Oznámení Komise týkající se uplatňování směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí (směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/92/EU ve znění směrnice 2014/52/EU) na změny a rozšíření záměrů podle bodu 24 přílohy I a bodu 13 písm. a) přílohy II, včetně uvedení hlavních souvisejících pojmů a zásad

(2021/C 486/01)

Obsah

1 Úvod 3

1.1 Dostupné zdroje informací 3

2 Klíčové zásady a definice 4

2.1 Posuzování vlivů na životní prostředí – oblast působnosti 4

2.2 Klíčové relevantní definice a ustanovení směrnice EIA 4

2.2.1 Záměr 5

2.2.2 Povolení 5

2.2.3 Rozdělení záměrů 7

2.2.4 Posouzení celkových vlivů záměru 8

2.2.5 Náprava neprovedení posouzení vlivů na životní prostředí 8

3 Provádění změn a rozšíření záměrů 8

3.1 Souvislosti 9

3.2 Pojetí změny/rozšíření záměru 10

3.3 Příloha I směrnice EIA –- kategorie záměru I.24 10

3.3.1 Příloha I – záměry s prahovými hodnotami 11

3.3.2 Příloha I – záměry bez prahových hodnot 11

3.4 Příloha II směrnice EIA – kategorie záměrů II.13 a) 12

4 Uplatňování směrnice EIA na změny a rozšíření jaderných elektráren 13

Úvod 13

4.1 Příklady fyzických prací nebo zásahů souvisejících se změnami nebo rozšířeními záměrů v kategorii jaderných elektráren 14

4.2 Povolení změn nebo rozšíření záměrů týkajících se jaderných elektráren 15

4.2.1 Zvláštní případy prodloužení životnosti a dlouhodobého provozu 16

4.3 Hlavní zásady pro posuzování změn nebo rozšíření záměrů týkajících se jaderných elektráren s ohledem na rozhodnutí ve věci Doel 16

4.4 Určení rizika a potřeby posouzení vlivů na životní prostředí 17

4.5 Srovnávací hodnocení při provádění směrnice EIA v oblasti jaderné energie 18

5 Shrnutí hlavních bodů 19

1 ÚVOD

Cílem těchto pokynů je poskytnout příslušným orgánům a zúčastněným stranám vysvětlení ohledně uplatňování směrnice 2011/92/EU Evropského parlamentu a Rady ze dne 13. prosince 2011 (1) o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí ve znění směrnice 2014/52/EU Evropského parlamentu a Rady ze dne 16. dubna 2014, kterým se mění směrnice 2011/92/EU o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (2) (směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí (směrnice EIA)), a to s ohledem na nejnovější judikaturu Soudního dvora Evropské unie. Pokyny se zaměřují zejména na změny a rozšíření uvedené v příloze I a příloze II směrnice EIA a zvláštní kapitola je věnována odvětví jaderné energetiky.

Bod 24 přílohy I a bod 13 písm. a) přílohy II se týkají změn a rozšíření záměrů a mají široké uplatnění, neboť zahrnují úpravy všech kategorií záměrů, které spadají do oblasti působnosti směrnice EIA. Správné uplatňování směrnice EIA při změnách a rozšíření záměrů je pro její celkové provádění klíčové.

Některé z nejnovějších případů judikatury, a zejména rozhodnutí Soudního dvora ve věci C-411/17 (3) o prodloužení životnosti jaderné elektrárny v belgickém Doelu (dále jen „rozhodnutí ve věci Doel“), přinesly nové prvky, které je třeba vzít v úvahu při řešení změn záměrů podle přílohy I, a potvrdily hlavní zásady pro uplatňování směrnice EIA. Obě kategorie záměrů spojené se změnou nebo rozšířením záměrů byly vzhledem ke své obecné procedurální povaze rovněž předmětem četných žádostí o informace ohledně jejich použití, předkládaných vnitrostátními orgány a dalšími zúčastněnými stranami.

Komise se proto na základě výše uvedených úvah rozhodla vydat tyto pokyny s cílem popsat tyto pojmy a zásady podle směrnice EIA, včetně definic a ustanovení, které jsou v této směrnici obsaženy. Poskytnutím názorných příkladů povinností vyplývajících ze směrnice EIA a jejich zasazením do příslušného kontextu, podporou konzistentního přístupu a vypracováním platných ustanovení o změnách a rozšíření záměrů usilují tyto pokyny o zlepšení provádění uvedené směrnice.

Vzhledem k tomu, že existuje mnoho praktických situací, které jsou často složité, a vzhledem k tomu, že se směrnice EIA vztahuje na širokou škálu odvětví a typů záměrů, není možné poskytnout vyčerpávající seznam příkladů. Je možné, že příslušné vnitrostátní orgány budou muset požadavky směrnice EIA uplatňovat na individuální bázi a vyhodnocovat každý jednotlivý případ s ohledem na konkrétní okolnosti. Pro dosažení důsledného provádění směrnice EIA vyzývá Komise členské státy, aby na základě dobrovolnosti zahájily práce na srovnávací analýze změn a rozšíření záměrů. Tento postup by poskytl příležitost ke shromáždění odborných znalostí a porovnání příkladů z každého členského státu a mohl by postupně vést k vypracování společných metodik na úrovni EU a usnadnit praktické provádění v konkrétních případech.

1.1 Dostupné zdroje informací

K závaznému výkladu práva Unie je oprávněn pouze Soudní dvůr Evropské unie. Směrnice EIA byla často předmětem věcí, které byly Soudnímu dvoru předloženy, a řada případů se zabývala otázkou definic, popisu nebo rozsahu jednotlivých kategorií záměrů uvedených v příloze I a II.

Rozhodnutí Soudního dvora obsahují klíčové obecné zásady, které účelně usměrňují výklad kategorií záměrů uvedených ve směrnici EIA, jakož i další pojmy, včetně výkladu samotného pojmu „záměr“.

Kromě těchto pokynů útvary Komise rovněž připravily a pravidelně aktualizují brožuru o rozhodnutích Soudního dvora — posuzování vlivů záměrů na životní prostředí (4).

Směrnice EIA výslovně odkazuje na další mezinárodní dohody, jako je Úmluva o posuzování vlivů na životní prostředí přesahujících hranice států (úmluva z Espoo) (5) a Úmluva o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí (Aarhuská úmluva) (6). Směrnice EIA by proto měla být vykládána v souladu s těmito úmluvami (7). Kromě toho, vzhledem k široké škále odvětví, na něž se vztahuje směrnice EIA, obsahuje mnoho dalších legislativních nástrojů na úrovni EU definice pojmů, které jsou zahrnuty do činností uvedených v přílohách I a II nebo které se jimi zabývají (8).

Při přípravě těchto pokynů vzala Komise v úvahu pokyny týkající se použitelnosti úmluvy z Espoo na prodloužení životnosti jaderných elektráren, které byly vypracovány v rámci Evropské hospodářské komise OSN (EHK) (9).

2 KLÍČOVÉ ZÁSADY A DEFINICE

2.1 Posuzování vlivů na životní prostředí – oblast působnosti

Směrnice EIA v rámci své oblasti působnosti stanoví procesní povinnosti týkající se veřejných a soukromých záměrů, které mohou mít významný vliv na životní prostředí. Tyto záměry musí být předmětem povolení a musí být před vydáním takového povolení podrobeny posouzení z hlediska jejich vlivů na životní prostředí.

Záměry spadající do oblasti působnosti směrnice EIA jsou rozděleny do kategorií a jsou uvedeny v přílohách I a II. Záměry uvedené v příloze I jsou považovány za záměry s významným vlivem na životní prostředí a v zásadě podléhají povinnému posouzení (čl. 4 odst. 1 směrnice EIA). Podle čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice EIA a bez ohledu na výjimečné případy uvedené v čl. 2 odst. 4 musí být vlivy záměrů na životní prostředí spadajících do přílohy I této směrnice, jako takové a před vydáním povolení, systematicky posouzeny (10). Z toho vyplývá, že členské státy nemají v tomto ohledu žádný prostor pro vlastní uvážení. Kromě toho většina kategorií záměrů uvedených v příloze I obsahuje prahové hodnoty, které přímo souvisejí s oblastí působnosti. Pokud pro kategorie záměrů z přílohy I nejsou v této příloze prahové hodnoty stanoveny a byly by těmto kategoriím přiděleny ve vnitrostátních právních předpisech, omezilo by to oblast působnosti směrnice EIA (11).

Záměry uvedené v příloze II nemusí mít v každém případě zásadní vliv na životní prostředí. Měly by projít rozhodovacím procesem – obecně známým pod pojmem zjišťovací řízení – aby se určilo, zda mohou mít významný vliv na životní prostředí. Podle čl. 4 odst. 2 směrnice EIA může být určení pravděpodobných významných vlivů na životní prostředí provedeno přezkoumáním každého jednotlivého případu, stanovením prahových hodnot nebo kritérií, nebo kombinací těchto metod, přičemž se vezmou v úvahu odpovídající kritéria výběru uvedená v příloze III směrnice (povaha záměrů, umístění záměrů, druh a povaha možného vlivu).

Ustanovení čl. 2 odst. 1 směrnice EIA – jakožto hlavní zásada a základní cíl – omezuje prostor pro vlastní uvážení členských států, zejména u záměrů uvedených v příloze II, tím, že požaduje, aby záměry, které mohou, mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, mít významný vliv na životní prostředí, podléhaly posouzení vlivů na životní prostředí (12).

2.2 Klíčové relevantní definice a ustanovení směrnice EIA

V tomto oddíle jsou uvedeny hlavní relevantní definice a ustanovení, které se týkají záměrů a jejich změn nebo rozšíření.

2.2.1 Záměr

Podle ustanovení čl. 1 odst. 2 písm. a) směrnice EIA se „záměrem“ rozumí: „– provádění stavebních prací nebo výstavba jiných zařízení nebo děl, – jiné zásahy do přírodního prostředí a krajiny včetně těch, které se týkají těžby nerostných surovin;“.

Přítomnost fyzických prací

Soudní dvůr důsledně a opakovaně potvrdil (13), že pojem „záměr“ se týká fyzických prací nebo zásahů. Prodloužení platnosti stávajícího povolení (například k provozu letiště, jako tomu bylo ve věci C-275/09, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další, bod 24, nebo skládky, jako tomu bylo ve věci C-121/11, Pro-Braine a další, bod 31), nelze při neexistenci prací nebo zásahů měnících fyzický stav daného místa kvalifikovat jako „záměr“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. a). Existence fyzických prací nebo zásahů je proto nezbytným předpokladem k tomu, aby byla činnost kvalifikována jako „záměr“ ve smyslu směrnice EIA.

