CS Úřední věstník Evropské unie C 335/1

Oznámení Komise – Příručka k vydávání a výkonu evropského zatýkacího rozkazu

(2017/C 335/01)

OBSAH

Seznam zkratek 5

PŘEDMLUVA 9

ÚVOD 10

1. Přehled týkající se evropského zatýkacího rozkazu (EZR) 10

1.1. Souvislosti EZR 10

1.2. Definice a hlavní rysy EZR 10

1.3. Formulář EZR 11

ČÁST I: VYDÁNÍ EZR 12

2. Požadavky na vydání EZR 12

2.1. Oblast působnosti EZR 12

2.1.1. Trestní stíhání 12

2.1.2. Výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody. 12

2.1.3. Požadavek na vykonatelné soudní rozhodnutí 13

2.2. Seznam 32 trestných činů, které vedou k předání bez ověření oboustranné trestnosti 13

2.3. Průvodní trestné činy 14

2.4. Proporcionalita 14

2.5. Další opatření na základě právních nástrojů Unie v oblasti justiční spolupráce v trestních věcech 15

2.5.1. Evropský vyšetřovací příkaz (EVP) 16

2.5.2. Předávání odsouzených osob 16

2.5.3. Evropský příkaz k výkonu dohledu (EPVD) 17

2.5.4. Předávání rozhodnutí o probaci a alternativní tresty 17

2.5.5. Peněžité tresty a pokuty 18

2.5.6. Předávání trestního řízení 18

2.6. Zásada speciality – případné stíhání za jiné trestné činy 18

3. Postup pro vydání EZR 19

3.1. Jiná probíhající trestní řízení a EZR týkající se téže osoby 19

3.1.1. Ve vystavujícím členském státě 19

3.1.2. V jiném členském státě: 20

3.2. Vyplňování formuláře EZR 20

3.2.1. Informace, které jsou nezbytné vždy 20

3.2.2. Užitečné doplňující informace poskytnuté vystavujícím justičním orgánem 20

3.3. Doručení EZR 21

3.3.1. Případy, kdy není známo místo pobytu vyžádané osoby 21

3.3.2. Případy, kdy je známo místo pobytu vyžádané osoby 22

3.3.3. Předávání EZR členským státům, které nepoužívají SIS 22

3.4. Překlad EZR 22

3.5. Po zadržení vyžádané osoby: spolupráce a komunikace s příslušnými orgány vykonávajícího členského státu 22

ČÁST II: VÝKON EZR 23

4. Postup při výkonu EZR 23

4.1. Lhůty pro přijetí rozhodnutí o výkonu EZR 23

4.2. Lhůty pro předání vyžádané osoby (po rozhodnutí o výkonu EZR) 23

4.3. Překlad EZR 24

4.4. Komunikace mezi příslušnými justičními orgány členských států před rozhodnutím o předání 24

4.4.1. Kdy se má komunikovat 24

4.4.2. Jak se má komunikovat 25

4.5. Povinnost vykonávajícího justičního orgánu informovat vystavující justiční orgán po rozhodnutí o předání 26

4.5.1. Informace o rozhodnutí týkajícím se předávání 26

4.5.2. Informace o době strávené ve vazbě 26

4.6. Držení vyžádané osoby ve vazbě ve vykonávajícím členském státě 27

5. Rozhodnutí o předání 28

5.1. Obecná povinnost výkonu EZR 28

5.2. Seznam 32 trestných činů, které vedou k předání bez ověření oboustranné trestnosti 28

5.3. Průvodní trestné činy 28

5.4. Důvody pro odmítnutí výkonu 29

5.4.1. Povinné důvody pro odmítnutí výkonu 29

5.4.2. Důvody, pro které je možné odmítnout výkon 30

5.5. Soudní jednání v nepřítomnosti 31

5.6. Zohlednění základních práv vykonávajícím justičním orgánem 33

5.7. Proporcionalita – úloha vykonávajícího členského státu 34

5.8. Záruky, které má vystavující členský stát poskytnout 34

5.8.1. Přezkum doživotního trestu odnětí svobody nebo doživotního ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody 35

5.8.2. Vracení státních příslušníků a osob s trvalým bydlištěm 35

5.9. Odložení dočasného předání 35

5.9.1. Závažné humanitární důvody 35

5.9.2. Probíhající trestní řízení nebo výkon trestu odnětí svobody 36

5.9.3. Dočasné předání namísto odložení 36

5.9.4. Odložení EZR z důvodu určení skutečného nebezpečí nelidského nebo ponižujícího zacházení s vyžádanou osobou 36

5.10. Vícenásobné EZR týkající se téže osoby 36

5.10.1. Rozhodování, který EZR má být vykonán 36

5.10.2. „Paralelní řízení“ 37

6. Započtení doby vazby nebo trestu odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě 37

7. Další předávání 38

7.1. Do jiného členského státu 38

7.2. Do třetího státu 39

8. Povinnosti vůči třetím zemím 39

8.1. Současné EZR a žádosti o vydání pro stejnou osobu 39

8.1.1. Žádosti třetích států 39

8.1.2. Žádosti Mezinárodního trestního soudu 40

8.2. Předchozí vydání z třetího státu a zásada speciality 40

9. Průvoz 40

9.1. Průvoz přes jiný členský stát 40

9.2. Státní příslušníci členského státu průvozu a osoby, které zde mají trvalé bydliště 41

9.3. Vydávání z třetího státu do členského státu 41

10. Nevykonané EZR 41

10.1. Zajištění toho, aby osoba nebyla znovu zatčena ve stejném členském státě 41

10.2. Sdělení vystavujícímu členskému státu 41

10.3. Posouzení vystavujících justičních orgánů, zda mají EZR zachovat 41

10.4. Přehled dlouhodobých EZR v systému SIS 41

11. Procesní práva vyžádané osoby 42

11.1. Právo na tlumočení a překlad 42

11.2. Právo na informace 42

11.3. Právo na přístup k obhájci 43

11.4. Právo na informování třetí osoby o zbavení osobní svobody 43

11.5. Právo na komunikaci s třetími osobami 43

11.6. Právo komunikovat s konzulárními úřady 43

11.7. Zvláštní práva pro děti 44

11.8. Právo na právní pomoc 44

PŘÍLOHA I – rámcové rozhodnutí o EZR, neoficiální konsolidace 45

PŘÍLOHA II — FORMULÁŘ EZR, obsažený v příloze rámcového rozhodnutí o EZR 60

PŘÍLOHA III – POKYNY PRO VYPLŇOVÁNÍ FORMULÁŘE EZR 65

PŘÍLOHA IV – JAZYKY UZNÁVANÉ ČLENSKÝMI STÁTY PŘI PŘIJÍMÁNÍ EZR 74

PŘÍLOHA V – SEZNAM ROZSUDKŮ SOUDNÍHO DVORA TÝKAJÍCÍCH SE RÁMCOVÉHO ROZHODNUTÍ O EZR 76

PŘÍLOHA VI – ROZSUDKY SOUDNÍHO DVORA TÝKAJÍCÍ SE ZÁSADY NE BIS IN IDEM 77

PŘÍLOHA VII – JEDNOTNÝ FORMULÁŘ PRO ROZHODNUTÍ O EZR 80

PŘÍLOHA VIII – SEZNAM ČLENSKÝCH STÁTŮ, JEJICHŽ PRÁVNÍ SYSTÉM MŮŽE UMOŽŇOVAT PŘEDÁVÁNÍ ZA TRESTNÉ ČINY, KTERÉ LZE POTRESTAT NIŽŠÍMI TRESTY, NEŽ JE HRANICE UVEDENÁ V ČL. 2 ODST. 1 RÁMCOVÉHO ROZHODNUTÍ O EZR, POKUD JSOU TYTO TRESTNÉ ČINY PRŮVODNÍMI TRESTNÝMI ČINY K HLAVNÍM TRESTNÝM ČINŮM UVEDENÝM V EZR 82

PŘÍLOHA IX – INDIKATIVNÍ VZOR PÍSEMNÉHO POUČENÍ O PRÁVECH PRO OSOBY ZADRŽENÉ NA ZÁKLADĚ EZR 83

Seznam zkratek

EJS Evropská justiční síť EPVD evropský příkaz k výkonu dohledu ESLP Evropský soud pro lidská práva EVP evropský vyšetřovací příkaz EZR evropský zatýkací rozkaz Rámcové rozhodnutí o EZR Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy RE Rada Evropy SFEU Smlouva o fungování Evropské unie SIRENE Supplementary Information Request at the National Entry (žádost o doplňující informace k vnitrostátnímu záznamu) SIS Schengenský informační systém ÚPSD Úmluva k provedení Schengenské dohody;

Prohlášení o vyloučení odpovědnosti Tato příručka není ani právně závazná, ani vyčerpávající. Touto příručkou není dotčeno stávající právo Unie ani jeho budoucí vývoj. Není jí dotčen ani případný závazný výklad práva Unie ze strany Soudního dvora Evropské unie.

VYDÁNÍ EVROPSKÉHO ZATÝKACÍHO ROZKAZU

Hlavní kroky

(JO = justiční orgán)

VÝKON EVROPSKÉHO ZATÝKACÍHO ROZKAZU

Hlavní kroky

(JO = justiční orgán)

PŘEDMLUVA

Tato příručka je revidovanou verzí Evropské příručky k vydávání evropského zatýkacího rozkazu vydané Radou v roce 2008 (1) a revidované v roce 2010 (2). Po skončení pětiletého přechodného období podle Lisabonské smlouvy týkajícího se takzvaných právních nástrojů bývalého třetího pilíře (3) včetně rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (4) (dále jen „rámcové rozhodnutí o EZR“) se Komise ujala úkolu tuto příručku aktualizovat a revidovat.

Tato příručka zohledňuje zkušenosti získané během uplynulých 13 let při uplatňování evropského zatýkacího rozkazu v Unii. Účelem této revize je příručku aktualizovat a učinit ji úplnější a uživatelsky přívětivější. Při přípravě této nejnovější verze příručky Komise konzultovala různé zúčastněné strany a odborníky včetně Eurojustu, sekretariátu Evropské justiční sítě, vládních odborníků členských států a justičních orgánů.

Příručka je k dispozici na internetové adrese: https://e-justice.europa.eu ve všech úředních jazycích Unie.

ÚVOD

1. PŘEHLED TÝKAJÍCÍ SE EVROPSKÉHO ZATÝKACÍHO ROZKAZU (EZR)

1.1. Souvislosti EZR

Rámcové rozhodnutí o EZR bylo přijato Radou dne 13. června 2002 a členské státy byly povinny přijmout nezbytná opatření k zajištění souladu s ním do 31. prosince 2003. Ode dne 1. ledna 2004 nahradil tento nový systém předávání až na několik málo výjimek dohody o vydávání. Pokud jde o předávání mezi členskými státy, byla nahrazena odpovídající ustanovení těchto úmluv:

a) Evropská úmluva o vydávání ze dne 13. prosince 1957 (ETS č. 024), její dodatkový protokol ze dne 15. října 1975 (ETS č. 086), druhý dodatkový protokol ze dne 17. března 1978 (ETS č. 098) a Evropská úmluva o potlačování terorismu ze dne 27. ledna 1977 (ETS č. 090), pokud jde o vydávání;

b) Dohoda mezi dvanácti členskými státy Evropských společenství ze dne 26. května 1989 o zjednodušení a modernizaci způsobů doručování žádostí o vydání;

c) Úmluva ze dne 10. března 1995 o zjednodušeném postupu vydávání mezi členskými státy Evropské unie (5);

d) Úmluva ze dne 27. září 1996 o vydávání mezi členskými státy Evropské unie (6);

e) hlava III kapitola 4 Úmluvy ze dne 19. června 1990 k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (7).

1.2. Definice a hlavní rysy EZR

EZR je soudní rozhodnutí vykonatelné v Unii, které vydává jeden členský stát a vykonává jiný členský stát na základě zásady vzájemného uznávání.

Jak uvedl Soudní dvůr v rozsudcích ve věci C-452/16 PPU, Poltorak (8), a ve věci C-477/16 PPU, Kovalkovas (9), z čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR vyplývá, že EZR představuje „soudní rozhodnutí“, které musí být vydáno „justičním orgánem“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 tohoto rozhodnutí. Soudní dvůr rozhodl, že výraz „justiční orgán“ uvedený v čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR se neomezuje na označení pouze soudců či soudů členského státu, ale umožňuje šíře zahrnout orgány povolané k účasti na soudnictví v dotyčném vnitrostátním právním řádu. Soudní dvůr však konstatoval, že pojem „justiční orgán“ uvedený v tomto ustanovení nelze vykládat v tom smyslu, že umožňuje zahrnout rovněž policejní orgány členského státu nebo orgán výkonné moci členského státu, jako je ministerstvo, a že akty vydané těmito orgány nelze považovat za „soudní rozhodnutí“.

EZR nahradil tradiční systém vydávání jednodušším a rychlejším mechanismem předávání vyžádaných osob za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody. Zatýkací rozkaz lze vydat za účelem:

a) trestního stíhání v případech jednání, které lze podle vnitrostátních právních předpisů potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně 12 měsíců (v průběhu vyšetřování, přezkoumání a všech fází soudního řízení až do pravomocného odsouzení);

b) výkonu trestu nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody v délce nejméně čtyř měsíců.

Písmena a) a b) nejsou kumulativní.

