Ustanovení čl. 51 druhého pododstavce směrnice o rekreačních plavidlech vyžaduje, aby Komise do 18. ledna 2022 a poté každých pět let předložila Evropskému parlamentu a Radě zprávu o provádění této směrnice. Zpráva musí odkazovat na odpovědi členských států na dotazník zaslaný Komisí. Členské státy zaslaly své odpovědi a budou požádány, aby na tento průzkum následně odpovídaly každých pět let.

Členské státy EU a EHP (dále jen „členské státy“) musely směrnici provést do vnitrostátního práva do 18. ledna 2016, přičemž od uvedeného dne se ve všech těchto zemích staly příslušné předpisy použitelnými.

Tyto kontroly ukázaly, že členské státy směrnici provedly a uplatnily plně a konzistentně. Při provádění právních ustanovení směrnice do vnitrostátních právních předpisů nebyly zjištěny žádné závažné problémy. Platí to zejména pro ustanovení o uvádění výrobků na trh a souvisejících povinnostech pro i) výrobce a zplnomocněné zástupce; ii) členské státy, pokud jde o jejich úlohu a povinnosti; iii) postupy posuzování shody a iv) oznámené subjekty.

Komise provedla důkladné kontroly toho, jak členské státy směrnici provedly. Členské státy zvolily různé způsoby provedení: některé směrnici provedly jejím začleněním do stávajících právních předpisů (např. do svých občanských zákoníků), jiné přijaly nový právní předpis provádějící směrnici téměř doslovně, zatímco další státy zvolily kombinaci těchto dvou způsobů.

Členské státy byly rovněž dotázány, zda by dosažení cílů směrnice napomohla případná harmonizace pravidel pro registraci plavidel napříč EU/EHP. Názory na tuto záležitost se lišily. Většina členských států (a také Island a Norsko) obecně nebyla proti této myšlence. Uvedly však, že konečné stanovisko by muselo být přijato na základě konkrétního návrhu Komise po důkladné diskusi s ostatními členskými státy. Pět členských států (Belgie, Kypr, Německo, Malta a Rakousko) dospělo k závěru, že harmonizace není třeba a že by k dosažení cílů směrnice nenapomohla. Tito respondenti poukázali na skutečnost, že harmonizace pravidel týkajících se registrace plavidel by ovlivnila některé aspekty právních předpisů týkajících se daní a majetku, na které se směrnice nevztahuje, protože nesouvisí s bezpečností výrobku.

Jak podle čl. 51 prvního pododstavce vyžaduje směrnice o rekreačních plavidlech, rozeslala Komise dne 22. března 2020 členským státům EU a EHP dotazník ohledně uplatňování směrnice. Lhůta pro zaslání odpovědí byla do 18. ledna 2021. Dne 2. ledna 2021 bylo rozesláno připomenutí prodlužující lhůtu pro odpovědi do 1. března 2021. Během setkání expertní skupiny pro směrnici o rekreačních plavidlech, které se konalo dne 1. března 2021, byly zbývající členské státy vyzvány, aby bez dalšího prodlení předložily odpovědi na dotazník.

V lednu 2017 Komise na základě čl. 49 odst. 1 písm. c) směrnice přijala prováděcí nařízení (EU) 2017/1. Toto nařízení stanovilo podrobné postupy pro identifikaci plavidel uvedenou v příloze I části A bodě 2.1 směrnice o rekreačních plavidlech, a to včetně objasnění terminologie (konkrétně kódu země a jedinečného kódu výrobce), a zavedlo postupy pro přidělování a správu kódů výrobců poskytovaných výrobcům usazeným mimo EU. Upřesnilo rovněž, že další prvky identifikačního čísla plavidla (jako například jeho složení a umístění) jsou upravovány příslušnými harmonizovanými normami.

Většina zemí neohlásila žádné potíže, pokud jde o jasnost a použití čl. 2 odst. 1 a čl. 2 odst. 2 definujících oblast působnosti a výjimky. Několik respondentů připustilo, že většina otázek týkajících se výkladu směrnice je řešena v pokynech ke směrnici o rekreačních plavidlech nebo byla zodpovězena během setkání skupiny správní spolupráce v rámci směrnice o rekreačních plavidlech a odvětvové skupiny pro rekreační plavidla.