V rozhodnutí ve věci Doel Soudní dvůr připomněl, že: „z judikatury Soudního dvora vyplývá, že výraz ‚záměr‘ odpovídá zvláště vzhledem ke znění čl. 1 odst. 2 písm. a) první odrážce směrnice EIA pracem nebo zásahům měnícím fyzický stav daného místa“ (bod 62).

Při použití stejné zásady na bod 24 přílohy I a bod 13 písm. a) přílohy II to znamená, že mají-li změny nebo rozšíření stávajících záměrů spadat do oblasti působnosti směrnice EIA a definice záměru podle čl. 1 odst. 2 písm. a), musí předem předpokládat práce nebo zásahy, které zahrnují změny fyzického stavu původních záměrů (14).

2.2.2 Povolení

Podle ustanovení čl. 1 odst. 2 písm. c) směrnice EIA se „povolením“ rozumí:

„c) rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru“.

Potřeba povolení

Soudní dvůr při několika příležitostech zdůraznil, že „členské státy musejí provádět směrnici EIA v plném souladu s požadavky, které stanoví, s přihlédnutím k jejímu základnímu cíli, jímž je, jak vyplývá z jejího čl. 2 odst. 1, aby ještě před vydáním povolení byly záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, podrobeny povolovacímu řízení a posouzení z hlediska svých vlivů“ (15).

Změny nebo rozšíření záměrů ve smyslu bodu 24 přílohy I nebo bodu 13 písm. a) přílohy II směrnice EIA, které by mohly mít významný vliv na životní prostředí, proto vyžadují povolení.

Forma povolení

Směrnice EIA definuje povolení jako rozhodnutí příslušného orgánu nebo orgánů, které opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru (16).

Pojem „povolení“ se tedy vztahuje na širokou škálu úkonů (tj. rozhodování, povolování a jiné schvalovací nástroje) v závislosti na vnitrostátních postupech platných v členských státech. Není vymezen svým názvem nebo postupem udělení v souladu s příslušnými vnitrostátními právními předpisy daného členského státu, nýbrž svým právním účinkem. Jak zdůraznil Soudní dvůr, kvalifikace rozhodnutí jako „povolení“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 písm. c) směrnice EIA musí být provedena podle vnitrostátního práva způsobem, který je v souladu s právem Unie (17).

Směrnice EIA nevyžaduje pro udělování povolení jednotný postup (18) a v souladu s jejím čl. 2 odst. 2 může být posuzování vlivů na životní prostředí „zahrnuto do povolovacích řízení již existujících v členských státech, nebo pokud taková řízení neexistují, do jiných řízení nebo do řízení, která mají být zavedena pro dosažení souladu s cíli této směrnice“. V jednotlivých členských státech lze proto zaznamenat rozdíly, pokud jde o terminologii týkající se povolení. Stejně jako různé názvy (např. stavební povolení, rozhodnutí, oprávnění) se může lišit i postup vedoucí k udělení povolení. Je například možné vydat povolení prostřednictvím správního postupu na místní, regionální nebo vnitrostátní úrovni nebo prostřednictvím legislativního postupu (19), ovšem za podmínky, že jsou dodržena příslušná ustanovení směrnice EIA. Samotné povolení musí být konečným rozhodnutím, které dává oznamovateli právo k uskutečnění záměru (stejná zásada platí i v případě vícestupňových postupů, viz další část).

Pokud jsou změny nebo rozšíření záměrů ve smyslu bodu 24 přílohy I nebo bodu 13 písm. a) přílohy II směrnice EIA, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, přijaty legislativním postupem, musí se rovněž podrobit posouzení jejich vlivu na životní prostředí v souladu s čl. 2 odst. 1 (20).

V této souvislosti je rovněž důležité nastínit rozdíl mezi povolením ve smyslu směrnice EIA a povolením/licencí k provozu (zařízení/závodu/pracoviště). Tato „povolení“, jak jsou definována nebo používána v jiných legislativních nástrojích, například ve směrnici o průmyslových emisích (21) nebo směrnici o skládkách odpadů (22), jsou pro určité provozní režimy relevantní. Na druhé straně termín „povolení“, jak je chápán v rámci směrnice EIA, podle definice opravňuje oznamovatele k uskutečnění záměru (např. k provádění stavebních prací, výstavbě zařízení nebo děl nebo jiným zásahům do přírodního prostředí a krajiny (23)). Provozní povolení nebo licence jsou na základě příslušných právních předpisů (24) většinou spojeny s oprávněním, které souvisí s provozem záměru, a často vycházejí z předběžného rozhodnutí vydaného v rámci vícestupňového postupu, které provádějí. Jak je uvedeno v předchozích oddílech, prodloužení povolení/licence k provozu, při neexistenci prací nebo zásahů měnících fyzický stav daného místa, je třeba oddělovat od pojmu „povolení“ [záměru] (25).

Změny a rozšíření záměrů ve vícestupňových postupech

Schvalování záměrů někdy probíhá v rámci složitých administrativních postupů zahrnujících různé stupně a procesy. V případech, kdy je určena změna nebo rozšíření záměru (26), je klíčové určit „kdy“ by se mělo použít posouzení vlivů na životní prostředí a „co“ by se v jednotlivých stupních mělo posoudit. V povolovacím řízení, které se skládá z několika stupňů, se toto posouzení musí v zásadě provést co nejdříve, aby bylo možné určit a posoudit všechny vlivy, které může záměr na životní prostředí mít (27).

V rozhodnutí ve věci Doel připomněl Soudní dvůr stávající judikaturu (28). Podle čl. 2 odst. 1 směrnice EIA se musí posouzení vlivů na životní prostředí u záměrů, na něž se vztahuje uvedená směrnice, provést „před vydáním povolení“ (bod 82). Rozsudek dále uvádí, že „pokud vnitrostátní právo stanoví vícestupňové povolovací řízení, posouzení vlivů záměru na životní prostředí musí být v zásadě uskutečněno ihned, jakmile je možné identifikovat a posoudit všechny vlivy, které tento záměr může mít na životní prostředí“ (bod 85).

Soudní dvůr rovněž poukázal na situace, kdy má povolovací řízení několik stupňů a jedním z nich je hlavní rozhodnutí, které stanoví parametry pro další prováděcí rozhodnutí. V těchto případech musí být posuzování vlivů na životní prostředí spojeno s hlavním rozhodnutím, ledaže by některé vlivy na životní prostředí byly známy až v pozdějším stupni a souvisely by s prováděcími rozhodnutími. Posouzení těchto dalších vlivů známých v pozdějším stupni pak lze provést v tomto pozdějším stupni (29). Podle Soudního dvora je „hlavním rozhodnutím“ to rozhodnutí, které definuje „základní vlastnosti“ záměru, jež by nebyly v pozdějším stupni řízení projednávány nebo pozměněny (30). V takových případech musí členské státy zajistit, aby se posouzení vlivů na životní prostředí vztahovalo k hlavnímu rozhodnutí.

Mimoto se Soudní dvůr rovněž zabýval potřebou posoudit vlivy takových záměrů jako celku. Pokud se povolovací řízení skládá z více stupňů – jednoho, který zahrnuje hlavní rozhodnutí, a druhého, který zahrnuje prováděcí rozhodnutí, jež nemůže jít nad rámec parametrů stanovených hlavním rozhodnutím – je příslušný orgán za určitých okolností povinen provést posouzení vlivů záměru na životní prostředí i po udělení stavebního povolení k předběžnému záměru, kdy vyhrazené body jsou schváleny následně (31). Toto posouzení musí být komplexní povahy, aby se vztahovalo na všechny aspekty záměru, které ještě nebyly posouzeny nebo které vyžadují nové posouzení. Jak Soudní dvůr opakovaně uvedl, směrnice EIA se zaměřuje na celkové posouzení vlivů záměrů nebo jejich změn na životní prostředí a toto posouzení se nesmí omezit pouze na přímé účinky zamýšlených samotných stavebních prací, aniž by byly zohledněny vlivy na životní prostředí, které mohou být vyvolány používáním nebo provozem stavebních děl, které jsou výsledkem těchto prací (32). Toto posouzení se provádí rovněž bez ohledu na to, zda se případně jedná o přeshraniční záměr (33).

2.2.3 Rozdělení záměrů

Cíl směrnice EIA nelze obejít rozdělením jednoho záměru a nezohlednění kumulativního účinku více záměrů nesmí mít za praktický následek skutečnost, že všechny záměry uniknou povinnosti posouzení, když jako celek mohou mít významný vliv na životní prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice (34). To může být důležité zejména u složitých záměrů, jejichž realizace je rozdělena na etapy, pro něž mohou být zapotřebí další žádosti o povolení.

Může-li mít několik záměrů společně významný vliv na životní prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice EIA, měl by být jejich dopad na životní prostředí posuzován jako celek a kumulativně. Soudní dvůr ve své judikatuře obhajuje široký výklad směrnice EIA a zdůrazňuje, že směrnice se zaměřuje na „celkové posouzení vlivů záměrů nebo jejich změn na životní prostředí“ (35).

Například pokud jde o délku, Soudní dvůr shledal, že záměr, který se rozprostírá na delší vzdálenosti, nelze rozdělit na kratší, na sebe navazující trasy, aby se požadavkům směrnice vyhnul jak celý záměr, tak trasy vzniklé po rozdělení. Pokud by to bylo možné, užitečný účinek směrnice by mohl být vážně zpochybněn, neboť pro to, aby byl záměr týkající se delší vzdálenosti vyloučen z požadavků směrnice, by stačilo, aby jej dotyčné orgány rozdělily na menší po sobě jdoucí trasy (36).

Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že pro účely rozhodnutí, zda je třeba provést posouzení vlivů na životní prostředí, může být nezbytné zohlednit kumulativní účinek záměrů, aby se zabránilo obcházení cíle unijní právní úpravy tím, že záměry budou rozděleny na jednotlivé části, které jako celek mohou mít významný vliv na životní prostředí. Úkolem vnitrostátních orgánů je, aby s ohledem na tuto judikaturu přezkoumaly, zda a v jaké míře je třeba celkově posoudit účinky na životní prostředí u aktuálně projednávaných záměrů a záměrů již dříve uskutečněných (37).