V zájmu zjednodušení a snazšímu vyhovění žádostí jsou tyto nyní vydávány jednotně tak, že se vyplní formulář EZR. Vždy je však nutné, aby byl vydán vnitrostátní vykonatelný rozsudek nebo vnitrostátní zatýkací rozkaz nebo podobné soudní rozhodnutí dříve než EZR a nezávisle na něm (viz oddíl 2.1.3).

Ústřední orgány, které původně hrály v procesu vydávání významnou úlohu, jsou v postupech EZR z rozhodovacího procesu vyloučeny. Článek 7 rámcového rozhodnutí o EZR však stanoví, že členské státy mohou určit ústřední orgány, které budou nápomocny justičním orgánům a budou je podporovat, zejména při přejímání a doručování EZR.

V členských státech, kde funguje Schengenský informační systém (SIS) (v době vydání této příručky všechny členské státy s výjimkou Irska a Kypru), hrají po vytvoření příslušného záznamu v systému SIS významnou úlohu v procesu EZR vnitrostátní centrály SIRENE. Pravidla a postupy spolupráce členských států týkající se záznamů za účelem zatčení na základě EZR jsou stanoveny v článcích 24 až 31 rozhodnutí Rady 2007/533/SVV ze dne 12. června 2007 o zřízení, provozování a využívání Schengenského informačního systému druhé generace (SIS II) (10) (dále jen „rozhodnutí o SIS II“) a v bodě 3 příručky SIRENE (11).

Rámcové rozhodnutí o EZR odráží koncepci integrace ve společném soudním prostoru. Jedná se o první právní nástroj, který zahrnuje spolupráci mezi členskými státy v trestních věcech založenou na zásadě vzájemného uznávání. Rozhodnutí vystavujícího členského státu musí být uznáno bez dalších formalit a pouze na základě soudních kritérií.

Předávání státních příslušníků je zásadou a obecným pravidlem s několika málo výjimkami. Tyto výjimky se týkají výkonu trestu odnětí svobody v domovské zemi a platí rovněž pro osoby s trvalým bydlištěm. Praxe ukázala, že přibližně jedna pětina všech předání v Unii se týká vlastních státních příslušníků dané země.

Důvody odmítnutí výkonu jsou omezené a jsou taxativně vyjmenovány v článcích 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí o EZR. Ověření oboustranné trestnosti není důvodem, pro který je možné odmítnout výkon a předání, pro 32 kategorií trestných činů vypočtených v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR vymezených právem vystavujícího členského státu, pokud lze spáchání těchto trestných činů ve vystavujícím členském státě potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tří let.

Pokud nejsou dotyčné trestné činy příslušným orgánem vystavujícího členského státu považovány za trestné činy spadající pod čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR, může se zásada oboustranné trestnosti uplatňovat i nadále. Soudní dvůr v rozsudku ve věci C-289/15, Grundza (12), rozhodl, že při posouzení oboustranné trestnosti přísluší příslušnému orgánu vykonávajícího členského státu ověřit, zda by skutkové okolnosti zakládající trestný čin v případě, že by nastaly na území vykonávajícího členského státu, byly jako takové v uvedeném státě rovněž trestné (viz oddíl 5.2).

Od 28. března 2011 je rámcové rozhodnutí o EZR změněno rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV (13), kterým se zrušuje čl. 5 bod 1 a vkládá nový článek 4a o rozhodnutích vydaných v soudním jednání, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila (soudní jednání v nepřítomnosti).

1.3. Formulář EZR

EZR je soudní rozhodnutí vydané v podobě stanovené přílohou rámcového rozhodnutí o EZR. Tento formulář je k dispozici ve všech úředních jazycích Unie. Používán může být pouze tento formulář a nelze jej měnit. Záměrem Rady bylo vytvořit pracovní nástroj, který může být snadno vyplněn vystavujícími justičními orgány a uznán vykonávajícími justičními orgány.

Užívání formuláře zamezuje zdlouhavým a drahým překladům a usnadňuje přístup k informacím. Jelikož tento formulář představuje v podstatě jediný základ pro zatčení a následné předání vyžádané osoby, měl by být vyplněn obzvláště pečlivě, aby se zabránilo zbytečným žádostem o doplňující informace.

Formulář může být vyplněn buď přímo online pomocí elektronického nástroje Kompendium Evropské justiční sítě (EJS), který je k dispozici na webových stránkách EJS, nebo jako formulář ve formátu Word, který lze stáhnout z oddílu Soudní knihovna na webových stránkách EJS (https://www.ejn-crimjust.europa.eu).

Použití elektronického nástroje je stejně snadné jako vyplnění formuláře ve formátu Word, má však několik moderních, užitečných a uživatelsky přívětivých funkcí, například:

a) možnost přímého importu příslušného vykonávajícího justičního orgánu z nástroje Soudního atlasu EJS;

b) získání formuláře v jazyce (jazycích) přijímaném (přijímaných) vykonávajícím členským státem;

c) uložení a odeslání e-mailem.

ČÁST I: VYDÁNÍ EZR

2. POŽADAVKY NA VYDÁNÍ EZR

2.1. Oblast působnosti EZR

Justiční orgán může vydat EZR ze dvou důvodů (čl. 1 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR):

a) trestní stíhání; nebo

b) výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody.

Písmeno a) se týká trestních řízení, v nichž může být vyžádaná osoba stíhána. Písmeno b) se týká vykonatelných trestů odnětí svobody nebo ochranných opatření spojených s odnětím osobní svobody za trestné činy, o nichž rozhoduje soud. Vydání EZR není možné u všech trestných činů, ale je omezeno na dostatečně závažné trestné činy, jak je podrobněji vysvětleno níže.

V právních systémech některých členských států může být vydán EZR za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody i v případě, že trest není pravomocný a stále podléhá soudnímu přezkumu. V právních systémech jiných členských států lze tento typ EZR vydat pouze tehdy, nabyl-li trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody právní moci. Doporučuje se, aby vykonávající justiční orgán uznal za účelem výkonu EZR klasifikaci vystavujícího justičního orgánu i tehdy, pokud v tomto ohledu neodpovídá jeho vlastnímu právnímu systému.

V této souvislosti je třeba poznamenat, že vystavujícím justičním orgánům se doporučuje zvážit, zda bude v daném konkrétním případě vystavení EZR přiměřené (viz oddíl 2.4) a zda by bylo možno k dosažení přiměřeného výsledku použít mírnější donucovací opatření Unie (viz oddíl 2.5).

2.1.1. Trestní stíhání

EZR lze vydat pro účely trestního stíhání ve vztahu k případům jednání, které lze podle vnitrostátního práva potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně 12 měsíců (čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR).

To se týká maximálního možného trestu za trestný čin stanovený ve vnitrostátním právu vystavujícího členského státu. Nejvyšší trest v právu vykonávajícího členského státu není v tomto ohledu relevantní.

Usnesení Soudního dvora ve věci C-463/15 PPU, Openbaar Ministerie proti A. (14)

„Čl. 2 odst. 4 a čl. 4 bod 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584 (…) musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby předání na základě evropského zatýkacího rozkazu bylo podmíněno ve vykonávajícím členském státě nejen tím, že jednání, pro které byl zatýkací rozkaz vydán, je trestným činem podle práva tohoto členského státu, ale také tím, že za toto jednání lze podle stejného práva uložit trest odnětí svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně 12 měsíců.“

Součástí „trestního stíhání“ je také přípravné řízení v rámci trestního řízení. Účelem EZR však není předávat osoby pouze s cílem vyslechnout je jako podezřelé. Pro tento účel lze zvážit jiná opatření, jako je například evropský vyšetřovací příkaz. V oddíle 2.5 jsou stručně představena další opatření justiční spolupráce.

2.1.2. Výkon trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody.

EZR lze vydat za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody v délce nejméně čtyř měsíců (čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR). V situacích, kdy zbývá vykonat pouze krátkou dobu trvání trestu, se však příslušným justičním orgánům doporučuje zvážit, zda by vydání EZR bylo přiměřeným opatřením (viz oddíly 2.4 a 2.5).

Vnitrostátní pravidla upravující předčasné nebo podmíněné propuštění či probaci, případně jiná podobná pravidla vedoucí ke kratšímu účinnému trestu odnětí svobody, která se případně uplatní po předání vystavujícímu členskému státu, nejsou pro určování této minimální lhůty čtyř měsíců relevantní.

Neexistuje žádná souvislost mezi délkou skutečného a potenciálního trestu. To znamená, že pokud byla daná osoba již odsouzena ke kombinovanému trestu odnětí svobody za více trestných činů a délka tohoto trestu činí čtyři měsíce nebo více, může být EZR vydán bez ohledu na maximální možnou délku trestu za každý z těchto trestných činů jednotlivě.

Pokud je známo, že má daná osoba bydliště v jiném členském státě, doporučuje se příslušným orgánům vystavujícího členského státu, aby namísto vydání EZR zvážily možnost předat vykonatelný rozsudek do členského státu bydliště s přihlédnutím k sociálním vazbám dané osoby a šancím na lepší rehabilitaci v tomto členském státě a k dalším požadavkům v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (15) (viz oddíl 2.5.2).

2.1.3. Požadavek na vykonatelné soudní rozhodnutí

Vystavující justiční orgány musí před vydáním EZR vždy zajistit vykonatelné vnitrostátní soudní rozhodnutí. Povaha tohoto rozhodnutí závisí na účelu EZR. Je-li EZR vydán za účelem trestního stíhání, musí příslušné justiční orgány vystavujícího členského státu před vydáním EZR vydat vnitrostátní zatýkací rozkaz nebo jiné vykonatelné soudní rozhodnutí se stejným účinkem (čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí o EZR). Soudní dvůr v rozsudku ve věci C-241/15, Bob-Dogi (16), potvrdil, že tento vnitrostátní zatýkací rozkaz nebo jiné soudní rozhodnutí je odlišné od EZR jako takového. Je-li EZR vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, musí v tomto smyslu existovat vykonatelný vnitrostátní rozsudek.

Jak v této věci uvedl Soudní dvůr, mechanismus evropského zatýkacího rozkazu zahrnuje dvoufázovou ochranu procesních a základních práv, kterých požívá vyžádaná osoba – soudní ochranu v první fázi při přijetí vnitrostátního soudního rozhodnutí, jakým je vnitrostátní zatýkací rozkaz, a ochranu, jež musí být zajištěna ve druhé fázi při vydání EZR. Tato soudní ochrana zahrnující dvě fáze přitom v zásadě chybí v situaci, kdy nebylo před vydáním EZR přijato žádné soudní rozhodnutí vnitrostátního justičního orgánu, na němž by byl EZR založen.

Rozsudek Soudního dvora ve věci C-241/15, Bob-Dogi

„Čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí 2002/584 (…) musí být vykládán v tom smyslu, že pokud evropský zatýkací rozkaz, který se zakládá na existenci „zatýkacího rozkazu“ ve smyslu tohoto ustanovení, neobsahuje údaj o vnitrostátním zatýkacím rozkazu, nesmí mu vykonávající justiční orgán vyhovět, pokud na základě informací poskytnutých podle čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584, ve znění změn, jakož i všech dalších informací, které má k dispozici, dospěje k závěru, že evropský zatýkací rozkaz není platný, jelikož byl vydán, aniž byl skutečně vydán vnitrostátní zatýkací rozkaz, který je odlišný od evropského zatýkacího rozkazu.“

Pojem „soudní rozhodnutí“ (který je odlišný od EZR jako takového) byl dále objasněn Soudním dvorem v rozsudku ve věci C-453/16 PPU, Özçelik (17), kde dospěl k závěru, že potvrzení vnitrostátního zatýkacího rozkazu, který byl vystaven policejním orgánem a na němž je EZR založen, státním zástupcem, je zahrnuto pod pojem „soudní rozhodnutí“.

Rozsudek Soudního dvora ve věci C-453/16 PPU, Özçelik

„Čl. 8 odst. 1 písm. c) rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV (…) musí být vykládán v tom smyslu, že takové potvrzení vnitrostátního zatýkacího rozkazu, jenž byl předtím vystaven policejním orgánem pro účely trestního stíhání, ze strany státního zástupce, jako je potvrzení dotčené ve věci v původním řízení, představuje „soudní rozhodnutí“ ve smyslu uvedeného ustanovení.“

Informace o existenci tohoto vnitrostátního soudního rozhodnutí nebo zatýkacího rozkazu musí být při vydání EZR uvedena ve formuláři EZR (čl. 8 odst. l písm. c) rámcového rozhodnutí o EZR a viz oddíl 3.2 této příručky). Toto rozhodnutí nebo rozkaz nemusí být k EZR připojeny.

2.2. Seznam 32 trestných činů, které vedou k předání bez ověření oboustranné trestnosti

Před vydáním EZR by měl příslušný justiční orgán určit, zda jeden nebo více daných trestných činů náleží do některé z 32 kategorií, pro které se nepoužije ověřování oboustranné trestnosti. Tento seznam trestných činů je uveden v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR a rovněž ve formuláři EZR, kde by měly být „zaškrtnuty“ trestné činy náležející do tohoto seznamu.

Rozhodným právem je právo vystavujícího členského státu. To bylo potvrzeno v rozsudku ve věci C-303/05, Advocaten voor de Wereld (18), v němž Soudní dvůr rozhodl, že čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR není neslučitelný se zásadou legality trestných činů a trestů a neporušuje zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace.

Vykonávající justiční orgán může ověřit oboustrannou trestnost pouze u trestných činů, které nejsou uvedeny na seznamu 32 trestných činů (viz oddíl 5.2).