Sedm členských států nicméně uvedlo jisté potíže, pokud jde o stanovení toho, zda nová plavidla objevující se na trhu spadají do oblasti působnosti směrnice o rekreačních plavidlech. Zdá se, že se tak objevil návrh, aby oblast působnosti lépe odrážela vznik nových technologických výrobků. Pět členských států vyjádřilo nejistotu, pokud jde o praktické použití dvou definic: „větší úprava motoru“ a „větší úprava plavidla“. Čtyři členské státy vyjádřily nejistotu, pokud jde o praktické použití výjimky z čl. 2 odst. 2 pro lodě s nosnými křídly, což by vyžadovalo další pokyny, nebo zahrnutí lodí s nosnými křídly do oblasti působnosti směrnice o rekreačních plavidlech.

Pokud jde o definici částečně dokončeného plavidla uvedeného v čl. 6 odst. 2 a čl. 15 odst. 5 směrnice v souvislosti s přílohou III (pokud jde o obsah prohlášení týkajícího se částečně dokončeného plavidla), většina členských států neoznámila žádné závažné potíže. Zpětná vazba od respondentů naznačuje, že tato problematika byla dostatečně řešena v rámci pokynů ke směrnici o rekreačních plavidlech.

Tři členské státy (Francie, Lotyšsko a Itálie) však uvedly, že v praxi je k částečně dokončeným plavidlům prohlášení podle přílohy III přiloženo zřídka, protože jejich výrobci nemají o tomto požadavku dostatečné povědomí. Tito výrobci obvykle provádějí konkrétní práci jménem konečného výrobce a spoléhají na EU prohlášení o shodě vydané výrobcem pro konečný výrobek uváděný na trh. Jeden členský stát (Švédsko), stejně jako Norsko, navrhl přísnější pravidla pro výrobce částečně dokončeného plavidla, přičemž směrnice o rekreačních plavidlech by měla jasně definovat částečně dokončené plavidlo a k prohlášení podle přílohy III by měla být připojena úplná technická dokumentace ve fázi zhotovení.

Pokud jde o ustanovení týkající se motorů upravovaných pro instalaci na plavidle (čl. 6 odst. 4 druhý pododstavec směrnice), většina členských států se zkušeností v této oblasti nenaznačuje žádné problémy ohledně výkladu a prosazování právních předpisů. Několik členských států vysvětlilo, že jejich orgány dozoru nad trhem nemohou ověřovat, zda jsou nainstalované nebo upravované motory v souladu s mezními hodnotami pro výfukové emise. Pro provedení těchto kontrol jim chybí zdroje a vhodné přenosné nástroje. Namísto toho se spoléhají na kontrolu dokumentů a posouzení provedená oznámenými subjekty. Švédsko navrhlo, že úprava motorů by měla být povolena pouze výrobcům motorů. Dva další členské státy oznámily určité problémy, pokud jde o výklad vztahů mezi původním výrobcem a osobou provádějící úpravy motorů.

Většina členských států považovala povinnosti soukromých dovozců uvedené v článku 12 směrnice za jasné a přiměřené. Tři členské státy by v souvislosti se soukromými dovozci uvítaly definici pojmu „neobchodní činnost“.

Jedenáct členských států prohlásilo, že soukromě dovezená plavidla jsou zřídkakdy vybavena technickou dokumentací. Zdá se, že pro soukromého dovozce je zatěžující a nákladné vypracovat technickou dokumentaci, jak vyžaduje příloha IX směrnice. Mají za to, že realističtějším požadavkem by bylo předložení dostupných technických podkladů než úplné dokumentace. Existují rovněž rozdílné výklady toho, co zahrnují „příslušné odborné znalosti“ podle čl. 12 odst. 2 směrnice o rekreačních plavidlech. Toto ustanovení stanoví, že soukromý dovozce si nechá vyhotovit technickou dokumentaci s využitím „příslušných odborných znalostí“, pokud není požadovaná technická dokumentace dostupná u výrobce. Ačkoli členské státy obecně uznávají, že oznámené subjekty mají nezbytné odborné znalosti pro přípravu odpovídající technické dokumentace, pět členských států na tuto práci přijímá pouze lodní konstruktéry a kvalifikované námořní inspektory. Důvodem je, že by mohlo dojít ke střetu zájmů, pokud by oznámené subjekty připravovaly příslušnou technickou dokumentaci a zároveň prováděly posuzování shody.