2.2.4 Posouzení celkových vlivů záměru

Rozhodnutí ve věci Doel potvrdilo další důležitou zásadu směrnice EIA, kterou je povinnost posoudit celkový vliv záměru a provést komplexní posouzení vlivů na životní prostředí. V bodech 64–72 Soudní dvůr rozhodl, že opatření stanovená pro rozšíření stávajícího záměru (opatření, která opětovně uvedou do provozu odstavenou jadernou elektrárnu na dobu deseti let nebo odloží o deset let deaktivaci činné elektrárny, jak je stanoveno v bodě 59) nelze oddělit od modernizací, které jsou s nimi neoddělitelně spojeny, a tudíž společně tvoří jediný záměr. Opatření obsažená v zákoně z roku 2015 (prodloužení životnosti) nelze uměle oddělit od prací potřebných z technického a finančního hlediska. Tyto práce byly zákonodárci známy a byly spojeny se zákonem (viz body 67–69). Ačkoli bylo ponecháno na vnitrostátním soudci, aby uplatnění této zásady ověřil, Soudní dvůr byl toho názoru, že dotyčná opatření a práce jsou součástí téhož záměru (bod 71).

Kromě toho musí být při provádění četných technických nebo provozních změn během provozu zařízení řádně zohledněna potřeba posoudit úhrnný vliv záměru jako celku. Ačkoli je běžné, že zařízení prochází neustálou údržbou a řadou bezpečnostních zlepšení, která by nepředstavovala významné riziko pro životní prostředí, pokud by byla posuzována jednotlivě, v případě, kdy by takové operace spolu jasně souvisely a tvořily by záměr ve smyslu směrnice EIA, by jejich kumulativní dopad na životní prostředí měl být posuzován jako celek.

Existuje-li tedy neoddělitelná souvislost mezi několika menšími změnami, která ukazuje, že tyto menší změny jsou součástí jedné komplexní činnosti (prováděné například s prokazatelným záměrem prodloužit životnost jaderné elektrárny nebo provoz zařízení), mohly by tyto menší změny představovat záměr ve smyslu směrnice EIA. Při určování, zda je určitá řada změn neoddělitelně spojena a je součástí takové komplexní činnosti (prováděné s prokazatelným záměrem prodloužit životnost jaderné elektrárny) mohou pomoci technická dokumentace, plány řízení, investiční plány, správní akty nebo zákony, jakož i důvodové zprávy týkající se správních aktů nebo zákonů.

Nutnost posuzovat záměr jako celek (jak co se týče jeho složek, tak jeho vlivů) byla dále posílena revidovanou směrnicí EIA (38).

2.2.5 Náprava neprovedení posouzení vlivů na životní prostředí

Členské státy musí provádět směrnici EIA v plném souladu s jejími požadavky, s přihlédnutím k jejímu základnímu cíli. Z ustanovení čl. 2 odst. 1 je zřejmé, že ještě před vydáním povolení by záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, měly být podrobeny povolovacímu řízení a posouzení z hlediska svých vlivů (39). Z této základní zásady směrnice vyplývá, že u záměrů uvedených v přílohách I a II směrnice musí být před tím, než dotyčný záměr získá povolení, provedeno posouzení vlivů na životní prostředí, resp. zjišťovací řízení.

Jinak oznamovatel „nemůže zahájit práce související s dotčeným záměrem, neboť v opačném případě by porušil požadavky uvedené směrnice“ (40).

Směrnice EIA nestanoví ex post posouzení vlivů na životní prostředí nebo zjišťovací řízení, ani je nenařizuje jako možný právní prostředek v případě jejího nedodržení. Neprovedení zjišťovacího řízení záměrů uvedených v příloze II nebo postupu posuzování vlivů na životní prostředí u záměrů uvedených v příloze I představuje porušení práva Unie (41).

Podle zásady loajální spolupráce stanovené v čl. 4 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii jsou však členské státy povinny napravit důsledky porušení práva Unie. Povinnost napravit neprovedení posouzení vlivů na životní prostředí vyplývá ze zásady spolupráce stanovené primárním právem Unie a ustálenou judikaturou (42). Příslušné orgány jsou proto v rámci svých pravomocí a v mezích vyplývajících z procesní autonomie členských států povinny přijmout opatření nezbytná k nápravě neprovedení posouzení vlivů na životní prostředí, například odejmutím již uděleného povolení nebo pozastavením jeho platnosti, aby bylo možné takové posouzení provést (43).

Soudní dvůr rozhodl, že právo Unie nebrání tomu, aby vnitrostátní předpisy za určitých okolností připouštěly legalizaci postupů nebo aktů odporujících právu Unie, a objasnil, že taková možnost legalizace musí podléhat podmínce, že dotčeným osobám nedává příležitost ke zkreslování pravidel práva Unie nebo k vyhýbání se jeho použití a že tedy tato možnost zůstává výjimečnou (44).

Posouzení vlivů na životní prostředí provedené ex post je možným nápravným opatřením pro faktické nedodržení směrnice EIA (např. v situacích, kdy povolení již bylo vydáno, aniž by bylo provedeno posouzení vlivů na životní prostředí, a příslušné práce již byly provedeny nebo se právě mají vykonat).

Soudní dvůr rozhodl, že posouzení provedené po dokončení záměru a jeho zprovoznění se nemůže omezit na jeho budoucí vlivy na životní prostředí, ale musí též zohlednit jeho vlivy na životní prostředí vzniklé od okamžiku jeho realizace. V případě neprovedení posouzení vlivů na životní prostředí podle směrnice EIA proto právo Unie na jedné straně vyžaduje, aby členské státy odstranily protiprávní důsledky tohoto neprovedení, a na druhé straně nebrání tomu, aby se posouzení těchto vlivů uskutečnilo v rámci legalizace po dokončení a zprovoznění dotyčného záměru, za podmínky, že:

— vnitrostátní pravidla umožňující takovou legalizaci dotčeným osobám nedávají příležitost ke zkreslování pravidel práva Unie nebo k vyhýbání se jeho použití a

— posouzení provedené v rámci legalizace se netýká jen budoucích vlivů záměru na životní prostředí, ale zohledňuje rovněž jeho vlivy na životní prostředí, ke kterým došlo od okamžiku jeho realizace (45).

Postupy posuzování vlivů na životní prostředí ex post by se měly používat pouze výjimečně a jen jako opravný prostředek, který má zajistit dosažení cíle směrnice EIA, i když posouzení nebylo formálně provedeno, a členské státy by je neměly používat k obcházení požadavků směrnice EIA (46).

Povinnost členských států přijmout veškerá opatření nezbytná k nápravě protiprávních důsledků neexistence posouzení vlivů na životní prostředí je rovněž použitelná v případech, kdy nebylo provedeno posouzení vlivů na životní prostředí u změn nebo rozšíření záměrů.

3 PROVÁDĚNÍ ZMĚN A ROZŠÍŘENÍ ZÁMĚRŮ

3.1 Souvislosti

Směrnice Rady 85/337/EHS (47) se původně změnami nebo rozšířeními stávajících záměrů výslovně nezabývala, až na bod 12 přílohy II, v němž jsou zmíněny „změny rozvojových záměrů uvedených v příloze I a záměrů v příloze II, které jsou určené výhradně nebo hlavně k rozvoji a testování nových metod nebo výrobků, a které nejsou používány déle než jeden rok“ (příloha II bod 12).

Po dvanácti letech od přijetí původní směrnice byl do přílohy II vložen bod 13 písm. a) jako první kategorie záměrů týkající se změn záměrů, a to ve stejném znění, jaké má dnes. Konkrétně směrnici 85/337/EHS pozměnila Směrnice Rady 97/11/ES (48) tak, aby bod 13 přílohy II obsahoval tento text: „jakákoliv změna nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I nebo v příloze II, které jsou již povoleny, uskutečněny nebo jsou právě uskutečňovány, které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí“ (49).

Po šesti letech od vložení první kategorie záměrů týkající se změny záměru byl vložen bod 24 přílohy I. Změny zavedené směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/35/ES (50) s cílem uvést právní předpisy Společenství do souladu s ustanoveními Aarhuské úmluvy vyjasnily, že posuzování vlivů na životní prostředí je povinné pro „jakékoli změny nebo rozšíření záměrů uvedených v této příloze, jež samy o sobě dosahují prahových hodnot případně stanovených v této příloze“.

Od okamžiku, kdy byl do znění směrnice vložen bod 24 přílohy I, vydal Soudní dvůr pouze jedno rozhodnutí, v němž podává výklad k této kategorii záměrů, a to rozsudek ve věci C-411/17.

3.2 Pojetí změny/rozšíření záměru

Směrnice EIA nedefinuje pojmy „změna nebo rozšíření“ ani neuvádí jejich příklady. Co přesně změna nebo rozšíření znamená, by se odvíjelo od typu záměru. Některé příklady takových změn nebo rozšíření, které vycházejí z judikatury Soudního dvora Evropské unie, jsou uvedeny v oddílech 3.3.1 a 3.3.2 níže.

Bod 24 přílohy I a bod 13 písm. a) přílohy II představují zvláštní kategorie záměrů, které zahrnují změny a rozšíření všech kategorií záměrů v oblasti působnosti směrnice EIA, se všemi jejich specifiky.

3.3 Příloha I směrnice EIA –- kategorie záměru I.24

Příloha I bod 24 – Jakékoli změny nebo rozšíření záměrů uvedených v této příloze, jež samy o sobě dosahují prahových hodnot případně stanovených v této příloze.

Bod 24 přílohy I výslovně odkazuje na jakékoli změny nebo rozšíření záměrů z přílohy I, které dosahují prahové hodnoty případně stanovené v této příloze (51).

Soudní dvůr v rozhodnutí ve věci Doel dále objasnil klíčovou zásadu, která zakládá povinnost provést posouzení vlivů na životní prostředí v případě změn nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I, a to na základě rizika dané změny pro životní prostředí.

Soudní dvůr připomněl, že posuzování vlivů na životní prostředí se musí provádět u záměrů uvedených v příloze směrnice, pokud by vzhledem ke své povaze, rozsahu nebo umístění mohly mít významné vlivy na životní prostředí, a pokračoval:

„78. Pokud jde o bod 24 přílohy I směrnice EIA, z jeho znění a struktury vyplývá, že se týká změn nebo rozšíření záměru, které zejména vzhledem k jejich povaze nebo rozsahu představují rizika, pokud jde o vlivy na životní prostředí, podobná rizikům samotného záměru.

79. Opatření dotčená ve věci v původním řízení, která mají za následek prodloužení doby platnosti povolení k výrobě elektřiny oběma dotčenými elektrárnami pro průmyslové účely o značnou dobu deseti let, přičemž předtím byla tato doba platnosti omezena na čtyřicet let zákonem ze dne 31. ledna 2003, musejí být společně s rozsáhlými renovačními pracemi, které jsou nezbytné vzhledem k zastaralosti těchto elektráren a povinnosti zajistit jejich soulad s bezpečnostními normami, považována za opatření se srovnatelným rozsahem, pokud jde o rizika vlivů na životní prostředí, jaký má prvotní uvedení uvedených elektráren do provozu.“

Soudní dvůr v bodě 78 rozhodnutí ve věci Doel stanovil klíčovou zásadu, která v případě změny nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I ukládá povinnost provést posouzení vlivů na životní prostředí. Měřítkem při posuzování příslušných kritérií je riziko z hlediska účinků na životní prostředí. Pokud je riziko, jež přináší změna nebo rozšíření záměru, srovnatelné s rizikem, jež představuje samotná původní kategorie záměru, spadá tento záměr pod bod 24 přílohy I směrnice EIA (52).