2.3. Průvodní trestné činy

Evropská úmluva o vydávání z roku 1957 obsahuje ustanovení o průvodních trestných činech:

„Článek 2 – Trestné činy podléhající vydání 1. Vydání bude povoleno pro trestné činy, za které právní řád dožadující i dožádané strany stanoví trest odnětí svobody nebo ochranného opatření, jehož horní hranice je nejméně jeden rok nebo trest přísnější. Pokud již trest odnětí svobody nebo ochranné opatření byly na území dožadující strany uloženy, musely být uloženy nejméně v trvání čtyř měsíců. 2. Pokud se žádost o vydání vztahuje k několika samostatným trestným činům, které jsou všechny trestné podle právních řádů dožadující i dožádané strany odnětím svobody, nebo za ně lze uložit ochranné opatření, ale některé nesplňují podmínky stanovené pro délku trestu, který může být uložen, dožádaná strana má právo povolit vydání i pro tyto trestné činy.“

Rámcové rozhodnutí o EZR žádné takové ustanovení neobsahuje. Neupravuje předávání za trestné činy, které lze potrestat nižším trestem, než je hranice trestní sazby stanovená v čl. 2 odst. 1, pokud se jedná o průvodní trestné činy k hlavním trestným činům, které tuto hranici trestní sazby splňují. V praxi se některé členské státy rozhodly toto předávání povolit, zatímco jiné nikoli.

Příloha VIII obsahuje seznam členských států, jejichž právní systém umožňuje předávání v případě průvodních trestných činů.

Vystavující justiční orgán může zahrnout takové průvodní trestné činy do formuláře EZR s cílem získat souhlas vykonávajícího členského státu se stíháním těchto trestných činů. EZR však musí být vždy vydán nejméně za jeden trestný čin, který splňuje hranici trestní sazby stanovenou v čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR.

Pokud vykonávající členský stát neprovádí předávání za průvodní trestné činy, mohla by zásada speciality (článek 27 rámcového rozhodnutí o EZR) zabránit vystavujícímu členskému státu ve stíhání těchto trestných činů (viz oddíl 2.6 této příručky).

2.4. Proporcionalita

EZR by měl být vždy proporcionální s ohledem na svůj cíl. I tehdy, kdy okolnosti případu spadají do působnosti čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR, doporučuje se vystavujícím justičním orgánům, aby zvážily, zda je vydání EZR v konkrétním případě odůvodněné.

Vzhledem k závažným důsledkům, které má výkon EZR na svobodu a omezení volného pohybu vyžádané osoby, by vystavující justiční orgány měly zvážit posouzení několika faktorů, aby určily, jestli je vydání EZR odůvodněné.

Zejména je možno vzít v úvahu následující činitele:

a) závažnost trestného činu (například škody nebo nebezpečí, které způsobil);

b) trest, který bude pravděpodobně uložen, pokud bude daná osoba shledána vinnou spácháním údajného trestného činu (například zda by se jednalo o trest odnětí svobody);

c) pravděpodobnost vzetí dané osoby do vazby ve vystavujícím členském státě po předání;

d) zájmy obětí trestného činu.

Vystavující justiční orgány by navíc měly zvážit, zda by bylo možné namísto vydání EZR použít jiné prostředky justiční spolupráce. Další právní nástroje Unie týkající se justiční spolupráce v trestních věcech obsahují i jiná opatření, která jsou v řadě situací účinná, ale představují mírnější donucovací opatření (viz oddíl 2.5).

Obecněji lze říci, že provedení kontroly proporcionality před vydáním EZR může posílit vzájemnou důvěru mezi příslušnými orgány členských států. Proto významně přispívá k účinnému fungování EZR v celé Unii.

2.5. Další opatření na základě právních nástrojů Unie v oblasti justiční spolupráce v trestních věcech

Před rozhodnutím o vydáním EZR se vystavujícím justičním orgánům doporučuje důkladně zvážit další možná opatření.

Existuje několik opatření na základě právních nástrojů Unie týkajících se justiční spolupráce v trestních věcech, která jsou založena na zásadě vzájemného uznávání a doplňují EZR. V některých situacích mohou být tato opatření vhodnější než EZR. Taková opatření zahrnují zejména:

a) evropský vyšetřovací příkaz;

b) předávání vězňů;

c) předávání rozhodnutí o probaci a alternativních trestech;

d) evropský příkaz k výkonu dohledu;

e) vymáhání peněžitých pokut.

Rozsah těchto opatření je stručně vysvětlen v oddílech 2.5.1. až 2.5.5. Kromě toho mohou příslušné orgány vzít v úvahu možnosti poskytované jinými mezinárodními opatřeními, jako je Úmluva Rady Evropy o předávání trestního řízení ze dne 15. května 1972 (ETS č. 073), jak je stručně vysvětleno v oddíle 2.5.6.

Více informací o praktickém uplatňování právních nástrojů Unie v oblasti justiční spolupráce v trestních věcech lze nalézt na webových stránkách EJS: www.ejn-crimjust.europa.eu.

Oddíl Soudní knihovna na webových stránkách EJS obsahuje komplexní a praktické informace o každém právním nástroji včetně znění zveřejněných v Úředním věstníku Evropské unie, pozměňujících aktů, stavu provádění, formulářů ve formátu Word, oznámení, prohlášení, zpráv, příruček a dalších praktických informací. Informace o právních nástrojích Unie v oblasti justiční spolupráce a stavu jejich provádění v členských státech jsou snadno přístupné díky samostatným vstupním bodům (zkratkám) na domovské stránce EJS.

V přípravném řízení v rámci trestního řízení lze zvážit zejména tato opatření:

a) vydání evropského vyšetřovacího příkazu (EVP) za účelem výslechu podezřelého prostřednictvím video spojení v jiném členském státě;

b) vydání evropského vyšetřovacího příkazu (EVP) za účelem výslechu podezřelého v jiném členském státě příslušnými orgány daného členského státu;

c) vydání evropského příkazu k výkonu dohledu (EPVD) pro účely opatření nevazebního dohledu nad podezřelým, které má v přípravném řízení vykonat členský stát, v němž má podezřelý bydliště;

d) pořízení záznamu v SIS za účelem zjištění místa pobytu nebo bydliště podezřelého (článek 34 rozhodnutí o SIS II). Tyto záznamy se liší od záznamů za účelem zatčení, které jsou popsány v oddíle 3.3.1 této příručky. Jakmile je vystavujícímu justičnímu orgánu sděleno místo pobytu nebo bydliště, musí tento orgán přijmout nezbytná následná opatření (např. předvolání podezřelého k orgánu příslušnému k vedení trestního řízení) a vymazat záznam ze SIS v souladu s bodem 6.5 příručky SIRENE;

e) předvolání podezřelého nacházejícího se ve vykonávajícím členském státě k orgánu příslušnému k vedení trestního řízení ve vystavujícím členském státě;

f) výzva k dobrovolné účasti osoby na trestním řízení.

Ve fázi po ukončení trestního řízení po vynesení rozsudku lze zvážit zejména tato opatření:

a) předání trestu odnětí svobody do členského státu bydliště odsouzené osoby, aby jej tento členský stát vykonal;

b) převedení alternativního trestu (například obecně prospěšné práce) nebo probačního nařízení do členského státu bydliště odsouzené osoby, aby jej tento členský stát vykonal.

2.5.1. Evropský vyšetřovací příkaz (EVP)

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/41/EU ze dne 3. dubna 2014 o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech (19)

Evropský vyšetřovací příkaz lze použít pro získání důkazů z jiného členského státu. Evropský vyšetřovací příkaz zahrnuje veškeré vyšetřovací úkony s výjimkou vytváření společných vyšetřovacích týmů. Cílem je umožnit členským státům požádat jiný členský stát o provádění vyšetřovacích úkonů na základě vzájemného uznávání. Evropské vyšetřovací příkazy týkající se vyšetřovacích úkonů, které ve vykonávajícím členském státě neexistují nebo v něm nejsou dostupné, lze i přesto vykonat na základě využití alternativního vyšetřovacího úkonu.

Evropský vyšetřovací příkaz nahrazuje Úmluvu o vzájemné pomoci v trestních věcech mezi členskými státy Evropské unie (20) a předchozí různorodá právní ustanovení v této oblasti. Cílem začlenění stávajících opatření do nového jednotného nástroje je dosažení rychlejší a účinnější justiční spolupráce v oblasti vyšetřování. Evropský vyšetřovací příkaz lze použít v trestních řízeních, ale také v řízeních vedených správními orgány se soudním potvrzením, pokud zde existuje trestněprávní rozměr. Členské státy musí rozhodnout o uznání nebo výkonu evropského vyšetřovacího příkazu do 30 dnů a provést vyšetřovací úkon do 90 dnů od tohoto rozhodnutí.

V některých situacích lze evropský vyšetřovací příkaz vydat za účelem výslechu podezřelého prostřednictvím video spojení s cílem zjistit, zda má či nemá být vydán EZR za účelem jeho stíhání.

Příklad 1: Pierre se nedávno přestěhoval z členského státu A do členského státu B. Existují důkazy nasvědčující tomu, že se stal spolupachatelem závažného trestného činu ve státě A. Orgány státu A ho však musí nejprve vyslechnout, než budou schopny rozhodnout, zda ho budou stíhat. Justiční orgán státu A může vystavit evropský vyšetřovací příkaz za účelem Pierrova výslechu prostřednictvím video spojení ve státě B.

Příklad 2: Alternativně by vzhledem k faktům uvedeným v příkladu 1 mohl justiční orgán státu A vystavit evropský vyšetřovací příkaz, v němž by žádal příslušné orgány státu B, aby Pierra vyslechly a předložily písemný přepis tohoto výslechu.

2.5.2. Předávání odsouzených osob

Rámcové rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii

Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV stanoví systém předávání odsouzených vězňů zpět do členského státu, jehož jsou státními příslušníky nebo v němž mají obvyklé místo pobytu, nebo do jiného členského státu, k němuž mají úzké vazby. Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV se použije rovněž v případě, že se odsouzená osoba již nachází v daném členském státě. Souhlas odsouzeného s předáním již není nezbytným předpokladem ve všech případech. Toto rámcové rozhodnutí nahradilo pro členské státy Úmluvu Rady Evropy o předávání odsouzených osob ze dne 21. března 1983 (ETS č. 112) a její dodatkový protokol ze dne 18. prosince 1997 (ETS č. 167).

V určitých situacích by bylo možné namísto vydání EZR za účelem předání osoby, která má vykonat trest odnětí svobody v členském státě, ve kterém byl rozsudek vydán, použít rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV pro výkon tohoto trestu v místě, kde odsouzená osoba pobývá a mohla by tam mít lepší šance na rehabilitaci.

Článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV také obsahuje zvláštní ustanovení o výkonu trestu odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě v případech podle čl. 4 odst. 6 a čl. 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR (viz oddíly 5.4.2 a 5.8.2 této příručky). V případech, kdy se použije čl. 4 odst. 6 nebo čl. 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR, je nutno použít i rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV za účelem předání do členského státu, ve kterém je trest vykonán.

Příklad 1

Jerzy je státní příslušník členského státu B, kde také obvykle pobývá. Během své návštěvy v členském státě A spáchá trestný čin. Ve státě A je odsouzen na dva roky odnětí svobody.

Orgány členského státu A mohou předat Jerzyho bez jeho souhlasu k výkonu trestu odnětí svobody do členského státu B, pokud to zlepší šance na jeho rehabilitaci a jsou splněny i další podmínky rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV.

Příklad 2

Gustav je státním příslušníkem členského státu B, ale žije v členském státě A, kde má trvalé zaměstnání a kde žije i jeho rodina. V členském státě B je odsouzen za daňový trestný čin k trestu odnětí svobody. Namísto vydání EZR na výkon tohoto trestu mohou orgány členského státu B předat odsouzeného k výkonu trestu odnětí svobody do členského státu A.

2.5.3. Evropský příkaz k výkonu dohledu (EPVD)

Rámcové rozhodnutí Rady 2009/829/SVV ze dne 23. října 2009 o uplatnění zásady vzájemného uznávání na rozhodnutí o opatřeních dohledu jakožto alternativy zajišťovací vazby mezi členskými státy Evropské unie (21)

Rámcové rozhodnutí 2009/829/SVV zavádí možnost převedení opatření nevazebního dohledu z členského státu, v němž je osoba, která v něm nemá bydliště, podezřelá ze spáchání trestného činu, do členského státu, kde má daná osoba bydliště. Toto umožní, aby podezřelá osoba byla předmětem opatření dohledu ve svém obvyklém prostředí až do zahájení soudního řízení v jiném členském státě. Evropský příkaz k výkonu dohledu lze použít pro veškerá opatření nevazebního dohledu během přípravného řízení, jako jsou například omezení cestování a povinnost pravidelně se hlásit.

O tom, zda bude vydán příkaz k předání rozhodnutí o opatřeních dohledu, rozhodne členský stát, který vede trestní stíhání. Druhy zahrnutých opatření dohledu jsou uvedeny v rámcovém rozhodnutí 2009/829/SVV a v následných prohlášeních jednotlivých členských států (uvedených na webových stránkách EJS). Převedení opatření dohledu vyžaduje souhlas osoby, na kterou se opatření vztahuje.

Příklad: Sonia žije a pracuje v členském státě B. Přechodně se zdržuje v členském státě A, kde je vyšetřována za podvod. Justičnímu orgánu v členském státě A je známo, kde má Sonia bydliště v členském státě B, a domnívá se, že riziko jejího útěku je nízké. Místo toho, aby na ni uvalil vyšetřovací vazbu v členském státě A, může justiční orgán v členském státě A vydat příkaz, který jí uloží povinnost pravidelně se hlásit policejnímu orgánu v členském státě B. Aby se Sonia mohla vrátit do členského státu B a zůstat v něm do doby, kdy se bude v členském státě A konat soudní jednání, může příslušný orgán členského státu A se Soniným souhlasem vydat evropský příkaz k výkonu dohledu, který stanoví, že povinnost hlásit se bude uznána a vymáhána v členském státě B.