Výběr a popisy modulů posuzování shody jsou většině členských států jasné. Konkrétněji Itálie uvedla, že moduly A a A1 jsou nejpoužívanější, zatímco moduly D, E a H se pro plavidla používají zřídkakdy. Norsko dodalo, že někteří malí výrobci si nesprávně vykládají modul A1, protože se domnívají, že posuzuje všechny základní požadavky namísto základních požadavků konkrétně souvisejících se stabilitou, vztlakem a hlučností plavidla. Tři respondenti si nicméně povšimli, že malé podniky dostatečně neznají rozdíly mezi moduly a dostatečně jim nerozumí.

Většina členských států neoznámila žádné problémy, pokud jde o výklad a prosazování posouzení shody po zhotovení v situacích popsaných v čl. 19 odst. 2, čl. 19 odst. 3 a čl. 19 odst. 4. Několik respondentů odkazuje na nedostatečné porozumění v případě posouzení shody po zhotovení používaného soukromými dovozci (čl. 19 odst. 2) a osobami upravujícími plavidlo (čl. 19 odst. 3). Některé členské státy uvádějí problémy, pokud jde o určení „větší úpravy plavidla“ a „větší úpravy motoru“, a požádaly o podrobnější popis ve směrnici. Názory na tato témata se rozcházejí. Norsko tvrdí, že téměř všechny změny mohou představovat větší úpravu plavidla, nejsou-li splněny základní požadavky. Itálie na druhou stranu navrhuje, že větší úprava plavidla zahrnuje změny hlavních technických charakteristik výrobku (rozměry, objem, výkon atd.). Francie a Španělsko k této problematice vydaly interní pokyny.

Dva členské státy tvrdí, že jim chybí postupy, jakož i odborné znalosti pro ověření toho, zda osoba upravující plavidlo provádí větší úpravu plavidla. Další uvádějí, že někteří koncoví uživatelé mají sklony prohlašovat, že úpravy plavidel nejsou větší, aby se vyhnuli nákladům vyplývajícím z posouzení shody po zhotovení.

Většina členských států nenaznačuje žádné problémy, pokud jde o identifikaci „plavidla vyrobeného pro vlastní potřebu“. Některé členské státy tvrdí, že pro prosazování tohoto pravidla je zásadní povinná registrace člunů. Některé další země si připravily „kontrolní seznamy“ pro zjištění toho, zda proběhla „výroba pro vlastní potřebu“.

Čtyři členské státy výslovně uvádějí, že posouzení shody po zhotovení by bylo vhodné řešení pro regularizaci použitých plavidel z EU a třetích zemí, kterým chybí označení CE, EU prohlášení o shodě nebo technické podklady. Použitá plavidla dovezená ze třetích zemí jsou používána soukromými osobami, kterým často chybí znalosti jejich zákonných povinností, norem a správních požadavků. Orgány členských států se spoléhají na oznámené subjekty, že budou tyto jednotlivce o jejich povinnostech informovat.

Sedm členských států tvrdilo, že oznámeným subjektům často chybí podrobná technická dokumentace, jakož i dřívější údaje o plavbě, aby mohly při provádění posouzení shody po zhotovení stanovit kategorii plavidla. Itálie a Španělsko upřesnily, že toto vyžaduje, aby laboratoře nebo konzultanti prováděli více zkoušek a výpočtů. Oznámené subjekty posuzují výkresy a provádějí výpočty a nedestruktivní zkoušky (rentgen a kontrola ultrazvukem), aby prokázaly provedenou práci. Předpokládá se, že zkouška stability je nutná vždy a další zkoušky (manévrování, zkouška akustického tlaku) jsou prováděny v závislosti na konkrétním případu. Itálie za účelem transparentnosti procesu posuzování vyžaduje, aby oznámené subjekty prokázaly své posouzení prostřednictvím videa a fotografických důkazů.