V daném případě Soudní dvůr poukázal jak na opatření, která mají za následek prodloužení doby platnosti povolení k výrobě elektřiny, tak na rozsah prací. V bodě 79 upozornil na prodloužení provozu jaderných elektráren o značnou dobu (deset let) a na skutečnost, že jsou nezbytné rozsáhlé renovační práce (53). Soudní dvůr dospěl k závěru, že rizika záměru pro životní prostředí jsou svým rozsahem srovnatelná s těmi, jaké mělo prvotní uvedení dotyčných jaderných elektráren do provozu.

Rozsudek se odkazuje na povahu či rozsah změny nebo rozšíření záměru jako na neúplné příklady kritérií pro posouzení, zda jsou environmentální rizika podobná rizikům původního záměru. Rozsudek rovněž neudává, že obě kritéria musí být splněna kumulativně. Jako rozhodující se jeví skutečnost, že celková analýza daného záměru ukazuje, že ve srovnání s původním záměrem existují podobná rizika (v tomto případě se jedná o jaderné elektrárny a jaderné reaktory). Z toho vyplývá, že povaha a rozsah změny/rozšíření záměru patrně nejsou jediným možným kritériem. Rovněž se zdá, že není nutné, aby rizika vyplývala jak z povahy, tak z rozsahu záměru, pokud jsou ve výsledku obdobná jako rizika původního záměru. Zdá se, že není vyloučené, že riziko může vyplývat i z povahy záměru samotného nebo z jeho rozsahu („zejména vzhledem k jejich povaze nebo rozsahu“ (54)).

3.3.1 Příloha I – záměry s prahovými hodnotami

U více než poloviny kategorií záměrů uvedených v příloze I jsou stanoveny prahové hodnoty. V případě změn nebo rozšíření takových záměrů, které dosahují těchto prahových hodnot nebo je překračují, je proto nutné provést posouzení vlivů na životní prostředí, neboť tyto změny nebo rozšíření představují riziko podobné původní kategorii záměrů (55).

Je však důležité poznamenat, že u prací na změně prvků stávajících záměrů, pro něž jsou v příloze I stanoveny prahové hodnoty, se podle ustálené judikatury musí pečlivě posoudit, za jakých okolností je těchto prahových hodnot dosaženo. Ve věci C-2/07, Abraham a další, Soudní dvůr rozhodl, že „[…] změna letiště s rozjezdovou a přistávací drahou delší než 2 100 metrů je tedy nejen změna, jejímž účelem je prodloužit dráhu, nýbrž všechny změny (56) týkající se budov, zařízení nebo vybavení tohoto letiště, jestliže je lze považovat, zejména s ohledem na jejich povahu, význam a vlastnosti, za změnu samotného letiště. Tak je tomu zejména v případě stavebních prací určených k podstatnému zvýšení činnosti letiště a leteckého provozu“ (bod 36) (57).

3.3.2 Příloha I – záměry bez prahových hodnot

Stejně jako u záměrů s prahovými hodnotami uvedenými v příloze I by se jakákoli změna nebo rozšíření záměrů, které jsou v příloze I uvedeny bez prahových hodnot a které mimo jiné svou povahou nebo rozsahem představují rizika, jež jsou z hlediska jejich vlivů na životní prostředí podobná rizikům představovaným samotným záměrem, měla považovat za změnu nebo rozšíření záměru spadající pod bod 24 přílohy I. Tyto záměry ze své podstaty přinášejí riziko významných vlivů na životní prostředí ve smyslu čl. 2 odst. 1 směrnice EIA, a měly by proto podle čl. 4 odst. 1 podléhat posouzení svých vlivů na životní prostředí (58).

Směrnice EIA neuvádí postup pro stanovení úrovně rizika z hlediska vlivů záměru na životní prostředí, a proto je úlohou oznamovatelů a příslušných orgánů, aby příslušný záměr analyzovali. Důležitým prvkem z pohledu oznamovatelů a příslušných orgánů odpovědných za posuzování vlivů na životní prostředí je určit, v jakém okamžiku změna nebo rozšíření záměru vyžaduje posouzení vlivů na životní prostředí. Pokyny určené pro subjekty, které se posuzováním vlivů na životní prostředí zabývají v praxi, a uvádějící různé přístupy, které lze použít ke stanovení rizika významných vlivů na životní prostředí, naleznete v pokynech pro stanovení rozsahu (Guidance for Scoping) (59) a pokynech pro vypracování zprávy o posouzení vlivů na životní prostředí (60).

Ve všech případech však, jak je uvedeno v oddíle 2.2.2, musí členské státy zajistit, aby směrnici EIA prováděly v plném souladu s jejími požadavky, s přihlédnutím k jejímu základnímu cíli, jímž je, jak vyplývá z jejího čl. 2 odst. 1, aby ještě před vydáním povolení byly záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí mimo jiné v důsledku své povahy, rozsahu nebo umístění, podrobeny povolovacímu řízení a posouzení z hlediska svých vlivů (61).

Příloha I obsahuje šestnáct typů záměrů bez přidělené prahové hodnoty, které lze rozdělit do tří skupin – záměry související s jadernou energií (bod 2 písm. b) přílohy I a bod 3 přílohy I), průmyslová zařízení (body 4, 6, 9, bod 18 písm. a) a bod 22 přílohy I) a liniové záměry, jako je výstavba dálkových železničních tratí, dálnic a rychlostních silnic (bod 7 písm. a) přílohy I – dálkové železniční tratě (62) a bod 7 písm. b) přílohy I).

Soudní dvůr v první části výroku ve věci C-411/17 dospěl k závěru, že opětovné zahájení průmyslové výroby elektřiny v odstavené jaderné elektrárně na dobu téměř deseti let s tím důsledkem, že je o deset let odloženo datum původně stanovené vnitrostátním zákonodárcem pro její deaktivaci a ukončení činnosti, a odložení termínu původně stanoveného týmž zákonodárcem pro deaktivaci a zastavení průmyslové výroby elektřiny činné elektrárny rovněž o deset let, což jsou opatření zahrnující rozsáhlé (63) práce pro modernizaci dotčených elektráren, včetně prací měnících fyzický stav těchto míst, představují „záměr“ ve smyslu směrnice EIA, a v zásadě musí být před přijetím těchto opatření provedeno posouzení vlivů tohoto záměru na životní prostředí.

Obdobně změny nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I bez přidělené prahové hodnoty, které zejména vzhledem ke své povaze nebo rozsahu představují rizika, jež jsou z hlediska vlivů na životní prostředí podobná rizikům samotného původního záměru, musí být podrobeny posouzení.

3.4 Příloha II směrnice EIA – kategorie záměrů II.13 a)

Příloha II bod 13 písm. a) – Jakákoliv změna nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I nebo v této příloze, které jsou již povoleny, uskutečněny nebo jsou právě uskutečňovány, které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí (změna nebo rozšíření neobsažené v příloze I).

Toto ustanovení se týká jakékoli změny nebo jakéhokoli rozšíření, které mohou mít významný, resp. závažný negativní vliv na životní prostředí.

Zjišťovací řízení záměrů spadajících do této kategorie se má provádět v souladu s podrobnými požadavky a kritérii uvedenými v článku 4, příloze II.A a příloze III směrnice EIA. Ustanovení čl. 4 odst. 3 vyžaduje, aby příslušné orgány při rozhodování o tom, zda je nutné provést posouzení vlivů na životní prostředí, vzaly v úvahu odpovídající kritéria, tj. povahu záměru (včetně rozsahu a podoby záměru jako celku), umístění záměru a druh a povahu možného vlivu. Tato kritéria jsou uvedena v příloze III směrnice EIA. Příslušný orgán musí vydat své rozhodnutí o tom, zda má být navrhovaný záměr z přílohy II podroben postupu posuzování vlivů na životní prostředí nebo nikoli, a to na základě informací poskytnutých oznamovatelem v souladu s podrobnými požadavky uvedenými v příloze IIA (včetně popisu fyzikální povahy záměru jako celku). Orgán je rovněž povinen vzít v úvahu jakákoli další relevantní posouzení účinků na životní prostředí, která se provádějí na základě jiných právních předpisů EU, než je směrnice EIA. Rozhodnutí učiněné na základě tohoto zjišťovacího řízení musí být odůvodněné, zpřístupněné veřejnosti (čl. 4 odst. 5) a musí podléhat přezkoumání, jak je vysvětleno v judikatuře (64). Příslušný orgán musí své rozhodnutí o tom, zda je posouzení vlivů na životní prostředí požadováno či nikoli, provést ve lhůtě stanovené v čl. 4 odst. 6.

Směrnice EIA nestanoví definici „významných negativních“ vlivů. Obecný význam slova „významné“ charakterizuje, jak význačné nebo důležité mohou vlivy být. Slovo „negativní“ naproti tomu vyjadřuje, že tyto vlivy jsou nepříznivé nebo škodlivé. V tomto ohledu poskytují kritéria uvedená v příloze III směrnice EIA obecné vodítko, které může sloužit jako vhodný rámec pro určení významnosti negativních vlivů.

Jak již bylo uvedeno v oddíle 2.1, při určování, zda by změny nebo rozšíření některých záměrů uvedených v příloze I a příloze II měly podléhat posouzení, by příslušné orgány měly zohlednit základní cíl směrnice EIA, tedy že před vydáním povolení by záměry, které budou mít pravděpodobně významný vliv na životní prostředí, mimo jiné vzhledem ke své povaze, rozsahu nebo umístění, měly podléhat předchozímu posouzení, pokud jde o jejich účinky, a stejně tak by tyto orgány měly vzít v úvahu širokou oblast působnosti směrnice a její rozsáhlý účel.

4 UPLATŇOVÁNÍ SMĚRNICE EIA NA ZMĚNY A ROZŠÍŘENÍ JADERNÝCH ELEKTRÁREN

Úvod

Jaderné elektrárny (65) a jiné jaderné reaktory včetně demontáže nebo konečného uzavření těchto elektráren nebo reaktorů jsou ve směrnici EIA zařazeny do bodu 2 písm. b) přílohy I. Další kategorie záměrů uvedené v bodě 3 písm. a) a b) přílohy I zahrnují zařízení určená k výrobě a obohacování jaderného paliva nebo ke zpracování, skladování či zneškodnění vyhořelého jaderného paliva nebo radioaktivního odpadu. Účelem tohoto oddílu je prozkoumat, s ohledem na nejnovější judikaturu Soudního dvora týkající se odvětví jaderné energetiky, kdy a jak se postup posuzování vlivů na životní prostředí vztahuje na změny nebo rozšíření stávajících záměrů z kategorie jaderných elektráren a zařízení.