2.5.4. Předávání rozhodnutí o probaci a alternativní tresty

Rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (22)

Rámcové rozhodnutí 2008/947/SVV zavádí uplatňování zásady vzájemného uznávání alternativ trestů odnětí svobody a opatření usnadňujících předčasné propuštění. Vztahuje se k fázi po ukončení trestního řízení.

Stanoví, že rozhodnutí o probaci nebo jiný alternativní trest lze vykonat v jiném členském státě, než je stát, ve kterém byla daná osoba odsouzena, pokud s tím tato osoba souhlasí.

Příklad: Anna je státní příslušnicí členského státu A, ale je na dovolené v členském státě B. V členském státě B je odsouzena za trestný čin k obecně prospěšným pracím namísto trestu odnětí svobody. Může se vrátit do členského státu A, načež jsou orgány členského státu A povinny uznat trest obecně prospěšných prací a dohlédnout na to, že je Anna vykoná.

2.5.5. Peněžité tresty a pokuty

Rámcové rozhodnutí Rady 2005/214/SVV ze dne 24. února 2005 o uplatňování zásady vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut (23)

Rámcové rozhodnutí 2005/214/SVV uplatňuje zásadu vzájemného uznávání peněžitých trestů a pokut uložených soudními nebo správními orgány. Jeho cílem je usnadnit vymáhání těchto trestů a pokut v jiném členském státě, než ve kterém byly uloženy. Umožňuje, aby soudní nebo správní orgán předal peněžitý trest nebo pokutu přímo orgánu v jiném členském státě a aby byly tyto sankce uznány a vykonány bez dalších formalit.

Rozsah působnosti rámcového rozhodnutí 2005/214/SVV se vztahuje na všechny trestné činy (čl. 1 písm. a) body i) a ii)) a také na „porušení právních předpisů“, pod podmínkou, že je možné podat opravný prostředek u „soudu, který je příslušný v trestních věcech“ (Soudní dvůr se k posledně uvedenému pojmu vyjádřil zejména v rozsudku ve věci C-60/12, Baláž (24), body 39 a 40).

Tento postup se použije v přeshraničních situacích, kdy je v jednom členském státě udělen peněžitý trest nebo pokuta a předpokládá se, že bude vykonán v členském státě, ve kterém má pachatel bydliště nebo v něm má majetek či příjem.

V některých systémech členských států může být neuhrazený peněžitý trest převeden na trest odnětí svobody. V takových situacích může být za účelem výkonu tohoto trestu odnětí svobody vydán EZR. Doporučuje se, aby všude tam, kde je to možné, bylo rámcové rozhodnutí 2005/214/SVV považováno za jednu z metod vymáhání plateb dříve, než bude peněžitý trest změněn na trest odnětí svobody, čímž se předejde nutnosti vydání EZR.

2.5.6. Předávání trestního řízení

V relevantních případech by mělo být zváženo i předání trestního řízení do členského státu, ve kterém má podezřelý trvalé bydliště. Právním základem pro toto předávání je Evropská úmluva o předávání trestního řízení z roku 1972. Pro ty členské státy, které tuto úmluvu neratifikovaly, může být předání založeno na běžné pravomoci soudů přijímajícího členského státu zahájit trestní vyšetřování. V uvedeném případě je žádost obvykle založena na článku 21 Úmluvy Rady Evropy o vzájemné pomoci ve věcech trestních ze dne 20. dubna 1959 (ETS č. 030).

2.6. Zásada speciality – případné stíhání za jiné trestné činy

Obecně lze říci, že nelze osobu, která byla předána, stíhat, odsoudit nebo jinak zbavit svobody za jiný trestný čin, než pro který byla předána a kterého se dopustila před svým předáním. Jedná se o zásadu speciality stanovenou v článku 27 rámcového rozhodnutí o EZR.

Zásada speciality podléhá řadě výjimek. Rámcové rozhodnutí o EZR dává členským státům možnost oznámit, že se ve vztazích s jinými členskými státy, které provedly stejné oznámení, zříkají uplatnění zásady speciality, neuvede-li v konkrétním případě vykonávající justiční orgán ve svém rozhodnutí o předání něco jiného (viz čl. 27 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR). Podle informací, které má Komise k dispozici, zaslaly takové oznámení pouze Estonsko, Rakousko a Rumunsko.

Ustanovení čl. 27 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR navíc uvádí další situace, kdy se zásada speciality nepoužije:

„a) neopustila-li vyžádaná osoba území členského státu, kterému byla předána, ve lhůtě do 45 dnů od svého konečného propuštění, i když k tomu měla příležitost, nebo vrátila-li se na území tohoto státu poté, co ho opustila;

b) trestný čin nelze potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody;

c) trestní řízení nevede k uplatnění opatření omezujícího osobní svobodu;

d) mohl-li by osobě být uložen trest nebo opatření, které nezahrnují odnětí osobní svobody, zejména peněžitý trest nebo opatření místo tohoto trestu, i když tento trest nebo opatření mohou omezit její osobní svobodu;

e) pokud osoba souhlasí s předáním a popřípadě se současně zřekla uplatnění zásady speciality podle článku 13;

f) pokud se osoba po svém předání výslovně zřekla nároku na zásadu speciality, pokud jde o určité trestné činy spáchané před jejím předáním. Prohlášení o zřeknutí se musí být učiněno před příslušnými justičními orgány vystavujícího členského státu a zaznamenáno do protokolu v souladu s vnitrostátním právem tohoto státu. Prohlášení o zřeknutí se musí být vyjádřeno takovým způsobem, aby bylo zřejmé, že ho tato osoba učinila dobrovolně a s plným vědomím důsledků. Za tímto účelem má tato osoba právo na právního zástupce;“.

V ostatních případech je nutné požadovat souhlas původního vykonávajícího členského státu se stíháním nebo výkonem v souvislosti s jinými trestnými činy (čl. 27 odst. 3 písm. g) rámcového rozhodnutí o EZR). Souhlas musí být udělen, podléhá-li trestný čin, kvůli němuž se žádá o souhlas, předání v souladu s rámcovým rozhodnutím o EZR, pokud se na něj nevztahují důvody pro povinné nebo možné odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu.

Je-li to vhodné, může vykonávající justiční orgán podmínit svůj souhlas jednou z podmínek, které se týkají doživotních trestů odnětí svobody a vrácení státních příslušníků nebo osob s trvalým bydlištěm na území daného státu, uvedených v článku 5 rámcového rozhodnutí o EZR (viz oddíl 5.8 této příručky). V takových případech musí vystavující členský stát poskytnout vhodné záruky (čl. 27 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR).

Postup při zřeknutí se zásady speciality na základě souhlasu vykonávajícího justičního orgánu

Žádost o souhlas musí být předložena stejným postupem a musí obsahovat stejné informace jako běžný EZR. Příslušný justiční orgán tak předá žádost o souhlas přímo vykonávajícímu justičnímu orgánu, který danou osobu předal. Informace obsažené v této žádosti, jak je uvedeno v čl. 8 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR, musí být přeloženy podle stejných pravidel jako EZR. Vykonávající justiční orgán musí toto rozhodnutí přijmout nejpozději do 30 dnů od obdržení žádosti (čl. 27 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR).

Soudní dvůr v rozsudku ve věci C-388/08 PPU, Leymann a Pustovarov (25), zkoumal, jak stanovit, zda je předmětný trestný čin „jiným trestným činem“, než kvůli kterému byla daná osoba předána ve smyslu čl. 27 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR, a vyžadoval použití řízení o udělení souhlasu podle čl. 27 odst. 3 písm. g) a čl. 27 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR. Soudní dvůr rozhodl, že:

„(…) je třeba ověřit, zda znaky skutkové podstaty trestného činu podle zákonného popisu tohoto trestného činu ve vystavujícím členském státě jsou znaky skutkové podstaty, pro které byla osoba předána, a zda existuje dostatečná shoda mezi údaji uvedenými v zatýkacím rozkazu a údaji obsaženými v pozdějším procesním aktu. Změny okolností týkajících se času a místa jsou přípustné, pokud vyplývají z důkazů shromážděných během řízení vedeného ve vystavujícím členském státě v souvislosti s jednáním popsaným v zatýkacím rozkazu, pokud nemění povahu trestného činu a pokud nejsou důvodem pro odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu na základě článků 3 a 4 uvedeného rámcového rozhodnutí.“

3. POSTUP PRO VYDÁNÍ EZR

3.1. Jiná probíhající trestní řízení a EZR týkající se téže osoby

3.1.1. Ve vystavujícím členském státě

Před vydáním EZR se příslušnému justičnímu orgánu doporučuje ověřit, zda nebyla zahájena jiná trestní řízení nebo vydány jiné EZR týkající se vyžádané osoby ve vystavujícím členském státě.

Pokud ve vztahu k vyžádané osobě ve vystavujícím členském státě probíhají jiná trestní řízení nebo existují vykonatelné tresty odnětí svobody, doporučuje se před vydáním EZR komunikovat s ostatními vnitrostátními orgány a případně s nimi koordinovat činnost. Je důležité zajistit, že EZR bude zahrnovat všechny trestné činy, kvůli nimž bude vyžádaná osoba stíhána nebo za které byla odsouzena ve vystavujícím členském státě. To je vhodné zejména kvůli zásadě speciality, která může zabránit stíhání nebo odsouzení za jiné trestné činy než za ty, za něž byla daná osoba předána vykonávajícím členským státem (viz oddíl 2.6). Ačkoli může být souhlas vyžádané osoby nebo vykonávajícího členského státu se stíháním nebo výkonem trestu za tyto trestné činy požadován i po předání (viz čl. 27 odst. 3 písm. f) a g) rámcového rozhodnutí o EZR), v praxi se ukázalo, že získání takového souhlasu může být pomalé nebo těžkopádné.

Je-li to možné, měly by být všechny trestné činy zahrnuty do jednoho EZR vzhledem k tomu, že to činí postup ve vykonávajícím členském státě rychlejším a účinnějším. Pokud byl na tutéž osobu již dříve vydán EZR, lze tento EZR, kdykoli je to možné, nahradit EZR novým, který zahrnuje trestné činy z předchozího EZR i nové trestné činy. Pokud je na danou osobu již dříve vystaven záznam za účelem zatčení, měl by být aktualizován tak, aby zahrnoval i tento nový EZR. K jednomu záznamu za účelem zatčení lze vložit víc než jeden EZR (viz bod 3.1 příručky SIRENE).

3.1.2. V jiném členském státě:

Pokud existují náznaky, že ve vztahu k vyžádané osobě probíhají jiná trestní řízení nebo že jsou vykonatelné jiné tresty odnětí svobody v jiném členském státě nebo v jiných členských státech, mohlo by být vhodné před vydáním EZR kontaktovat orgány tohoto jiného členského státu (jiných členských států). V těchto případech by orgány těchto různých členských států mohly zvážit možnost koordinace za účelem rozhodnutí, který členský stát by měl vydat (první) evropský zatýkací rozkaz, a možnost předat trestní řízení do jednoho nebo alespoň do menšího počtu členských států.

Příslušné orgány by měly ověřit v systému SIS ověřit, zda jiný členský stát nevystavil záznam za účelem zatčení týkající se téže osoby. Několik členských států může vložit záznam za účelem zatčení týkající se téže osoby. V případě zatčení informuje centrála SIRENE vykonávajícího členského státu současně každý členský stát, jehož se to týká (viz bod 3.2 příručky SIRENE).

Příslušné orgány mohou také kontaktovat Eurojust nebo kontaktní místa EJS, případně se obrátit přímo na příslušný orgán jiného členského státu (26).

Je nutno uvést, že pokud vykonávající členský stát obdržel na vyžádanou osobu více EZR, musí se rozhodnout, kam má být vyžádaná osoba předána nejdříve (viz oddíl 5.10). Proto by mohlo být před vydáním vícenásobných EZR účinnější usilovat o dohodu mezi vystavujícími justičními orgány o tom, do kterého z členských států by měla být vyžádaná osoba předána nejdříve. Přestože vykonávající justiční orgán není vázán dohodami týkajícími se souběžných EZR dosažených mezi vystavujícími justičními orgány, měl by je vzít v úvahu.

Proto je také vhodné vyplnit oddíl „f“ (ostatní okolnosti související s případem) formuláře EZR ohledně těchto dohod tak, aby o nich vykonávající justiční orgány byly okamžitě vyrozuměny.

3.2. Vyplňování formuláře EZR

Podrobné pokyny pro vyplnění formuláře EZR jsou uvedeny v příloze III.

3.2.1. Informace, které jsou nezbytné vždy

Vykonávající justiční orgán by měl mít vždy k dispozici minimální nezbytné informace, které mu umožní rozhodnout o předání (viz čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR). Vykonávající justiční orgán musí být zejména schopen potvrdit totožnost dané osoby a posoudit, zda na ni lze uplatnit některý z důvodů pro odmítnutí výkonu. Vystavující justiční orgán by proto měl věnovat zvláštní pozornost popisu trestného činu (trestných činů) ve formuláři EZR.