Pokud jde o povinnost oznámených subjektů podávat zprávy popsanou v čl. 40 odst. 1 směrnice o rekreačních plavidlech, devět členských států, které Komisi oznámily subjekty posuzování shody pro směrnici o rekreačních plavidlech, zaznamenalo velmi dobrou spolupráci a komunikaci mezi oznámenými subjekty a oznamujícími orgány. Tito respondenti uvedli, že oznámené subjekty oznamujícím orgánům překládají pravidelné (obvykle jednou ročně) hodnotící zprávy a je od nich vyžadováno, aby se účastnily setkání odvětvové skupiny pro rekreační plavidla.

Pokud jde o uplatňování obecných základních požadavků stanovených v příloze I části A bodě 2.1 směrnice, některé členské státy neuvedly žádné konkrétní problémy související s výkladem a prosazováním příslušných ustanovení směrnice o rekreačních plavidlech. Další respondenti se však potýkali s určitými potížemi, pokud jde o výklad pojmu „rok modelu“ v rámci identifikace plavidla. Dva členské státy oznámily určité potíže, pokud jde o základní požadavek uvedený v příloze I části A bodě 2.3 směrnice o rekreačních plavidlech (ochrana proti pádu přes palubu a prostředky pro zpětné vstoupení na plavidlo) a související harmonizované normy. Několik respondentů zdůraznilo praktické problémy, pokud jde o neurčenou jazykovou verzi příručky uživatele uvedenou v příloze I části A bodě 2.5 směrnice. Dva další členské státy oznámily probíhající diskuze v rámci orgánů dozoru nad trhem ohledně výkladu základního požadavku uvedeného v příloze I části A bodě 2.4 směrnice o rekreačních plavidlech (rozhled z hlavního stanoviště řízení).

Pokud jde o otázky související se základními požadavky na výfukové emise hnacích motorů (část B přílohy I směrnice), žádný členský stát neuvedl problémy týkající se jasnosti nebo prosazování mezních hodnot výfukových emisí stanovených v příloze I části B bodech 2.1 a 2.2 směrnice.

Pokud jde o prosazování použitelných zkušebních cyklů a použitelných zkušebních paliv stanovených v příloze I části B bodech 2.3 a 2.5 směrnice, členské státy rovněž neoznámily žádné konkrétní problémy. V souvislosti s určením zkušebních cyklů použitelných na hybridní motorové instalace (kombinace interního spalovacího motoru, generátoru elektrického proudu a elektrického motoru) Švédsko uvedlo konkrétní poznatek, že žádný zkušební cyklus dosud konkrétně nepokrývá hybridní aplikace a že motory používané v rámci aplikací hybridních pohonů jsou obecně certifikovány v rámci existujících zkušebních cyklů.

Pokud jde o jasnost a prosazování kritéria trvanlivosti stanoveného v příloze I části B bodě 3 směrnice, respondenti neuvedli žádné problémy. Pokud jde o základní požadavky na emise hluku (část C přílohy I směrnice), členské státy, které na tuto otázku odpověděly, nezdůraznily žádné potíže související s jasností nebo prosazováním mezních hodnot emisí hluku stanovených v příloze I části C bodě 1.1 směrnice. Neoznámily ani žádné problémy, pokud jde o jasnost a prosazování alternativy k měření akustického tlaku, která je stanovena v příloze I části C bodech 1.2 a 1.3 směrnice. Některé členské státy tvrdily, že nemají přímou zkušenost, potřebu nebo příležitost, pokud jde o provádění těchto měření, nebo že spoléhají na obsah prohlášení o shodě a na posouzení provedená oznámenými subjekty nebo odvětvím.

5. Závěry a další postup