Tyto pokyny rovněž zohledňují nejnovější vývoj v této oblasti v rámci Úmluvy o posuzování vlivů na životní prostředí přesahujících hranice států (úmluva z Espoo) a prezentují jej s ohledem na ustanovení směrnice EIA a nejnovější judikaturu Soudního dvora Evropské unie. Zejména se jedná o pokyny týkající se použitelnosti uvedené úmluvy na prodloužení životnosti jaderných elektráren, které smluvní strany úmluvy z Espoo přijaly v prosinci 2020 (66). Tato rozšíření mohou rovněž představovat změny nebo rozšíření záměrů podle ustanovení směrnice EIA, a proto jsou pro tyto pokyny relevantní.

Terminologie

Zatímco určitá terminologie použitá ve směrnici EIA a úmluvě z Espoo není totožná, pojmy z obou aktů jsou vzájemně provázány a směrnice by měla být vykládána s ohledem na úmluvu z Espoo. Například zatímco směrnice EIA poskytuje definici pojmu „záměr“, úmluva z Espoo z roku 1991 používá termín „navrhovaná činnost“. Co se týká pojetí změn a rozšíření, jak je obsaženo ve směrnici EIA, úmluva Espoo používá koncept nových nebo plánovaných činností, jakož i pojem „jakákoli významná změna činnosti“. Jak je uvedeno v oddíle 3.2, směrnice EIA pojmy „změna nebo rozšíření“ stávajících záměrů nedefinuje; podobně úmluva z Espoo neuvádí, co se rozumí „významnou změnou“ činnosti. I když se jejich názvosloví liší, obsahově jsou si podobné.

Stejně tak lze z hlediska terminologie pokračování provozu elektrárny po uplynutí původně stanovené doby provozní životnosti označovat řadou termínů, například v závislosti na režimu udělování povolení a regulačním rámci. Tímto způsobem můžeme odkazovat na prodloužení životnosti provozu, pokračující nebo dlouhodobý provoz (67) apod.

Pokyny z Espoo používají pojem „prodloužení životnosti“ jaderných elektráren pragmatickým způsobem na základě společného chápání tohoto pojmu smluvními stranami a poskytují popis nejčastějších situací, které v tomto ohledu mohou nastat. Aktuální pokyny rovněž uvádějí pojem „dlouhodobý provoz“, který je obecně používán Evropskou komisí a Soudním dvorem Evropské unie (a dalšími mezinárodními fóry, například Mezinárodní agenturou pro atomovou energii (MAAE)).

Směrnice EIA a právní předpisy Euratomu

Směrnice EIA vychází ze Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU). Jak uvedl Soudní dvůr Evropské unie ve své nedávné judikatuře, „Smlouva o Euratomu a Smlouva o FEU mají stejnou právní sílu, jak dokazuje čl. 106a odst. 3 Smlouvy o Euratomu, podle kterého ustanovení Smlouvy o EU a Smlouvy o FEU nemění ustanovení Smlouvy o Euratomu. […]jelikož je Smlouva o Euratomu odvětvovou smlouvou, jejímž cílem je rozvoj jaderné energie, zatímco Smlouva o FEU má mnohem širší cíle a přiznává Unii rozsáhlé pravomoci v celé řadě oblastí a odvětví, použijí se pravidla Smlouvy o FEU v odvětví jaderné energie, neobsahuje-li Smlouva o Euratomu zvláštní pravidla“ (68). Smlouva o Euratomu tudíž nebrání tomu, aby se na toto odvětví použila pravidla práva Unie v oblasti životního prostředí, a na jaderné elektrárny a jiné jaderné reaktory se tak uplatní ustanovení směrnice EIA (69).

V každém případě lze Smlouvu o Euratomu a směrnici EIA použít souběžně. Článek 37 Smlouvy o Euratomu obsahuje zvláštní ustanovení týkající se zajištění bezpečnosti a ochrany před ionizujícím zářením, včetně radioaktivního zamoření vody, půdy nebo vzdušného prostoru. Směrnice EIA vyžaduje, aby u projektu, který by mohl mít významný vliv na životní prostředí, byly vhodným způsobem určeny, popsány a posouzeny přímé a nepřímé významné vlivy na obyvatelstvo, lidské zdraví, biologickou rozmanitost, půdu, vodu, ovzduší, klima, hmotný majetek, kulturní dědictví a krajinu, jakož i vzájemné působení mezi těmito faktory.

Při uplatňování ustanovení směrnice EIA musí příslušné orgány vzít v úvahu užitečný účinek postupů stanovených Smlouvou o Euratomu, jakož i zvláštní soubor práv a povinností, které jsou podle této smlouvy svěřeny a uloženy Komisi i členským státům (70).

4.1 Příklady fyzických prací nebo zásahů souvisejících se změnami nebo rozšířeními záměrů v kategorii jaderných elektráren

Směrnice EIA dále nedefinuje termín „změny nebo rozšíření stávajících záměrů“, ani neuvádí příklady takových změn či rozšíření. Jak bylo uvedeno v předchozích oddílech, nezbytným předpokladem pro určení záměru ve smyslu směrnice je podle judikatury Soudního dvora existence fyzických prací nebo zásahů. Jelikož není k dispozici podrobnější definice, tyto pokyny identifikují a seskupují názorné příklady různých možných fyzických prací nebo zásahů v jaderné elektrárně, včetně modernizací, úprav nebo výměn vybavení a systémů, jež lze v elektrárně uskutečnit.

Množství a složitost technických systémů instalovaných v jaderné elektrárně jsou velmi vysoké a bylo by nepraktické pokusit se vyjmenovat všechny možné různé zásahy. Příklady fyzických prací nebo zásahů realizovaných v jaderných elektrárnách, které vedou k úpravám nebo výměnám konstrukcí, systémů a součástí těchto elektráren, lze však shrnout do těchto tří kategorií:

— Zlepšení výkonnosti/hospodárnosti elektráren Vzhledem k tomu, že důvodem pro výstavbu a provoz jaderných elektráren je výroba elektřiny a zisk z jejího prodeje, jsou držitelé licence pro provoz těchto elektráren motivováni k zlepšování výkonnosti elektrárny zvýšením její schopnosti vyrábět elektřinu nebo snížením provozních nákladů. Ke snížení provozních nákladů přispějí zdokonalení elektráren, která mohou mimo jiné snížit požadavky na údržbu nebo ruční úkony. Zvýšení množství vyrobené elektřiny se dosahuje především zvýšením kapacity na výrobu energie u reaktoru nebo zkrácením jeho odstávky. Související záměry modernizace elektráren mohou zahrnovat renovaci nebo výměnu turbíny, generátoru, transformátoru, kondenzátoru; změny ve složení paliva (např. vyšší obohacení) za účelem zvýšení tepelného výkonu aktivní zóny reaktoru nebo prodloužení doby setrvání paliva v aktivní zóně (což vede k menšímu počtu přerušení provozu z důvodu výměny paliva či jejich zkrácení); změny v chemickém režimu vody (např. za účelem snížení tvorby korozních produktů); renovaci vybraných systémů pomocných provozů za účelem dosažení vyšší účinnosti tepelného cyklu; modernizaci řídicích systémů a rozhraní člověk-stroj (např. hlavní řídicí místnosti) za účelem dosažení vyšší spolehlivosti a použitelnosti elektrárny atd. Tyto úpravy lze provést kdykoli během životnosti elektrárny.

— Udržování stavu elektrárny v souladu s její technickou specifikací / podmínkami povolení Fyzické práce nebo zásahy prováděné v jaderné elektrárně za účelem udržení jejího stavu v souladu s její technickou specifikací nebo podmínkami povolení mohou sahat od běžné údržby (například instalace náhradních dílů) přes rozsáhlé renovace systémů, konstrukcí a součástí až po výměny součástí, včetně hlavních součástí, jako jsou parogenerátory, víka tlakových nádob reaktorů, mechanismy pohonu řídicích tyčí nebo vnitřní části reaktorů. Výměna součástí může být nutná z důvodu stárnutí, opotřebení nebo poškození nebo z důvodu zastarávání (např. nahrazení stárnoucích analogových ovládacích a řídících systémů moderními digitálními systémy). V mnoha případech se pro tuto výměnu používají obdobné součásti, i když některé mohou přinést zvýšenou bezpečnost nebo spolehlivost díky vylepšenému provedení nebo použití modernějších technologií. Tyto druhy prací může být nezbytné provést kdykoliv během životnosti jaderného reaktoru (71).

— Zlepšení bezpečnosti Zlepšení bezpečnosti obvykle řeší problémy zjištěné v rámci procesu trvalého zdokonalování jaderné bezpečnosti, například prostřednictvím periodického hodnocení bezpečnosti nebo zpětné vazby z provozní praxe. Tato zlepšení mohou být nezbytná kdykoli během životnosti elektrárny. Typickými příklady těchto bezpečnostních zlepšení by mohla být další alternativní výstavba nových zařízení nezbytných pro další provoz jaderné elektrárny; zdroje/generátory elektrické energie; filtrované odvětrání kontejnmentu; instalace systémů pro řízení koncentrace vodíku vznikajícího při těžkých haváriích (např. pasivní autokatalytické rekombinátory a/nebo spalovače H2); zesílení/kvalifikování systémů, konstrukcí a součástí pro vyšší seizmickou odolnost; další oddělený chladicí okruh pro chlazení aktivní zóny reaktoru nebo jiný bezpečnostní systém; instalace alternativního koncového jímače tepla (např. chladicí věže) nebo zavedení dalších prostředků pro získávání chladicí vody (např. studny); systémy ochrany proti přetlaku v primárním okruhu; zvýšená ochrana před povodněmi (například nové hráze, úpravy odvodnění nebo podobná díla pro zvládání vyšších úrovní povodní); změny v chemické úpravě vody; přídavná detekční a ochranná protipožární opatření atd.

