté tekoucí vodě. Potočnice pěstovaná na souši, která se dostala na trh během posledních několik let, je pěstována pod sklem nebo plastem tak, jak se může pěstovat hlávkový nebo jakýkoli jiný salát. I když je metoda produkce zcela odlišná od metody produkce „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“, potočnice pěstovaná na souši je dnes nazývána „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“, neboť vypadá a může být vydávána za „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ pěstovanou ve vodě. Nebyla však zároveň vypěstována uznávaným způsobem; není to tradičně vypěstovaný zvláštní produkt, ale pouze jeden z mnoha běžně pěstovaných listových salátů.

Sklizeň:

„Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ se sklízí na prodej, jakmile má plodina délku 10 cm až 18 cm, a prodává se buď ve svazcích, nebo nepraná či praná balená. Tradiční produkt ve svazku se vyznačuje světlými stonky, s odstraněnými listy a kořeny, o délce 5 až 6 cm, které drží pohromadě gumový pásek nebo provázek. Listy s cílovou délkou 2 až 5 cm nad stonky vytvářejí tzv. hlavu svazku. Oblíbenější balená praná potočnice je tvořena samostatnými částmi „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“, které jsou obecně méně rozvinuté než ve svazku, s menšími listy, cílově 1 až 3 cm. Jsou uspořádány náhodným způsobem tak, aby tvořily spleť stonků, stopek listů a listů.

4.3. Popis hlavních prvků vytvářejících tradiční povahu produktu (čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení)

Tradiční povaha „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ spočívá v jejím způsobu pěstování a již po tisíce let je spojena s tekoucí vodou; historicky byla tato plodina vždy spojena s pěstováním ve vodě a z hlediska morfologie a chuti zůstala výběrem a šlechtěním nezměněna. I v současné době vypadá stejně, jako vypadala na ilustracích z římského období.

Existují záznamy o tom, že Hippokrates, zakladatel moderního lékařství, zvolil místo pro první nemocnici na celém světě na ostrově Kos blízko pramene vhodného pro pěstování této rostliny, kterou považoval v rámci léčby svých pacientů za zásadní. Rovněž Římané pěstovali „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ v tekoucí vodě.

Nicholas Culpeper ve své knize Complete Herbal zveřejněné v roce 1653 popisuje potočnici lékařskou jako „rostoucí v malých potůčcích s tekoucí vodou.“

První komerční pěstování „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ bylo zaznamenáno ve Spojeném království, a to v roce 1808, přičemž plodina byla extenzivně pěstována v čistých, volně tekoucích potocích jižní Anglie v 19. století. Jedná se o způsob produkce k obchodním účelům, který zůstal v zásadě beze změn, i když způsob pěstování „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ v tekoucí vodě se datuje do doby starověkého Říma. Produkci ve Francii popsal Adolphe Chatin v roce 1866 takto: „Tyto stružky představovaly rozsáhlá pěstitelská koryta řeřichy potočnice, která se již po mnoho let pěstuje na vodních tocích.“

Na konci 19. století byla plodina „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ významným zdrojem pracovních míst a příjmů a byla dodávána do velkých aglomerací po celé severní Evropě. Příklad můžeme vzít ze Spojeného království, kde byla prodloužena železnice do Alresfordu v hrabství Hampshire, aby mohlo být na trhy, nacházející se v Londýně, týdně dovezeno 30 tun této plodiny. Obnovená trať parní železnice je v současnosti stále známá jako „The Watercress Line“ (Trať potočnice lékařské).

Z třicátých let 20. století existuje několik filmových záznamů zachycujících „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ rostoucí v tekoucí vodě.

Ve všech zemích se „Watercress“/„Cresson de Fontaine“/„Berros De Agua“/„Agrião de Água“/„Waterkers“/„Brunnenkresse“ musí pěstovat v tekoucí vodě. Čistá pramenitá voda vycházející z podzemních vrstev obsahuje všechny minerály, které jsou nutným předpokladem pro růst, ačkoli obvyklý je nedostatek fosforu. V severní Evropě byla přechodně dostupná fosfátová hnojiva s pomalým uvolňováním ve formě zásadité strusky, tedy vedlejšího produktu z tradičního postupu výroby oceli. Téměř 200 let byla tato plodina pěstována s využitím čistých a pramenitých vod doplněných dodávkami zásadité strusky na dno koryta, čímž bylo zaručeno dodání fosfátového hnojiva a mikroprvků, které plodina nemohla získat z tekoucí vody. V současné době se postup výroby oceli změnil a zásaditá struska již není k dispozici. Proto se místo ní v současné době používají komerční fosforečná hnojiva s pomalým uvolňováním.

Tradičně pěstovaná rostlina se sklízí z čisté tekoucí vody a je charakteristická měkkými, středně zelenými vlhkými listy s oválným tvarem. Stonky jsou křehké a mohou mít boční kořeny vycházející ze spojení listů se stopkou. Rostliny mají charakteristickou hořčičnou příchuť; kořeněnou, štiplavou a mírně hořkou.

(1) Úř. věst. L 343, 14.12.2012, s. 1.