Přesné informace, které je třeba poskytnout, závisejí na okolnostech každého jednotlivého případu. Je však dobré mít na paměti, že vykonávající justiční orgán nemusí být o případu, z něhož EZR vychází, nebo o právním systému vystavujícího členského státu dostatečně nebo vůbec informován. Je proto důležité, aby vystavující justiční orgány zajistily, že informace uvedené v EZR budou jasné, správné a úplné. Pokud je formulář EZR řádně vyplněn, nejsou vyžadovány žádné další dokumenty.

Ze zkušeností vyplývá, že žádosti o další informace mezi vystavujícím a vykonávajícím justičním orgánem jsou jednou z hlavních příčin prodlení při výkonu EZR. To často vede k překročení lhůt stanovených rámcovým rozhodnutím o EZR (viz oddíl 4.1 o lhůtách).

3.2.2. Užitečné doplňující informace poskytnuté vystavujícím justičním orgánem

Do záznamu SIS musí být přidány fotografie a otisky prstů vyžádané osoby, pokud jsou k dispozici. Dále by měly být vždy uvedeny kontaktní údaje a číslo mobilního telefonu příslušného úřadu a odpovědné osoby, aby mohly být informovány okamžitě a v jakoukoli denní dobu po nalezení vyžádané osoby.

Kdykoli je pravděpodobné, že vykonávající členský stát bude požadovat od vystavujícího členského státu záruky na základě článku 5 rámcového rozhodnutí o EZR, je vhodné přidat do EZR příslušné informace. Vystavující justiční orgán může například již uvést svůj souhlas s vrácením vyžádané osoby do vykonávajícího členského státu za stanovených podmínek (viz oddíl 5.8).

3.3. Doručení EZR

Postup doručení EZR závisí na tom, zda je vystavujícímu justičnímu orgánu známo místo pobytu vyžádané osoby (článek 9 rámcového rozhodnutí o EZR). Ve většině případů je místo pobytu dané osoby neznámé nebo nejisté a EZR by měl být doručen všem členským státům prostřednictvím systému SIS. I v případě, že je místo pobytu dané osoby známo, může vystavující justiční orgán rozhodnout o pořízení záznamu v SIS (čl. 9 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR).

3.3.1. Případy, kdy není známo místo pobytu vyžádané osoby

Není-li známo místo pobytu vyžádané osoby, měl by být EZR doručen všem členským státům. Za tímto účelem by měl být v systému SIS vytvořen záznam za účelem zatčení nebo předání v souladu s článkem 26 rozhodnutí o SIS II. Je třeba zdůraznit, že vystavující justiční orgán musí vydat EZR dříve, než je možno tento záznam vložit do SIS.

Vystavující justiční orgán by měl případně zaslat kopii původního EZR a veškeré relevantní informace týkající se dané osoby vnitrostátní centrále SIRENE prostřednictvím příslušného policejního orgánu.

Centrála SIRENE vystavujícího členského státu zkontroluje, zda jsou tyto informace úplné (například zda jsou k dispozici fotografie a otisky prstů a zda mohou být připojeny), přiloží k záznamu kopii původního EZR a případně překlad a potvrdí vložení tohoto záznamu do systému SIS. Centrála SIRENE navíc sdělí obsah EZR všem ostatním centrálám SIRENE prostřednictvím výměny doplňujících informací (formulář A). Formulář A se vystavuje v angličtině. Je důležité ve formuláři A uvést (políčko 311), zda je vyhledávání dané osoby omezeno pouze na území některých členských států (zeměpisné vyhledávání).

Při obdržení formuláře A všechny ostatní centrály SIRENE ověří, zda jsou informace uvedené ve formuláři A a v EZR úplné. V souladu s článkem 25 rozhodnutí o SIS II může centrála SIRENE rovněž pod soudním dohledem zkontrolovat, zda je zřejmé, že výkon EZR bude muset být odmítnut, a pokud tomu tak bude, záznam „označit“ s cílem zabránit zatčení. Během tohoto ověřovacího procesu by měl být záznam i nadále přístupný uživatelům. Pokud členský stát nevykoná EZR, a proto se rozhodne záznam označit, zůstane tento záznam pro uživatele i nadále viditelný. Přijaté opatření nebude vydáno za účelem zatčení vyžádané osoby, ale zjištění místa pobytu této osoby (oddíl 3.6 příručky SIRENE).

Přijímající centrály SIRENE rovněž kontrolují vnitrostátní databáze, jako jsou policejní a vězeňské systémy, aby zjistily, zda je jim vyžádaná osoba již známa, nebo zda již dokonce není ve vazbě za jiný trestný čin. Pokud je daná osoba na základě takového ověření nalezena, předá centrála SIRENE informace uvedené ve formuláři A příslušnému orgánu, který vykoná EZR.

Záznam za účelem zatčení je viditelný příslušným orgánům všech členských států (obvykle donucovací a justiční orgány). Pokud je daná osoba odhalena a zatčena na základě záznamu v SIS v jiném členském státě, bude o tom vystavující justiční orgán informován prostřednictvím vnitrostátní centrály SIRENE.

Záznam za účelem zatčení v systému SIS, který obsahuje kopii původního EZR, je evropským zatýkacím rozkazem a má stejný účinek (rozhodnutí o SIS II, čl. 31 odst. 1). Od doby, kdy byl uveden do provozu systém SIS druhé generace, není již požadováno doručení původního papírového výtisku EZR, neboť kopie původního EZR je přímo připojena k záznamu. Vzhledem k tomu, že původní EZR je vydán v jazyce vystavujícího členského státu a formulář A je vydán v angličtině, může být i nadále nutné, aby vystavující justiční orgán zaslal po zatčení vyžádané osoby vykonávajícímu státu přeložený EZR. Je rovněž možné k záznamu okamžitě připojit kopii překladu EZR v jednom nebo více úředních jazycích Unie.

Webové stránky EJS (http://www.EJS-crimjust.europa.eu) obsahují seznam jazyků, které jsou pro členské státy přijatelné (viz oddíl 3.4).

Vystavující justiční orgán by měl zajistit, že záznam vložený do SIS bude uchován pouze po dobu nezbytnou pro splnění účelů, pro které byl vložen (rozhodnutí o SIS II, čl. 44 odst. 1). To znamená, že záznam musí být vymazán, pokud je EZR odvolán (viz oddíl 10.4 této příručky), nebo se uskutečnilo předání (oddíl 3.11 příručky SIRENE).

3.3.2. Případy, kdy je známo místo pobytu vyžádané osoby

Je-li známo místo pobytu vyžádané osoby, může vystavující justiční orgán zaslat EZR přímo příslušnému orgánu vykonávajícího členského státu za účelem jeho výkonu (čl. 9 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR).

Nezná-li vystavující justiční orgán příslušný vykonávající justiční orgán, musí provést šetření, včetně prostřednictvím kontaktních míst Evropské soudní sítě, aby získal tuto informaci od vykonávajícího členského státu (čl. 10 odst. l rámcového rozhodnutí o EZR). Nástroj Atlas na webových stránkách EJS (http://www.ejn-crimjust.europa.eu) rovněž obsahuje informace a kontaktní údaje příslušných orgánů jednotlivých členských států.

Aby se snížilo nebezpečí útěku vyžádané osoby, může vystavující justiční orgán zaslat EZR také své vnitrostátní centrále SIRENE za účelem předání ostatním členským státům prostřednictvím systému SIS (viz oddíl 3.3.1). Záznam SIS umožňuje informovat policejní orgány v členských státech o tom, že daná osoba je hledána za účelem zatčení. Každé centrále SIRENE by však mělo být jasně oznámeno, že místo pobytu dané osoby je známo, aby se tak předešlo zbytečné práci při kontrole toho, zda je daná osoba na svém území známa nebo přítomna.

3.3.3. Předávání EZR členským státům, které nepoužívají SIS

V současnosti nepoužívají systém SIS následující státy Unie: Irsko a Kypr. Pokud je nezbytné doručení těmto členským státům, může být EZR zaslán buď přímo, nebo prostřednictvím příslušné vnitrostátní pobočky Interpolu. Doručování prostřednictvím Interpolu je upraveno v čl. 10 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR.

Je však třeba uvést, že v některých členských státech není záznam Interpolu důvodem pro zatčení. Proto je důležité v záznamu jasně uvést, že existuje EZR, jelikož EZR vždy zahrnuje povinnost vyžádanou osobu zadržet.

3.4. Překlad EZR

Formulář EZR je nutno vyplnit v úředním jazyce nebo v jednom z úředních jazyků vykonávajícího členského státu, případně ho do těchto jazyků přeložit. EZR však může být namísto toho přeložen do některého z úředních jazyků orgánů Unie, pokud vykonávající členský stát formou prohlášení uvedl, že přijímá rovněž překlady do jednoho z těchto jazyků (čl. 8 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR).

Webová stránka EJS (http://www.ejn-crimjust.europa.eu – nástroj Fiches belges) obsahuje seznam jazyků přijatých členskými státy.

Pokud je EZR doručen prostřednictvím systému SIS, může vystavující členský stát připojit k záznamu rovněž kopii překladu EZR do jednoho nebo několika dalších úředních jazyků orgánů Unie podle čl. 27 odst. 2 rozhodnutí o SIS II. Tyto překlady, jakož i formuláře A by měly sloužit jako dostatečný základ pro provedení ověření uvedených v oddíle 3.3.1 této příručky. Je třeba poznamenat, že tím není dotčena povinnost přeložit EZR do jazyka přijímaného vykonávajícím členským státem.

V případě, že lze předpokládat místo zadržení vyžádané osoby, může být vhodnější přeložit EZR předem do jazyka příslušného členského státu. Tím se usnadní dodržování krátkých lhůt při výkonu EZR.

Předává-li se EZR přímo vykonávajícímu justičnímu orgánu, musí k němu být přiložen překlad. Vzhledem k tomu, že EZR se projednává a vykonává jako neodkladná záležitost (čl. 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR), měl by vystavující členský stát zaslat překlad co nejdříve a v každém případě ve lhůtě stanovené členským státem k přijetí přeloženého EZR (viz oddíl 4.3 této příručky).

Překlady musí být provedeny pomocí standardního formuláře EZR, který je dostupný ve všech 24 úředních jazycích Unie. Všechny jazykové verze formuláře jsou k dispozici na webových stránkách EJS (Soudní knihovna a Kompendium, a to jak ve formátu PDF, tak ve formátu Word).

3.5. Po zadržení vyžádané osoby: spolupráce a komunikace s příslušnými orgány vykonávajícího členského státu

Poté, co je vyžádaná osoba zadržena v jiném členském státě, měly by příslušné orgány vystavujícího členského státu rychle reagovat na žádosti o informace nebo jiné žádosti orgánů vykonávajícího členského státu. Příslušným orgánům vystavujícího členského státu se doporučuje řídit se ČÁSTÍ II této příručky, v níž jsou uvedeny pokyny týkající se dobré spolupráce a komunikace s příslušnými orgány vykonávajícího členského státu. Pokud nastanou problémy v komunikaci, může poskytnout pomoc EJS nebo Eurojust. Centrály SIRENE také pravidelně usnadňují komunikaci v případě, že byla daná osoba zadržena na základě záznamu za účelem zatčení vystaveného v systému SIS.

Pokud se vystavující justiční orgán rozhodne svůj EZR odvolat, měl by to neprodleně oznámit vykonávajícímu justičnímu orgánu, zejména pokud byla vyžádaná osoba zbavena svobody. Musí také zajistit výmaz záznamu v systému SIS.

Vystavující justiční orgán může kdykoli doručit vykonávajícímu justičnímu orgánu dodatečné užitečné informace (čl. 15 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR).

ČÁST II: VÝKON EZR

4. POSTUP PŘI VÝKONU EZR

4.1. Lhůty pro přijetí rozhodnutí o výkonu EZR

Pro výkon EZR jsou stanoveny přísné lhůty. Tyto lhůty jsou závislé na tom, zda vyžádaná osoba souhlasí se svým předáním, či nikoli. Zdůrazňuje se, že navzdory lhůtám musí být všechny EZR projednávány a vykonávány jako neodkladná záležitost (čl. 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR).

Souhlasí-li vyžádaná osoba se svým předáním, mělo by být pravomocné rozhodnutí o výkonu EZR přijato do 10 dnů od vyjádření tohoto souhlasu (čl. 17 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR).

Nesouhlasí-li vyžádaná osoba se svým předáním, mělo by být pravomocné rozhodnutí o výkonu EZR přijato do 60 dnů od zatčení vyžádané osoby (čl. 17 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR).

Podle rámcového rozhodnutí o EZR nelze souhlas v zásadě odvolat. Každý členský stát však může stanovit, že souhlas a popřípadě zřeknutí se práva na zásadu speciality (viz oddíl 2.6) lze odvolat v souladu s pravidly použitelnými na základě jeho vnitrostátního práva. Pokud vyžádaná osoba svůj souhlas odvolá, přestává platit původní desetidenní lhůta a uplatní se lhůta šedesátidenní, která počíná běžet dnem zatčení (čl. 13 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR). Při stanovení této lhůty není zohledněna doba, která uplynula mezi datem udělení souhlasu a datem jeho odvolání.

Pokud v konkrétním případě nelze EZR vykonat v příslušných lhůtách, lze tyto lhůty výjimečně prodloužit o dalších 30 dnů. V takovém případě musí vykonávající justiční orgán neprodleně uvědomit vystavující justiční orgán a uvést důvody prodlení (čl. 17 odst. 4 rámcového rozhodnutí o EZR).