Příklady fyzických prací nebo zásahů předložené ve výše uvedených třech kategoriích se mohou vyskytovat jednotlivě nebo v kombinaci a měly by být posuzovány případ od případu v souladu s ustanoveními směrnice EIA a judikaturou Soudního dvora EU. Pokud tyto zásahy, v závislosti na své povaze nebo rozsahu v daném případě, splňují podmínky k tomu, aby byly považovány za změny nebo rozšíření „záměru“ ve smyslu směrnice EIA, mohou dát impulz k posuzování vlivů na životní prostředí (bod 24 přílohy I) nebo zjišťovacímu řízení (podle bodu 13 písm. a) přílohy II); v některých případech mohou spadat mimo oblast působnosti směrnice EIA. Je na příslušných orgánech, aby posoudily, zda některé práce představují záměr podle směrnice EIA a jak by se na ně podle zásad této směrnice mělo nahlížet.

4.2 Povolení změn nebo rozšíření záměrů týkajících se jaderných elektráren

Veškeré jaderné elektrárny podléhají povolovacímu režimu a jejich výstavba a provoz jsou možné pouze na základě rozhodnutí vydaného příslušným orgánem. Přístup k povolování provozu jaderných elektráren se v členských státech liší, zejména proto, že povolení pro tento provoz jsou udělována buď na určitou, časově omezenou dobu platnosti povolení (například deset let), nebo na dobu neurčitou.

Jakmile jsou jaderné elektrárny uvedeny do provozu, procházejí po celou dobu svého životního cyklu a za dohledu příslušného orgánu či příslušných orgánů neustálým posuzováním bezpečnosti, monitorováním (včetně monitorování životního prostředí) a inspekcemi. Příslušné orgány jsou rovněž odpovědné za ověření, že provoz jaderných elektráren je v souladu s podmínkami příslušného povolení a že provozovatelé přijímají veškerá nezbytná opatření k zajištění tohoto souladu a jaderné bezpečnosti (72). V závislosti na specifickém vnitrostátním postupu musí provozovatel pod dozorem příslušného orgánu provádět v různých okamžicích další posuzování a hodnotit provoz jaderné elektrárny, mimo jiné v rámci periodického hodnocení bezpečnosti, tematických přezkumů (vnější nebezpečí, konkrétní zpětná vazba z provozní praxe) nebo prodloužení provozní životnosti (73). Tyto úvahy by s největší pravděpodobností zahrnovaly otázku, zda bude povoleno, aby elektrárna pokračovala v provozu beze změny (nebo bez jakýchkoli významných změn); zda je pro pokračování provozu nutný zásah, jako jsou opatření týkající se zlepšení jaderné bezpečnosti; zda musí být elektrárna definitivně odstavena (např. pokud nakonec nelze provést nezbytné bezpečnostní modernizace nebo pokud se provozovatel na základě své budoucí provozní strategie domnívá, že provádění těchto opatření není odůvodněné).

Díky úplnému rámci inspekcí, hodnocení bezpečnosti a principu trvalého zdokonalování podle směrnice o jaderné bezpečnosti se pravidelně určují bezpečnostní modernizace a jejich provádění se včas plánuje. Bezpečnostní modernizace obvykle odpovídají podmínkám stávajícího povolení k provozu jaderné elektrárny (běžně seskupeným v licenci k jaderné elektrárně) a jsou s nimi v souladu.

Pokud požadované změny představují záměr ve smyslu směrnice EIA a byly již dříve podrobeny posouzení vlivů na životní prostředí, nebude nutné toto posouzení opakovat, ledaže by se mezitím změnily okolnosti (viz bod 4.4 níže).

Aby bylo zajištěno plnění/dodržování ustanovení směrnice EIA, orgány členských států odpovídají za posouzení, které jejich vnitrostátní právní předpisy upravují vydávání povolení ke změně nebo prodloužení provozní životnosti jaderných elektráren, tj. rozhodnutí, které provozovatele opravňuje k realizaci záměru (za tímto účelem viz oddíl 2.2.2).

Při určování, co je takovým povolením, není podstatný název (např. „licence“ nebo „povolení“), ale spíše opravňující funkce, pokud jde o práva nebo povinnosti provozovatele. Například interní procedury nebo úvahy příslušného orgánu, na které nenavazuje povolení k uskutečnění prací, by proto nebyly považovány za povolení ve smyslu směrnice EIA.

4.2.1 Zvláštní případy prodloužení životnosti a dlouhodobého provozu

Tyto pokyny se týkají všech typů změn a rozšíření. Prodloužení životnosti a dlouhodobý provoz jsou zvláštními případy. Teoreticky by k oběma těmto případům mohlo dojít bez fyzických prací, ale v praxi se v členských státech EU dá očekávat, že jsou s těmito pracemi spojeny.

Pokyny týkající se použitelnosti úmluvy z Espoo na prodloužení životnosti jaderných elektráren poskytly užitečné příklady a faktory, které by měly být vzaty v úvahu.

Příklad periodického hodnocení bezpečnosti

K určení existence záměru a potřeby povolení ve smyslu směrnice EIA mohou provozovatelé využít probíhající procesy. Jaderné elektrárny v EU podléhají zvláštnímu režimu přezkumu jaderné bezpečnosti, zvanému rovněž „periodické hodnocení bezpečnosti“, jenž je prováděn v souladu s příslušnými právními předpisy Euratomu. Článek 8c Směrnice Rady 2009/71/Euratom (74) vyžaduje, aby provozovatel „systematicky a pravidelně, a to alespoň každých deset let, přehodnocoval bezpečnost jaderných zařízení“. Cílem periodického hodnocení bezpečnosti je „zajištění shody se stávajícími projektovými východisky a nalezení dalších bezpečnostních zlepšení při zohlednění stárnutí, provozních zkušeností, nejnovějších výsledků výzkumu a vývoje v oblasti mezinárodních standardů“. Periodické hodnocení bezpečnosti je proto hloubkovým přezkumem, který určuje a vyhodnocuje bezpečnostní význam odchylek od současných platných bezpečnostních norem a mezinárodně uznávaných osvědčených postupů s přihlédnutím k provozním zkušenostem, relevantním výsledkům výzkumu a současnému stavu technologie. Tento proces přispívá k posouzení způsobilosti jaderné elektrárny pokračovat v bezpečném provozu a k dalšímu zlepšování úrovně bezpečnosti. Na základě analýzy výsledků tohoto přezkumu provedeného provozovatelem může příslušný orgán například povolit pokračování provozu elektrárny až do konce příštího cyklu periodického hodnocení bezpečnosti (obvykle deset let).

Je důležité si uvědomit, že vzhledem ke své povaze a účelu není periodické hodnocení bezpečnosti obecně samo o sobě rozhodnutím o rozšíření nebo změně provozního režimu (např. na dlouhodobý provoz). V některých případech však závěry přezkumu mohou vést k vydání rozhodnutí příslušného orgánu za účelem provedení těchto závěrů přezkumu (například potřeba bezpečnostních zlepšení v elektrárně před pokračováním jejího provozu nebo souběžně s jejím pokračujícím provozem). V některých případech se periodické hodnocení bezpečnosti využívá i k podpoře rozhodovacího procesu týkajícího se prodloužení nebo obnovení platnosti povolení nebo může být součástí vícestupňového rozhodovacího postupu (viz též oddíl 2.2.2). Periodické hodnocení bezpečnosti jako takové však nevyžaduje provedení posouzení vlivů na životní prostředí.

Pokud výsledek periodického hodnocení bezpečnosti vede k potřebě realizace fyzických prací, pak tyto práce mohou vyžadovat posouzení vlivů na životní prostředí a získání povolení, jestliže představují změnu nebo rozšíření ve smyslu bodu 24 přílohy I nebo ve smyslu bodu 13 písm. a) přílohy II směrnice EIA a členské státy v souladu s ustanoveními čl. 2 odst. 1 a čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice stanovily, že posouzení vlivů na životní prostředí je nezbytné.

4.3 Hlavní zásady pro posuzování změn nebo rozšíření záměrů týkajících se jaderných elektráren s ohledem na rozhodnutí ve věci Doel

Jak je uvedeno v oddíle 3.3, Soudní dvůr dospěl k závěru, že směrnice EIA musí být vykládána tak, že opětovné spuštění nebo odklad odstavení jaderné elektrárny (75), a to obojí na dobu deseti let (dále jen „opatření“), neboli opatření, která zahrnují práce s náklady přibližně 700 milionů EUR (76) vynaloženými na modernizaci dotyčných elektráren, včetně prací měnících fyzický stav těchto míst, představují „záměr“ ve smyslu uvedené směrnice, a v zásadě musí být před přijetím těchto opatření provedeno posouzení vlivů tohoto záměru na životní prostředí (77). Před přijetím tohoto závěru Soudní dvůr rozhodl, že povaha těchto prací (78) je taková, že mění fyzický stav zmíněných míst ve smyslu judikatury Soudního dvora, a tudíž při posuzování, zda dotyčná opatření představují záměr ve smyslu směrnice, nelze tato opatření uměle oddělit od prací, které jsou s nimi neoddělitelně spojeny. Soudní dvůr byl tedy toho názoru, že dotyčná opatření a práce společně tvoří jediný záměr ve smyslu uvedeného ustanovení (79).

Odstavec 78 rozhodnutí ve věci Doel stanoví klíčovou zásadu, která v případě změny nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze I ukládá povinnost provést posouzení vlivů na životní prostředí. Měřítkem při posuzování příslušných kritérií je riziko z hlediska účinků na životní prostředí. Pokud je riziko, které s sebou nese změna nebo rozšíření záměru, srovnatelné s rizikem představovaným samotnou kategorií původního záměru, spadá záměr do bodu 24 přílohy I směrnice EIA. Z formulace rozsudku vyplývá, že povaha nebo rozsah změny či rozšíření záměru nejsou vyčerpávajícími příklady kritérií pro posouzení, zda jsou environmentální rizika podobná rizikům původního záměru, a tato kritéria nemusí být nutně splněna kumulativně.

Z rozsudku lze proto vyvodit závěr, že opatření, která mají za následek významné prodloužení doby platnosti povolení k výrobě elektřiny v jaderných elektrárnách a která zahrnují rozsáhlé renovační práce neoddělitelně spojené s opatřeními na modernizaci/úpravu dotyčných elektráren, jež mění fyzický stav těchto míst, spadají do oblasti působnosti ustanovení bodu 24 přílohy I směrnice EIA, neboť představují rizika, která jsou z hlediska vlivu na životní prostředí podobná rizikům při prvotním uvedení těchto elektráren do provozu. Tak je tomu zejména v případech, kdy dlouhodobé prodloužení provozní doby a renovační práce mají podobný význam jako ve věci C-411/17.

Kromě výše uvedené hlavní zásady potvrdilo rozhodnutí ve věci Doel další důležité principy směrnice EIA, které jsou při uplatňování směrnice na změny a rozšíření jaderných elektráren rovněž relevantní (viz oddíly o posuzování celkových účinků záměru a vícestupňovém rozhodování uvedené výše).

4.4 Určení rizika a potřeby posouzení vlivů na životní prostředí

Směrnice EIA sice neposkytuje kritéria pro posouzení rizika prací, které lze považovat za změny nebo rozšíření záměrů, ani nenabízí příklady takových prací, které by se daly označit za změny nebo rozšíření záměrů uvedených v příloze II, zato však stanoví kritéria pro určení, zda by se měly podrobit posouzení vlivů na životní prostředí (kritéria výběru uvedená v čl. 4 odst. 3 směrnice EIA a požadavky přílohy II.A a přílohy III směrnice, jak jsou popsány v oddíle 3.4). Tato kritéria výběru lze proto použít k určení možného rizika a následně potřeby posouzení vlivů na životní prostředí. Jsou-li fyzické práce nebo zásahy takového rozsahu, že nepředstavují podobné riziko pro životní prostředí jako samotná činnost, ale představují změny nebo rozšíření jaderné elektrárny, které jsou již povoleny, uskutečněny nebo jsou právě uskutečňovány a které by mohly mít závažný negativní vliv na životní prostředí, pak spadají do bodu 13 písm. a) přílohy II směrnice EIA a podléhají zjišťovacímu řízení.

V tomto ohledu by se rovněž měly vzít v úvahu pokyny k provádění úmluvy Espoo týkající se prodloužení životnosti jaderných elektráren. Jedním z parametrů, které je podle úmluvy z Espoo nutno zvážit při rozhodování, zda změna činnosti podléhá posuzování vlivů na životní prostředí přesahujících hranice států, je její klasifikace jako významná změna činnosti. Pokyny k provádění úmluvy Espoo proto poskytují demonstrativní seznam názorných faktorů (80), které mohou pro příslušné orgány být relevantní při určování, zda určité prodloužení životnosti představuje významnou změnu. Jedná se o tyto faktory:

— zvýšené využívání přírodních zdrojů v porovnání s limity stanovenými v původní licenci,

— zvýšení produkce odpadu nebo vyhořelého paliva v porovnání s limity stanovenými v původní licenci,

— zvýšené množství emisí, včetně radionuklidů a vypouštění chladicí vody, v porovnání s limity stanovenými v původní licenci,

— rozsah modernizačních prací a/nebo bezpečnostních modernizací či zlepšení, zejména těch, které vyžadují významnou změnu fyzického stavu daného místa nebo podstatné modernizace z důvodu stárnutí součástí a/nebo zastarávání,

— změny okolního prostředí, například v důsledku změny klimatu,

— adaptace na změnu klimatu a zmírňující opatření.

Dalším důležitým faktorem k uvážení je to, zda dané prodloužení životnosti, s přihlédnutím k jeho specifickým rysům, může způsobit významný nepříznivý přeshraniční dopad na životní prostředí (81).

Dalším výběrovým kritériem pro určení možného rizika a potřeby posouzení vlivů na životní prostředí jsou možné vlivy fyzických prací nebo zásahů na environmentální faktory. Podle článku 3 směrnice EIA je při zjišťovacím řízení nebo posuzování vlivů záměru na životní prostředí potřeba vzít v úvahu celou řadu těchto faktorů (82). V závislosti na možných změnách nebo rozšířeních jaderné elektrárny, které mají umožnit její provoz, mohou být jednotlivé environmentální faktory ovlivněny v různém měřítku a po různou dobu (za tímto účelem viz kategorie prací popsané v oddíle 4.1).

Zlepšení bezpečnosti jaderných elektráren a práce na udržení stavu elektrárny v souladu s její technickou specifikací nebo licenčním základem mají mít ve většině případů celkově pozitivní vliv na životní prostředí, neboť důvodem pro jejich zavádění je snížit riziko havárie, omezit běžné provozní emise nebo omezit tvorbu radioaktivního odpadu. Většina těchto zlepšení se provádí s cílem dosáhnout snížení množství radiačních nebo jiných emisí uvolňovaných do životního prostředí při běžném provozu nebo při nehodách nebo v obojím případě a/nebo za účelem dlouhodobého snížení dávky ozáření pracovníků (83).

I zlepšení však mohou mít během normálního provozu elektrárny negativní vliv na životní prostředí, jako například zvýšené využívání zdrojů, jako je voda nebo energie, nebo konvenční emise, např. z testování nebo příležitostného provozu dalších záložních dieselových generátorů pro nouzové situace. Za určitých podmínek by eventuálně mohla mít dopad na životní prostředí i jiná bezpečnostní zlepšení, například zlepšení zaměřené na zvýšenou ochranu před povodněmi (např. nové hráze, úpravy odvodnění nebo podobné práce) by mohlo mít potenciál změnit přirozenou trasu vodních toků při povodňových podmínkách, což může mít dopad na rozsah povodní směrem po proudu, kde může vodní tok procházet obydlenými oblastmi či v jejich blízkosti, popřípadě může zasáhnout místa zvláštního významu. Kromě toho nelze vyloučit, že některá bezpečnostní zlepšení mohou mít negativní vliv na životní prostředí během fáze výstavby nebo instalace (např. hluk, obtěžování, dočasně zvýšené vytváření radiačního a/nebo konvenčního odpadu, průmyslové/radiační emise, využívání zdrojů, jako jsou stavební materiály, voda, energie).

Změny v chemické úpravě vody (84) v jaderných reaktorech jsou důležité nejméně ze šesti různých hledisek: integrity materiálu, úrovní radiace elektrárny, tvorby usazenin, účinnosti paliva, vlivu na životní prostředí a bezpečnosti. Tyto změny mohou přinést zlepšení, například zvýšení bezpečnosti, snížení degradace stárnoucích součástí, nebo mohou umožnit lepší kontrolu míry koroze či její snížení (což může také snížit dávku ozáření pracovníků a zjednodušit údržbu). Změna jednoho parametru založeného na chemii za účelem zlepšení bezpečnosti však může zhoršovat jiné nebezpečí nebo riziko, a je proto nutné docílit pečlivé vyváženosti. Z toho plyne, že zlepšení bezpečnosti se sice provádějí proto, aby měla celkově pozitivní vliv na životní prostředí, ale mohou přitom mít i určité negativní dopady.

Práce nebo jakékoli fyzické zásahy související se zlepšováním výkonnosti energetických jednotek mohou oproti bezpečnostním zlepšením přispět větší měrou k významnému vlivu elektrárny na životní prostředí, a to jak radiačnímu (například kvůli jiným radiačním zásobám aktivní zóny), tak i jinému vlivu (například zvýšenému průtoku nebo zvýšené teplotě vypouštěné chladicí vody).

4.5 Srovnávací hodnocení při provádění směrnice EIA v oblasti jaderné energie

Pravidelná srovnávací hodnocení byla v oblasti jaderné bezpečnosti zavedena před více než dvaceti lety a poskytla úspěšné výsledky při slaďování praktického provádění bezpečnostních zásad. Jejich klíčovou úlohu při zajišťování vysoké úrovně bezpečnosti harmonizované na úrovni EU potvrdila směrnice o jaderné bezpečnosti (85), zejména prostřednictvím ustanovení o tematických vzájemných hodnoceních.

Členské státy by provádění těchto pokynů a směrnice EIA mohly podpořit tím, že by dobrovolně iniciovaly toto srovnávací hodnocení, pokud jde o změny a rozšíření jaderných elektráren. Srovnávací hodnocení by mohla vést k vypracování společných metodik na úrovni EU a usnadnit praktické provádění v konkrétních případech. Například při zvažování změn nebo rozšíření jaderné elektrárny a s ohledem na informace uvedené v oddíle 4.2 by se srovnávací hodnocení mohlo využít pro posouzení, zda se úniky radioaktivních látek během běžného provozu nebo v případě nehod změnily, a do jaké míry to znamená nutnost přezkoumat stávající posouzení vlivů na životní prostředí (pokud takové posouzení vlivů na životní prostředí bylo provedeno). Toto srovnávací hodnocení může rovněž pomoci posoudit, zda by změny a rozšíření záměrů vytvářely další rizika dopadu na sousední členské státy, a určit, o které členské státy se v daném případě jedná.

5 SHRNUTÍ HLAVNÍCH BODŮ

— Pokud stavební práce nebo zásahy, které zahrnují změny fyzického stavu původních záměrů uvedených v příloze I nebo II směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí, splňují podmínky ustanovení bodu 24 přílohy I nebo bodu 13 písm. a) přílohy II uvedené směrnice, pak představují „záměry“ ve smyslu směrnice EIA a podléhají buď zjišťovacímu řízení nebo posouzení vlivů na životní prostředí.

— Tyto záměry, které mohou mít významný vliv na životní prostředí, vyžadují povolení.

— Změna nebo rozšíření záměrů ve smyslu ustanovení bodu 24 přílohy I směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí dává předpoklad, že existují rizika, která jsou z hlediska vlivu této změny nebo tohoto rozšíření na životní prostředí podobná rizikům původního záměru. Hlavními kritérii, která by v tomto ohledu měly příslušné orgány použít, jsou prodloužení doby platnosti povolení původních záměrů o značná časová období, jakož i význam prací neoddělitelně spojených s rozsahem změn nebo rozšíření záměrů.

(1) Úř. věst. L 26, 28.1.2012, s. 1.

(2) Úř. věst. L 124, 25.4.2014, s. 1.

(3) Rozsudek Soudního dvora ve věci C-411/17, Inter-Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, ECLI:EU:C:2019:622.

(4) https://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/EIA_rulings_web.pdfhttps://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/EIA_rulings_web.pdf (tento dokument neodráží oficiální stanovisko Komise, není pro Komisi závazný a není tímto oznámením schválen).

(5) Úř. věst. C 104, 24.4.1992,s. 7.

(6) Úř. věst. L 124, 17.5.2005, s. 4..

(7) Za tímto účelem viz stanovisko generální advokátky Kokott ve věci C-411/17, bod 105 („Vzhledem k tomu, že směrnice EIA má z velké části provést výše uvedené úmluvy [úmluva z Espoo], je však žádoucí vykládat ji v souladu s výše uvedenými úmluvami. I unijní pravomoci totiž musí být vykonávány v souladu s mezinárodním právem, takže sekundární právo Unie musí být zásadně vykládáno v souladu s jejími mezinárodněprávními závazky.“).

(8) Různé právní akty mohou mít různé cíle, které by mohly následně ovlivnit rozsah a význam klasifikací záměrů a definic, které obsahují. Určitá klasifikace záměrů v jedné směrnici tedy nemusí nutně přesně stanovit, jak má být stejný typ záměru vykládán v rámci jiné směrnice. Jak uvedl Soudní dvůr (viz například věc C-227/01, Komise v. Španělsko), právo Unie má být vykládáno systematicky a podle účelu právní úpravy, jíž je součástí.