Jak rozhodl Soudní dvůr v rozsudku ve věci C-168/13 PPU, Jeremy F. (27), musí být jakýkoli opravný prostředek s odkladným účinkem stanovený vnitrostátními právními předpisy proti rozhodnutí o předání v každém případě využit tak, aby byly dodrženy lhůty stanovené rámcovým rozhodnutím o EZR k přijetí pravomocného rozhodnutí.

V rozsudku ve věci C-237/15 PPU, Lanigan (28), Soudní dvůr rozhodl, že uplynutí lhůt pro vydání rozhodnutí o výkonu EZR nezbavuje příslušný soud povinnosti přijmout rozhodnutí v tomto ohledu a samo o sobě nebrání ponechání vyžádané osoby ve vazbě. Propuštění vyžádané osoby spolu s opatřeními nezbytnými k tomu, aby tato osoba nemohla uprchnout, je však nutno nařídit, pokud je délka vazby nepřiměřená.

Povinnost informovat Eurojust o zpožděních

Nemůže-li členský stát dodržet tyto lhůty, musí o tom informovat Eurojust s uvedením důvodů prodlení (čl. 17 odst. 7 rámcového rozhodnutí o EZR). Vzhledem k zásadnímu významu dodržování lhůt pro fungování EZR sleduje Eurojust případy, kdy tyto lhůty nebylo možno dodržet, pokud byl o nich informován. Na tomto základě může Eurojust pomoci identifikovat problémy, které způsobují zpoždění. V celé řadě situací může Eurojust pomoci příslušným orgánům při dodržování lhůt, například usnadněním výměny informací mezi příslušnými orgány.

4.2. Lhůty pro předání vyžádané osoby (po rozhodnutí o výkonu EZR)

Lhůta pro předání vyžádané osoby začíná běžet okamžitě po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu EZR. Dotčené orgány by měly zajistit a dohodnout předání dané osoby co nejdříve (čl. 23 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR). V každém případě se předání musí uskutečnit nejpozději do 10 dnů po přijetí pravomocného rozhodnutí o výkonu EZR (čl. 23 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR). Z tohoto důvodu je třeba se neprodleně dohodnout na praktických opatřeních tohoto předání.

Brání-li předání vyžádané osoby v této lhůtě 10 dnů okolnosti, které jsou mimo kontrolu členských států, vykonávající a vystavující justiční orgán se musí neprodleně vzájemně kontaktovat a dohodnout nové datum předání. V tomto případě se předání musí uskutečnit do deseti dnů od nově dohodnutého data (čl. 23 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR).

V rozsudku ve věci C-640/15, Vilkas (29), dospěl Soudní dvůr k závěru, že vykonávající justiční orgán může s vystavujícím justičním orgánem dohodnout nové datum předání i v případě, že předchozí dva pokusy o předání byly zmařeny odporem, který kladla vyžádaná osoba, za předpokladu, že kvůli výjimečným okolnostem nemohly orgány tento odpor předvídat a jeho důsledkům pro předání nemohlo být přes veškerou péči vynaloženou uvedenými orgány zabráněno, což musí ověřit předkládající soud. Tytéž orgány jsou v případě uplynutí lhůt stanovených v článku 23 nadále povinny dohodnout nové datum předání.

Odložení předání ze závažných humanitárních důvodů, například z důvodu vážného onemocnění vyžádané osoby viz oddíl 5.9.1.

4.3. Překlad EZR

Vykonávající justiční orgán může stanovit lhůtu pro přijetí překladu EZR. EZR je třeba přeložit do jednoho z úředních jazyků vykonávajícího členského státu nebo do jiného jazyka o kterém tento členský stát uvedl, že překlady do něj bude přijímat. Vykonávajícím justičním orgánům se důrazně doporučuje, aby tuto lhůtu stanovily mezi 6 a 10 kalendářními dny.

Ze zkušeností vyplývá, že termín kratší než šest dnů je často příliš krátký, aby bylo možné vypracovat překlad přiměřené kvality. Povolení lhůty delší než deset dnů by mohlo být považováno za nadměrné prodlužování celého postupu, zejména pokud je vyžádaná osoba držena ve vazbě.

4.4. Komunikace mezi příslušnými justičními orgány členských států před rozhodnutím o předání

4.4.1. Kdy se má komunikovat

Doplňující informace nezbytné pro rozhodnutí o předání

Žádosti o doplňující informace by měly být výjimečné. Tato komunikace by se měla uskutečňovat prostřednictvím centrál SIRENE za použití zvláštního formuláře (formulář M). EZR funguje na základě obecného předpokladu, že vykonávající justiční orgán může rozhodnout o předání na základě informací obsažených v EZR. Tento předpoklad je založen na zásadě vzájemného uznávání a na potřebě rozhodnout o předání rychle. Žádosti o doplňující informace jsou přesto nezbytné v některých situacích, kdy je nutné splnit povinnost výkonu EZR.

Pokud nejsou informace sdělené vystavujícím členským státem dostatečné k tomu, aby umožnily vykonávajícímu justičnímu orgánu rozhodnout o předání, musí vykonávající justiční orgán komunikovat s vystavujícím justičním orgánem, aby získal potřebné doplňující informace. Je důležité poznamenat, že v rámcovém rozhodnutí o EZR evropském zatýkacím rozkazu je to uvedeno jako povinnost vykonávajícího justičního orgánu (čl. 15 odst. 2).

Komunikace mezi vystavujícím a vykonávajícím orgánem před vydáním rozhodnutí o předání by se měla týkat především doplňujících informací, které jsou důležité pro rozhodování o předání (viz oddíl 5.6.). Žádosti o doplňující informace by se proto měly týkat zejména obsahu požadovaného ve formuláři EZR, který je nezbytný pro posouzení možnosti výkonu EZR a použitelnosti případných důvodů pro odmítnutí.

V souladu se zásadou vzájemného uznávání nemůže vykonávající justiční orgán zpochybnit skutkovou podstatu rozhodnutí soudních orgánů vystavujícího členského státu.

Komunikace by měla vždy proběhnout co nejrychleji a v každém případě by měly být dodrženy lhůty uvedené v článku 17 rámcového rozhodnutí o EZR.

Typické situace, ve kterých může být nezbytné vyžádání doplňujících informací:

a) není vyplněna příslušná část formuláře EZR;

b) obsah EZR je nejasný;

c) v EZR je zřejmá chyba;

d) není jisté, zda byla podle EZR zatčena správná osoba.

Před uplatněním důvodu pro odmítnutí

V celé řadě situací může vykonávající justiční orgán kontaktovat vystavující justiční orgán dříve, než se rozhodne uplatnit důvod pro odmítnutí výkonu. Může to být prospěšné například z hlediska stanovení toho, zda existují další opatření soudní spolupráce, která by bylo možno použít v případech, kdy není možný výkon EZR.

Jiné důvody komunikace

Může být nezbytná rovněž další komunikace, například:

a) pro získání záruk od vystavujícího členského státu ohledně doživotních trestů odnětí svobody nebo vracení státních příslušníků nebo osob s trvalým bydlištěm za účelem výkonu trestu odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě (viz oddíl 5.8); a

b) v případě více EZR týkajících se téže osoby (viz oddíl 5.10).

4.4.2. Jak se má komunikovat

EZR vychází ze zásady přímého kontaktu mezi příslušnými orgány Přímá komunikace mezi vystavujícím a vykonávajícím justičním orgánem má tu výhodu, že je rychlá a spolehlivá.

Pokud však členský stát jmenoval ústřední orgán pro úřední písemný styk v souladu s článkem 7 rámcového rozhodnutí o EZR, musí se komunikace uskutečnit prostřednictvím ústředního orgánu. Informace o členských státech, které využily této možnosti, lze nalézt na webové stránce EJS (https://www.EJS-crimjust.europa.eu).

Soudní atlas (kontaktní údaje)

Kontaktní údaje příslušných orgánů členských států naleznete v nástroji Atlas na webové stránce EJS (https://www.EJS-crimjust.europa.eu). Atlas byl vyvinut s cílem identifikovat orgán, který je místně příslušný k přijetí rozhodnutí, které má být vykonáno, a kontaktovat příslušnou osobu za účelem projednání praktických otázek týkajících se EZR a dalších nástrojů vzájemného uznávání.

Metody komunikace

V rámcovém rozhodnutí o EZR nejsou uvedena žádná konkrétní pravidla týkající se formulářů nebo postupů komunikace po přijetí EZR. Komunikace může probíhat jakýmkoli dostupným dostatečně bezpečným způsobem (např. telefonicky nebo e-mailem). Nejefektivnějším způsobem je komunikovat přímo s minimálními formalitami, a pokud je to možné, dohodnout se na používání společného jazyka.

Doporučuje se, aby byl jazyk v písemné komunikaci co nejjednodušší. Je třeba vyhnout se termínům a pojmům, které by mohly mít v různých právních systémech různé konotace, případně je vysvětlit. To pomůže vyhnout se nedorozumění a problémům s překlady.

Dobrá komunikace napomáhá rychlému průběhu celého postupu, umožňuje předcházet nedorozuměním a dodržovat krátké lhůty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí o EZR (viz body 4.1 a 4.2 této příručky týkající se lhůt).

Vždy neodkladné

Vystavující justiční orgán musí řešit žádosti o další informace neprodleně. Vykonávající orgán může stanovit (přiměřenou) lhůtu pro dodání těchto informací, přičemž vezme v úvahu nutnost dodržet lhůty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutí o EZR (čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR).

Příslušné orgány by rovněž měly vzít v úvahu zpoždění, která mohou být způsobena žádostmi o další informace, a pokusit se tato zpoždění minimalizovat.

Komunikaci může usnadnit Eurojust nebo kontaktní místa EJS

Komunikaci s orgány ostatních členských států mohou usnadnit kontaktní místa EJS nebo národní členové Eurojustu. Jak EJS, tak Eurojust mohou zajišťovat rychlou a neformální komunikaci mezi zástupci právních systémů všech členských států.

Využívání EJS nebo Eurojustu v souladu s jejich specifickými úlohami je zvláště vhodné v naléhavých situacích nebo v případech, kdy je obtížné kontaktovat správný orgán.

Například nástroje na webové stránce EJS (Soudní atlas, Fiches belges) a kontaktní místa EJS mohou pomáhat při identifikaci příslušných vykonávajících orgánů a poskytovat informace o konkrétních požadavcích ve vykonávajícím členském státě, kdežto národního člena Eurojustu je třeba zapojit v případě opakovaných prodlení nebo odmítnutí výkonu, případně v případě překrývajících se EZR. Kromě toho může být jako kanál pro předávání EZR použito bezpečné telekomunikační spojení EJS, jak je stanoveno v čl. 10 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR. Osvědčeným postupem je uvést ve formuláři EZR, zda se na přípravě EZR podílely kontaktní osoby EJS, národní členové Eurojustu nebo jiné osoby odpovědné za daný případ (30).

Úloha centrál SIRENE

V případě záznamů za účelem zatčení vydávaných v systému SIS jsou centrály SIRENE odpovědné za výměnu informací od okamžiku nalezení dané osoby („pozitivní nález“), a to nejméně do zahájení postupu formálního předávání. Justiční orgány by měly centrálu SIRENE průběžně informovat o veškerém vývoji, ke kterému dojde mezi pozitivním nálezem a přijetím pravomocného rozhodnutí o výkonu EZR.

4.5. Povinnost vykonávajícího justičního orgánu informovat vystavující justiční orgán po rozhodnutí o předání

Po přijetí rozhodnutí o tom, zda bude vyžádaná osoba předána či nikoli, má vykonávající justiční orgán povinnost informovat orgán vystavujícího členského státu o tomto rozhodnutí, jakož i o době strávené ve vazbě.

4.5.1. Informace o rozhodnutí týkajícím se předávání

Vykonávající justiční orgán musí oznámit vystavujícímu justičnímu orgánu rozhodnutí o předání. Bez ohledu na to, zda bude vyžádaná osoba předána či nikoli, musí být toto oznámení provedeno okamžitě po přijetí tohoto rozhodnutí, aby orgány vystavujícího členského státu mohly přijmout vhodná opatření. Tato povinnost neprodleného oznámení vystavujícímu členského státu vyplývá z článku 22 rámcového rozhodnutí o EZR.

Za tímto účelem je vhodné použít standardní formulář uvedený v příloze VII této příručky. Rovněž se doporučuje, aby vykonávající justiční orgán oznámil toto rozhodnutí přímo vystavujícímu justičnímu orgánu, protože to usnadňuje rychlou a jasnou komunikaci (viz oddíl 4.4.2).

Každé odmítnutí výkonu EZR musí obsahovat odůvodnění (čl. 17 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR).

Je důležité, aby vykonávající justiční orgány jednoznačně uvedly trestný čin (trestné činy) na který (které) se předání vztahuje. To je relevantní z důvodu zásady speciality zakotvené v článku 27 rámcového rozhodnutí o EZR (viz oddíl 2.6 této příručky.). Tato zásada speciality by mohla zabránit vystavujícímu členskému státu ve stíhání trestných činů spáchaných před předáním s výjimkou toho trestného činu nebo těch trestných činů, pro něž byla vyžádaná osoba předána.

V případech, kdy byl EZR vložen do SIS, by měl vykonávající justiční orgán oznámit své rozhodnutí centrále SIRENE svého členského státu.

4.5.2. Informace o době strávené ve vazbě

Veškeré informace týkající se doby trvání vazby vyžádané osoby na základě EZR musí být poskytnuty vystavujícímu justičnímu orgánu. Rámcové rozhodnutí o EZR vyžaduje, aby byly tyto informace poskytnuty při předání (čl. 26 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR). Tyto informace může poskytnout vykonávající justiční orgán nebo určený ústřední orgán.

Je důležité, aby orgány vystavujícího členského státu znaly přesnou dobu strávenou ve vazbě. Tato doba musí být započtena do pravomocného trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody (čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR).

Standardní formulář v příloze VII obsahuje místo pro uvedení informací o době strávené ve vazbě.

Ve věci C-294/16 PPU JZ (31) rozhodl Soudní dvůr takto:

„47. (…) pojem „vazba“ ve smyslu čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán tak, že vedle uvěznění zahrnuje každé opatření nebo každý soubor opatření uložených dotyčné osobě, která z důvodu jejich druhu, délky, účinků a podmínek jejich výkonu zbavují dotyčnou osobu svobody způsobem srovnatelným s uvězněním. (…) 53. Justiční orgán členského státu vystavujícího evropský zatýkací rozkaz je při provádění čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 povinen zkoumat, zda opatření přijatá vůči dotyčné osobě ve vykonávajícím členském státě musí být postavena na roveň takovému zbavení osobní svobody, jako je uvedeno v bodě 47 tohoto rozsudku, a musí být tudíž považována za vazbu ve smyslu tohoto čl. 26 odst. 1. Pokud tento justiční orgán v rámci tohoto zkoumání dospěje k závěru, že tomu tak je, uvedený čl. 26 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 ukládá, aby do doby odnětí svobody v členském státě vystavujícím evropský zatýkací rozkaz byla započtena celá doba, po kterou byla tato opatření uplatňována. (…) 55. Nicméně vzhledem k tomu, že se uvedený čl. 26 odst. 1 omezuje na stanovení minimální úrovně ochrany základních práv osoby, vůči které byl vydán evropský zatýkací rozkaz, nemůže být, jak uvedl generální advokát v bodě 72 svého stanoviska, vykládán jako ustanovení, které brání tomu, aby justiční orgán členského státu vystavujícího tento zatýkací rozkaz mohl pouze na základě vnitrostátního práva započíst do celé doby odnětí svobody dotyčné osoby v tomto členském státě celou dobu, po kterou byla ve vykonávajícím členském státě vůči této osobě uplatňována opatření představující nikoli odnětí svobody, nýbrž její omezení, nebo její část. 56. Konečně je třeba připomenout, že při zkoumání uvedeném v bodě 53 tohoto rozsudku může justiční orgán členského státu vystavujícího evropský zatýkací rozkaz na základě čl. 26 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2002/584 požádat příslušný orgán vykonávajícího členského státu o všechny informace, jejichž předání bude považovat za nezbytné.“

4.6. Držení vyžádané osoby ve vazbě ve vykonávajícím členském státě

Po zatčení vyžádané osoby na základě EZR musí vykonávající justiční orgán rozhodnout o tom, zda je nutno vyžádanou osobu ponechat ve vazbě nebo ji propustit až do přijetí rozhodnutí o výkonu EZR. Vazba tedy není nezbytně nutná a danou osobu lze kdykoli předběžně propustit z vazby v souladu s vnitrostátním právem vykonávajícího členského státu (článek 12 rámcového rozhodnutí o EZR).

Pokud není daná osoba držena ve vazbě, je příslušný orgán vykonávajícího členského státu povinen učinit veškerá opatření, která považuje za nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla utéci (článek 12 rámcového rozhodnutí o EZR). Tato opatření by mohla zahrnovat například zákaz cestování nebo povinnost pravidelné registrace a elektronického dohledu.

Rozhodnutí o vazbě se přijímá v souladu s vnitrostátními právními předpisy a v souladu s článkem 6 Listiny základních práv Evropské unie, která stanoví, že každý má právo na svobodu a osobní bezpečnost.

Ve věci C-237/15 PPU Lanigan Soudní dvůr rozhodl:

„Čl. 15 odst. 1 a článek 17 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV (…) musí být vykládány v tom smyslu, že vykonávající justiční orgán má po uplynutí lhůt stanovených v citovaném článku 17 nadále povinnost přijmout rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu. Článek 12 uvedeného rámcového rozhodnutí ve spojení s článkem 17 téhož rámcového rozhodnutí a s ohledem na článek 6 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v takové situaci byla vyžádaná osoba ponechána v souladu s právem vykonávajícího členského státu ve vazbě, i když celková doba držení této osoby ve vazbě tyto lhůty překračuje, není-li tato doba vzhledem k charakteristikám řízení vedeného ve věci dotčené v původním řízení nepřiměřená, což musí ověřit předkládající soud. Pokud vykonávající justiční orgán rozhodne o ukončení vazby uvedené osoby, musí učinit spolu s předběžným propuštěním této osoby veškerá opatření nezbytná k tomu, aby tato osoba nemohla uprchnout, a zajistit, aby materiální podmínky pro její účinné předání zůstaly splněny, dokud nebude přijato pravomocné rozhodnutí o výkonu evropského zatýkacího rozkazu.“

5. ROZHODNUTÍ O PŘEDÁNÍ

5.1. Obecná povinnost výkonu EZR

Vykonávající justiční orgán má obecnou povinnost vykonat EZR na základě zásady vzájemného uznávání a v souladu s ustanoveními rámcového rozhodnutí o EZR (článek 1). Tato ustanovení jsou uvedena v oddílech 5 až 8 této příručky. Rozhodnutí o předání musí být vydáno ve lhůtách uvedených v oddíle 4.

Kromě toho musí příslušné orgány zajistit, aby byla respektována minimální procesní práva vyžádané osoby, jak je uvedeno v oddílu 11.

5.2. Seznam 32 trestných činů, které vedou k předání bez ověření oboustranné trestnosti

Vykonávající justiční orgán by měl ověřit, zda vystavující justiční orgán zařadil některý z daných trestných činů do jedné z 32 kategorií trestných činů uvedených v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR. Vykonávající justiční orgán může ověřit oboustrannou trestnost pouze u trestných činů, které nejsou uvedeny na tomto seznamu 32 trestných činů.

Je třeba zdůraznit, že relevantní je pouze definice trestného činu a maximální trest podle práva vystavujícího členského státu. Vykonávající justiční orgán musí uznat údaje, které vystavující justiční orgán uvedl v EZR.

Ve věci C-289/15 Grundza byl Soudní dvůr požádán o výklad čl. 7 odst. 3 a čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV (zejména způsobu posuzování oboustranné trestnosti). Soudní dvůr rozhodl takto:

„38. (…) při posouzení oboustranné trestnosti přísluší příslušnému orgánu vykonávajícího státu ověřit, zda by skutkové okolnosti zakládající trestný čin, jak jsou popsány v rozsudku vydaném příslušným orgánem vydávajícího státu, v případě, že by nastaly na území vykonávajícího státu, byly jako takové rovněž trestné na uvedeném území. (…) 49. (…) v rámci posouzení oboustranné trestnosti příslušný orgán vykonávajícího státu musí ověřit, nikoli zda byl porušen zájem chráněný vydávajícím státem, ale zda by v případě, že by k takovému činu došlo na území členského státu uvedeného orgánu, byl podobný zájem chráněný vnitrostátním právem uvedeného státu považován za poškozený.“

Pokud se vykonávající justiční orgán domnívá, že v tomto ohledu došlo ke zjevné chybě, měl by kontaktovat vydávající justiční orgán pro objasnění (viz oddíl 4.4 o komunikaci).

5.3. Průvodní trestné činy

„Průvodní trestné činy“ se týkají jednoho nebo více trestných činů, které lze potrestat nižšími tresty, než je hranice uvedená v čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR. Takové trestné činy mohou být zahrnuty do EZR jako průvodní trestné činy. Vystavující justiční orgán by mohl tyto trestné činy zahrnout do formuláře EZR i přesto, že nespadají do působnosti EZR (viz oddíl 2.3).

EZR však musí být vydán nejméně za jeden trestný čin, který splňuje hranici uvedenou v čl. 2 odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR.

Rámcové rozhodnutí o EZR samo vysloveně neupravuje, jakým způsobem se má řešit otázka předávání za průvodní trestné činy. Některé členské státy se rozhodly je povolit, zatímco jiné nikoliv. Pokud vykonávající členský stát neprovádí předávání za průvodní trestné činy, mohla by zásada speciality zabránit vystavujícímu členskému státu ve stíhání těchto trestných činů (viz oddíl 2.6 o zásadě speciality).

Pokud EZR zahrnuje průvodní trestné činy, doporučuje se, aby vykonávající justiční orgán v rozhodnutí o předání jasně uvedl, zda se předávání týká také průvodních trestných činů. Předávání za průvodní trestné činy dává vystavujícímu členskému státu pravomoc tyto trestné činy stíhat nebo vykonávat trest odnětí svobody v souvislosti s nimi.

Příloha VIII obsahuje seznam členských států, jejichž právní řád obsahuje možnost předávat v případě průvodních trestných činů.

5.4. Důvody pro odmítnutí výkonu

Obecná povinnost vykonávat EZR (zakotvená v čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR) je omezena důvody pro povinné a nepovinné odmítnutí výkonu EZR, tj. důvody pro odmítnutí (články 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutí o EZR). Je důležité uvést, že v souladu s rámcovým rozhodnutím o evropském zatýkacím rozkazu jsou tyto důvody jedinými důvody, na jejichž základě může vykonávající justiční orgán odmítnout výkon. Pokud jde o důvody, pro které je možné odmítnout výkon, může se vykonávající justiční orgán dovolávat pouze těch, které jsou provedeny do jeho vnitrostátního práva. Soudní dvůr objasnil, že tento seznam důvodů je vyčerpávající (zejména ve věci C-123/08 Wolzenburg, bod 57, a ve spojených věcech C-404/15 a C-659/15 PPU Aranyosi a Căldăraru, bod 80) (32).

Vykonávající justiční orgán může před rozhodnutím o odmítnutí předání kontaktovat vystavující justiční orgán. To může být vhodné v případě nejistoty ohledně uplatnění některého z důvodů pro odmítnutí výkonu. Vykonávající justiční orgán může rovněž před přijetím rozhodnutí o odmítnutí výkonu informovat o možnostech dalších opatření, jako je předávání vězňů (viz oddíl 4.4 o komunikaci a oddíl 2.5 o dalších unijních opatřeních týkajících se justiční spolupráce).

Po přijetí rozhodnutí o odmítnutí výkonu již nelze vyžádanou osobu dále držet ve vazbě na základě EZR.

5.4.1. Povinné důvody pro odmítnutí výkonu

Pokud platí jeden nebo více povinných důvodů pro odmítnutí výkonu, musí vykonávající justiční orgán výkon EZR odmítnout (článek 3 rámcového rozhodnutí o EZR). Jakmile vykonávající justiční orgán zjistí, že se uplatní některý z těchto důvodů, musí proto výkon EZR odmítnout. Tyto důvody jsou uvedeny v článku 3 rámcového rozhodnutí o EZR.

Amnestie (čl. 3 odst. 1)

Na trestný čin, pro který je zatýkací rozkaz vydán, se vztahuje ve vykonávajícím členském státě amnestie. Vyžaduje se také, aby byl vykonávající členský stát příslušný ke stíhání tohoto trestného činu podle svého vlastního trestního práva.

Zásada ne bis in idem (čl. 3 odst. 2)

Vykonávající justiční orgán má informace, že vyžádaná osoba byla pravomocně odsouzená za stejný čin členským státem. Rovněž se vyžaduje předpoklad, že v případě odsouzení byl trest vykonán, právě je vykonáván nebo podle práva členského státu, ve kterém byl vynesen rozsudek, ho již nelze vykonat.

Soudní dvůr vydal několik rozsudků ve věcech týkajících se výkladu zásady ne bis in idem ve vztahu k článku 54 Úmluvy k provedení Schengenské dohody (ÚPSD). Tyto rozsudky lze použít na rámcové rozhodnutí o EZR na základě rozsudku ve věci C-261/09 Mantello (33) a objasňují pojmy jako „pravomocné rozhodnutí“, „stejný čin“ a „trest byl vykonán“. Ve věci C-129/14 PPU Spasic (34) Soudní dvůr rozhodl, že článek 54 ÚPSD jako takový je slučitelný s článkem 50 Listiny základních práv Evropské unie, který tuto zásadu zaručuje.

Příloha VI obsahuje souhrny rozsudků Soudního dvora týkajících se zásady ne bis in idem.

Článek 54 ÚPSD

„Osoba, která byla pravomocně odsouzena jednou smluvní stranou, nesmí být pro tentýž čin stíhána druhou smluvní stranou za předpokladu, že v případě odsouzení již byla vykonána nebo je právě vykonávána sankce, nebo podle práva smluvní strany, ve které byl rozsudek vynesen, již nemůže být vykonána.“

Článek 50 Listiny

„Právo nebýt dvakrát trestně stíhán nebo trestán za stejný trestný čin Nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.“

Nedosažení věku trestní odpovědnosti (čl. 3 odst. 3)

Vyžádaná osoba není podle práva vykonávajícího členského státu vzhledem ke svému věku trestně odpovědná za jednání, pro které je zatýkací rozkaz vydán.

Zákony členských států definují minimální věk trestní odpovědnosti odlišně. Také rozhodný okamžik uplatnění tohoto věku v konkrétních případech se liší: relevantním okamžikem může být například okamžik spáchání údajného trestného činu nebo okamžik obvinění dané osoby.

Důvody pro odmítnutí výkonu se použijí, pokud proti vyžádané osobě lze ve vykonávajícím členském státě z důvodu jejího věku vést pouze občanskoprávní nebo správní, nikoli však trestněprávní řízení.

5.4.2. Důvody, pro které je možné odmítnout výkon

Pokud se použije některý z důvodů, pro které je možné odmítnout výkon a které jsou provedeny do vnitrostátního práva, může vykonávající justiční orgán odmítnout výkon EZR v závislosti na okolnostech případu. Tyto důvody jsou uvedeny v článku 4 rámcového rozhodnutí o EZR.

Neexistence oboustranné trestnosti (čl. 4 odst. 1)

Jednání, pro které byl EZR vydán, není trestným činem podle práva vykonávajícího členského státu.

To se týká pouze trestných činů, které nejsou uvedeny v seznamu trestných činů podle čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR, pro něž je ověřování oboustranné trestnosti zrušeno. Tento důvod pro možné odmítnutí výkonu se však může uplatnit i v případě, že daný čin odpovídá některému z činů uvedených v čl. 2 odst. 2 rámcového rozhodnutí o EZR, ale lze jej potrestat trestem odnětí svobody nebo ochranným opatřením spojeným s odnětím osobní svobody s horní hranicí sazby méně než tři roky a tento čin nepředstavuje trestný čin podle práva vykonávajícího členského státu. Ve věci C-289/15 Grundza objasnil Soudní dvůr, jak je nutno posuzovat podmínku oboustranné trestnosti (viz oddíl 5.2).

V případě daní, poplatků, cel nebo měny nelze odmítnout výkon EZR z toho důvodu, že právo vykonávajícího členského státu neukládá tentýž druh daní, poplatků nebo cel nebo neobsahuje stejnou úpravu, pokud jde o daně, poplatky, cla a měny, jako právo vystavujícího členského státu.

Stíhání probíhající ve vykonávajícím členském státě (čl. 4 odst. 2)

Osoba, na niž se vztahuje EZR, je ve vykonávajícím členském státě stíhána za stejný čin, jako je trestný čin, pro který byl EZR vydán.

Stíhání za stejný trestný čin je ve vykonávajícím členském státě vyloučeno (čl. 4 odst. 3)

Justiční orgány vykonávajícího členského státu rozhodly buď nezahájit trestní stíhání kvůli trestnému činu, pro který byl evropský zatýkací rozkaz vydán, nebo zastavit takové řízení, nebo byl-li v členském státě vynesen proti vyžádané osobě za stejné jednání pravomocný rozsudek, který zamezuje dalšímu trestnímu stíhání.

Viz rovněž oddíl 5.4.1 ohledně zásady ne bis in idem.

Trestní stíhání nebo výkon trestu jsou promlčeny (čl. 4 odst. 4)

Trestní stíhání vyžádané osoby nebo výkon trestu podle práva vykonávajícího členského státu jsou promlčeny a jednání spadá do pravomoci tohoto členského státu na základě jeho vlastního trestního práva.

Viz rovněž oddíl 5.4.1 ohledně zásady ne bis in idem.

Pravomocný rozsudek ve třetím státě (čl. 4 odst. 5)

Vykonávající justiční orgán má informace, že vyžádaná osoba byla pravomocně odsouzena za stejný čin třetím státem, za podmínky, že v případě odsouzení byl trest vykonán, právě je vykonáván nebo podle práva státu, který vynesl rozsudek, ho již nelze vykonat.

Vykonávající členský stát se zaváže provést výkon trestu (čl. 4 odst. 6)

Pokud byl EZR vydán za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody a vyžádaná osoba se zdržuje ve vykonávajícím členském státě, je jeho státním příslušníkem nebo zde má trvalé bydliště, může vykonávající justiční orgán zvážit, zda by bylo možno provést výkon trestu v jeho členském státě namísto předání dané osoby do vystavujícího členského státu.

Článek 25 rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV obsahuje rovněž zvláštní ustanovení o výkonu trestů odnětí svobody ve vykonávajícím členském státě v případech podle čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR (viz oddíl 2.5.2 této příručky). Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV nahradilo úmluvu z roku 1983 a její dodatkový protokol. Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV je proto nutno uplatnit při předávání trestu do členského státu, v němž je vykonán.

V souladu s rámcovým rozhodnutím 2008/909/SVV již není ve všech případech nezbytným předpokladem souhlas odsouzeného s předáním.

Ve věci C-66/08 Kozłowski (35) Soudní dvůr rozhodl, že výrazy „má trvalé bydliště“ a „zdržuje se“ v čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR je třeba vymezit jednotně, jelikož se vztahují na autonomní pojmy práva Unie. První z nich se vztahuje na situace, ve kterých vyžádaná osoba buď zřídila své skutečné bydliště ve vykonávajícím členském státě, nebo si v důsledku stálého pobytu po určitou dobu v témže státě vytvořila pouto k posledně uvedenému státu, které je srovnatelné s poutem vzniklým v důsledku bydliště. Vymezení pojmu „zdržuje se“ vyžaduje celkové posouzení více objektivních skutečností, mezi něž patří délka, povaha a podmínky pobytu této osoby, jakož i její rodinné a hospodářské vazby k vykonávajícímu členskému státu.

Jak rozhodl Soudní dvůr ve věci C-123/08 Wolzenburg, pokud jde o čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR a zásadu rovného zacházení s občany Unie, vnitrostátní předpisy stanovící odmítnutí výkonu EZR v případě migrujících občanů Unie s ohledem na výkon trestu odnětí svobody pouze tehdy, pokud legálně pobývají na území daného státu nepřetržitě po dobu pěti let, jsou slučitelné s bývalým článkem 12 Smlouvy o založení Evropského společenství (nyní článek 18 SFEU). Členský stát však nemůže podmínit uplatnění důvodu, pro který je možné odmítnout výkon EZR podle čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR, takovými dodatečnými správními požadavky, jako je povinnost být držitelem povolení k pobytu na dobu neurčitou.

Ve věci C-42/11 Lopes da Silva Jorge (36) Soudní dvůr rozhodl, že čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR a článek 18 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že členský stát se může v rámci provedení uvedeného v čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí o EZR rozhodnout omezit situace, kdy vnitrostátní vykonávající justiční orgán může odmítnout předat osobu, která spadá do působnosti tohoto ustanovení, ale nemůže z této působnosti absolutně a automaticky vyloučit státní příslušníky jiných členských států, kteří se zdržují nebo mají trvalé bydliště na jeho území, bez ohledu na vazby, které mají tito státní příslušníci s posledně uvedeným členským státem. Předkládající soudy jsou povinny právo vykládat ve světle znění a účelu rámcového rozhodnutí o EZR, aby zajistily jeho plnou účinnost.

Exteritorialita (trestné činy spáchané mimo území vystavujícího členského státu) (čl. 4 odst. 7)

EZR se vztahuje na trestné činy, které:

a) byly podle práva vykonávajícího členského státu spáchány zcela nebo zčásti na území vykonávajícího členského státu nebo na místě, které se za toto území považuje; nebo

b) byly spáchány mimo území vystavujícího členského státu a právo vykonávajícího členského státu neumožňuje stíhání za stejné trestné činy, byly-li spáchány mimo jeho území.

5.5. Soudní jednání v nepřítomnosti

Rámcové rozhodnutí 2009/299/SVV změnilo rámcové rozhodnutí o EZR vypuštěním čl. 5 odst. 1 a vložením nového článku 4a o rozhodnutích vydaných v nepřítomnosti. Tato ustanovení se týkají situací, kdy vykonávající justiční orgán obdržel EZR týkající se výkonu trestu odnětí svobody na základě řízení ve vystavujícím členském státě, jemuž tato osoba nebyla přítomna.

Článek 4a rámcového rozhodnutí o EZR obsahuje důvod, pro který je možné odmítnout výkon EZR vydaného za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, pokud se daná osoba nezúčastnila soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí (rozhodnutí vydané v nepřítomnosti).

Toto pravidlo však obsahuje řadu výjimek. Vykonávající justiční orgán nemůže odmítnout výkon EZR na základě rozhodnutí vydaného v nepřítomnosti pokud EZR uvádí, že daná osoba v souladu s dalšími procesními požadavky vymezenými vnitrostátním právem vystavujícího členského státu:

a) byla včas: i) osobně předvolána, a tudíž informována o plánovaném datu a místu konání jednání soudu, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, nebo jiným způsobem skutečně převzala úřední informaci o plánovaném datu a místu konání jednání soudu tak, aby bylo možné jednoznačně určit, že o plánovaném jednání soudu věděla; a ii) informována, že rozhodnutí může být vyneseno, pokud se jednání soudu nezúčastní; nebo

b) věděla o plánovaném jednání soudu a zmocnila svého právního zástupce, kterého si sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji na jednání soudu obhajoval, a tímto zástupcem byla skutečně na jednání soudu obhajována; nebo

c) poté, co jí bylo doručeno rozhodnutí a byla výslovně informována o svém právu na obnovení řízení nebo odvolání, které umožňují opětovné přezkoumání skutkové podstaty věci včetně nových důkazů a které mohou vést ke změně původního rozhodnutí: i) výslovně uvedla, že rozhodnutí nenapadne, nebo ii) nepodala návrh na obnovení řízení nebo odvolání v příslušné lhůtě; nebo

d) neobdržela osobně toto rozhodnutí, avšak: i) toto rozhodnutí jí bude osobně doručeno neprodleně po jejím předání a bude výslovně informována o svém právu na obnovení řízení nebo odvolání, které umožňují opětovné přezkoumání skutkové podstaty věci včetně nových důkazů a které mohou vést ke změně původního rozhodnutí, a ii) bude informována o lhůtě, ve které musí podat návrh na obnovení řízení nebo odvolání, jak stanoví příslušný EZR.

Věc C-399/11 Melloni (37) se týkala otázky, zda čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584/SVV musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vykonávající justiční orgán v případech uvedených v tomto ustanovení podmínil výkon EZR vydaného za účelem výkonu trestu tím, že odsuzující rozhodnutí vynesené v nepřítomnosti může být přezkoumáno ve vystavujícím členském státě.

Soudní dvůr měl za to, že čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí o EZR stanoví důvod, ze kterého je možné odmítnout výkon EZR vydaného za účelem výkonu trestu, pokud byla dotyčná osoba odsouzena v nepřítomnosti. S touto možností se nicméně pojí čtyři výjimky uvedené v čl. 4a odst. 1 písm. a) až d). Soudní dvůr rozhodl, že v těchto čtyřech případech nesmí vykonávající justiční orgán podmínit předání osoby odsouzené v nepřítomnosti možností přezkumu odsuzujícího rozsudku v její přítomnosti.

Ve věci C-108/16 PPU Dworzecki (38) Soudní dvůr rozhodl takto:

„Čl. 4a odst. 1 písm. a) bod i) rámcového rozhodnutí 2002/584 (…) musí být vykládán v tom smyslu, že takové předvolání, jako je předvolání dotčené v původním řízení, které nebylo oznámeno přímo dotyčné osobě, nýbrž bylo na adrese jejího bydliště předáno dospělé osobě, která je členem téže domácnosti a která se zavázala jej dotyčné osobě předat, ač na základě evropského zatýkacího rozkazu nelze prověřit, zda a případně kdy tato dospělá osoba toto předvolání dotyčné osobě skutečně předala, nesplňuje samo o sobě podmínky stanovené v tomto ustanovení.“

5.6. Zohlednění základních práv vykonávajícím justičním orgánem

Rámcové rozhodnutí o EZR neobsahuje ustanovení o odmítnutí výkonu na základě porušení základních práv vyžádané osoby ve vystavujícím členském státě.

Ustanovení čl. 1 odst. 3 čtené společně s 12. a 13. body odůvodnění rámcového rozhodnutí o EZR však objasňují, že základní práva a obecné právní zásady by měly být v kontextu EZR ctěny.

Ve spojených věcech C-404/15 a C-659/15 PPU Aranyosi a Căldăraru Soudní dvůr rozhodl takto:

„… má-li vykonávající justiční orgán k dispozici objektivní, spolehlivé, přesné a řádně aktualizované údaje ohledně vězeňských podmínek ve vystavujícím členském státě svědčící o existenci systémových či celoplošných nedostatků nebo nedostatků týkajících se určitých skupin osob nebo určitých vězeňských zařízení, musí konkrétním a přesným způsobem ověřit, zda jsou dány vážné a prokazatelné důvody se domnívat, že osoba, na niž je vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem trestního stíhání nebo výkonu trestu odnětí svobody, bude v důsledku podmínek, v jakých má být v tomto členském státě vězněna, vystavena v případě svého předání do uvedeného členského státu skutečnému nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení ve smyslu článku 4 Listiny. Za tím účelem musí požádat o poskytnutí doplňujících informací vystavující justiční orgán, který poté, co v případě potřeby požádal o pomoc ústřední orgán nebo některý z ústředních orgánů vystavujícího členského státu ve smyslu článku 7 rámcového rozhodnutí, musí tyto informace poskytnout ve lhůtě stanovené v takové žádosti. Vykonávající justiční orgán musí své rozhodnutí o předání dotyčné osoby odložit až do doby, kdy obdrží doplňující informace, které mu umožní existenci takového nebezpečí vyloučit. Nelze-li existenci tohoto nebezpečí vyloučit v přiměřené lhůtě, musí tento orgán rozhodnout, zda je namístě postup předání ukončit.“

Disponuje-li justiční orgán vykonávajícího členského státu důkazy, které svědčí o skutečném nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení s osobami vězněnými ve vystavujícím členském státě v důsledku celkových vězeňských podmínek, musí se řídit postupem uvedeným v rozhodnutí Soudního dvora ve spojených věcech C-404/15 a C-659/15 PPU Aranyosi a Căldăraru (body 89 až 104).

Procesní kroky, které