(9) https://unece.org/sites/default/files/2021-02/Guidance_on_Conventions%20applicability_to_LTE%20of%20NPPs_As%20endorsed%20and%20edited.pdf

(10) Za tímto účelem viz věc C-486/04, Komise v. Itálie, bod 45, a věc C-255/05 Komise v. Itálie, bod 52.

(11) Viz věc C-435/09, Komise v. Belgie, body 86 a 88.

(12) Věci C-72/95, Kraaijeveld a další, bod 50; C-2/07, Abraham a další, bod 37; C-75/08, Mellor, bod 50; C-427/07, Komise v. Irsko, bod 41.

(13) Věc C-2/07, Abraham a další, bod 23; věc C-275/09, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další, bod 24; věc C-121/11, Pro-Braine a další, bod 31.

(14) Obdobně věc C-275/09, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další, bod 24; věc C-121/11, Pro-Braine a další, bod 32.

(15) Věci C-287/98, Linster, bod 52; C-486/04, Komise v. Itálie, bod 36; C-215/06, Komise v. Irsko, bod 49; C-329/17, Prenninger a další, bod 35.

(16) Směrnice nevyžaduje kromě uvedeného „povolení“ žádné dodatečné „povolení“, viz C-332/04, Komise v. Španělsko, bod 53.

(17) Věc C-290/03, Barker – Crystal Palace, body 40–41.

(18) Věc C-50/09, Komise v. Irsko, body 73–75. „[Ustanovení čl. 2 odst. 2] znamená, že volnost ponechaná členským státům zahrnuje určení procesních pravidel a podmínek poskytování dotčeného povolení. Tato volnost však může být uplatňována pouze v mezích daných uvedenou směrnicí a pouze do té míry, do jaké volba členských států zaručuje plné dodržování jí stanovených cílů.“

(19) Další podrobnosti viz oddíl 4 pokynů Komise týkajících se uplatňování výjimek podle směrnice EIA (https://eur-lex.europa.eu/legal-content/CS/TXT/HTML/?uri=CELEX:52019XC1114(02)&from=CS).

(20) Viz věc Doel, C-411/17, body 103–114.

(21) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/75/EU ze dne 24. listopadu 2010 o průmyslových emisích (integrované prevenci a omezování znečištění) (Úř. věst. L 334, 17.12.2010, s. 17), čl. 3 odst. 7 – „povolením“ se rozumí písemné oprávnění k provozu celého zařízení, spalovacího zařízení, zařízení na spalování odpadu nebo zařízení na spoluspalování odpadu, anebo jeho části.

(22) Směrnice Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů (Úř. věst. L 182, 16.7.1999, s. 1).

(23) Označení termínem „povolení“ ve smyslu ustanovení čl. 1 odst. 2 písm. c) směrnice nezávisí na názvu (ve vnitrostátních praxích se používají pojmy jako například stavební povolení, územní povolení, povolení k využívání půdy, (integrované) environmentální povolení, oprávnění k realizaci plánu, povolení k umístění), ale na tom, zda jsou splněny podmínky stanovené ve směrnici.

(24) Kromě směrnice o průmyslových emisích lze režimy udělování povolení nalézt například v rámci právních předpisů týkajících se odpadů – ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2008/98/ES ze dne 19. listopadu 2008 o odpadech nebo směrnici Rady 1999/31/ES ze dne 26. dubna 1999 o skládkách odpadů. Příklad režimu udělování licencí lze nalézt například ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2013/30/EU ze dne 12. června 2013 o bezpečnosti činností v odvětví ropy a zemního plynu v moři a o změně směrnice 2004/35/ES apod.

(25) Věc C-275/09, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další.

(26) Princip uvedený v tomto oddílu se vztahuje i na nové záměry.

(27) Věc C-201/02, Wells, body 52–53, výrok 1.

(28) Věc C-201/02, Wells; věc C-508/03, Komise v. Spojené království; věc C-290/03, Barker.

(29) Věci C-201/02, Wells, a C-2/07, Abraham a další.

(30) Viz bod 88 rozhodnutí ve věci Doel: „88. Z toho vyplývá, že i když provedení těchto opatření vyžaduje přijetí pozdějších aktů v rámci komplexního a ohraničeného procesu, jehož cílem je zejména zajistit dodržování bezpečnostních norem, které se vztahují na tuto činnost průmyslové výroby elektřiny jaderného původu, a i když uvedená opatření zvláště podléhají, jak vyplývá z důvodové zprávy k zákonu ze dne 28. června 2015, předchozímu schválení AFCN, nic to nemění na tom, že tato opatření, jakmile je vnitrostátní zákonodárce přijme, definují základní vlastnosti záměru a již nemají být a priori diskutována nebo zpochybňována.“

(31) Ve věci C-50/09 dospěl Soudní dvůr k závěru, že „aby orgán příslušný pro oblast životního prostředí splnil povinnost, jež je mu uložena uvedeným článkem 3, nemůže se omezit na určení a popis přímých a nepřímých vlivů záměru na určité faktory, ale musí je dále v každém jednotlivém případě vhodným způsobem posoudit“ (bod 37). Viz též věc C-508/03, Komise v. Spojené království, body 103 až 106.

(32) Věc C-2/07, Abraham a další – Liège airport, body 42–43; věc C-142/07, Ecologistas en Acción-CODA, bod 39.

(33) Věc C-205/08, Umweltanwalt von Kärnten, bod 51.

(34) Věci C-392/96, Komise v. Irsko, body 76, 82; C-142/07, Ecologistas en Acción-CODA, bod 44; C-205/08, Umweltanwalt von Kärnten, bod 53; C-2/07, Abraham a další – Liège airport, bod 27; C-275/09, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další, bod 36; C-244/12, Salzburger Flughafen, bod 37.

(35) Věc C-2/07, Abraham a další – Liège airport, bod 42.

(36) Věc C-227/01, Komise v. Španělsko, bod 53.

(37) Věc C-244/12, Salzburger Flughafen, bod 37. V tomto případě se jednalo o záměry související s vybudováním vedlejších prostor letiště (tj. skladišť, rozšíření parkovacích ploch a ploch pro odstavení letadel), které musely být zváženy spolu s jinými, dříve schválenými záměry (tj. výstavbou dalšího terminálu).

(38) Viz bod 1 písm. a) přílohy II.A, bod 1 písm. a) přílohy III a bod 1 písm. b) přílohy IV, jakož i 22. bod odůvodnění směrnice 2014/52/EU („Pro zajištění vysoké úrovně ochrany životního prostředí a lidského zdraví je nezbytné, aby se v rámci zjišťovacího řízení a posuzování vlivů na životní prostředí přihlíželo k vlivům dotyčného záměru jako celku, případně včetně jeho podpovrchové a podzemní části, během výstavby a provozu a případně demolice.“).

(39) Věci C-287/98, Linster, bod 52; C-486/04, Komise v. Itálie, bod 36; C-215/06, Komise v. Irsko, bod 49.

(40) Věc C-215/06, Komise v. Irsko, bod 51.. „[…] čl. 2 odst. 1 uvedené směrnice musí být nezbytně chápán tak, že nepožádá-li žadatel o požadované povolení a toto povolení nezíská a neprovede-li nejprve studii vlivů na životní prostředí, je-li vyžadována, nemůže zahájit práce související s dotčeným záměrem, neboť v opačném případě by porušil požadavky uvedené směrnice“

(41) Kromě toho v případě opomenutí provést posouzení vlivů na životní prostředí nebo zjišťovací řízení je na vnitrostátních soudech, aby ověřily, zda jsou dodrženy požadavky unijního práva použitelné na právo na náhradu škody, zejména existence přímé příčinné souvislosti mezi tvrzeným porušením a způsobenými škodami (věc C-420/11, Leth, bod 48).

(42) Věc C-201/02 , Wells, body 66–70.

(43) Věc C-215/06, Komise v. Irsko, bod 59, „[…] Příslušné orgány jsou tak povinny přijmout opatření nezbytná k tomu, aby odstranily opomenutí, ke kterému došlo neposouzením vlivů na životní prostředí, například tím, že odejmou již poskytnuté povolení nebo pozastaví jeho platnost za účelem provedení takového posouzení, to vše v mezích procesní autonomie členských států“.

(44) Věci C-215/06, Komise v. Irsko, bod 57.; C-416/10, Križan a další, bod 87; C-348/15, Stadt WienerNeustadt, bod 36; C-411/17, Inter-Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, bod 174.

(45) Věci C-196/16 a C-197/16, Comune di Corridonia, body 35–41 a bod 43; C-117/17, Castelbellino, bod 30; C-411/17, Inter-Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, bod 175.

(46) C-215/06, Komise v. Irsko, bod 57; C-416/10, Križan a další, bod 87; C-348/15, Stadt WienerNeustadt, bod 36.

(47) Směrnice Rady 85/337/EHS ze dne 27. června 1985 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (Úř. věst. L 175, 5.7.1985, s. 40).

(48) Směrnice Rady 97/11/ES ze dne 3. března 1997, kterou se mění směrnice 85/337/ehs o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých záměrů na životní prostředí (ÚŘ. VĚST. L 73, 14.3.1997, S. 5).

(49) Předchůdcem zařazení kategorie záměrů podle části 13 písm. a) přílohy II do znění směrnice byl rozsudek Soudního dvora ve věci C-72/95, Kraaijeveld a další, podle něhož se směrnice vztahuje i na změny záměrů. Soudní dvůr shledal, že výraz „úpravy vodních toků sloužící jejich splavnění a ochraně proti povodním“ uvedený v bodě 10 písm. e) přílohy II směrnice 85/337/EHS (před změnami provedenými směrnicí 97/11/ES) by měl být vykládán tak, že nezahrnuje pouze výstavbu nové hráze, nýbrž také úpravu stávající hráze zahrnující její přemístění, zesílení nebo rozšíření a dále nahrazení hráze výstavbou nové hráze na místě původní hráze, bez ohledu na to, zda je nová hráz silnější nebo širší než ta původní, nebo kombinaci těchto prací (bod 42).

(50) Směrnice Evropského Parlamentu a Rady 2003/35/ES ze dne 26. května 2003 o účasti veřejnosti na vypracovávání některých plánů a programů týkajících se životního prostředí a o změně směrnic Rady 85/337/EHS a 96/61/ES, pokud jde o účast veřejnosti a přístup k právní ochraně (Úř. věst. L 156, 25.6.2003, s. 17).

(51) U změn/rozšíření záměrů z přílohy I, které jsou pod prahovou hodnotou, ale mají závažný negativní vliv na životní prostředí, viz bod 13 písm. a) přílohy II.

(52) Věc C-411/17, body 79–80.

(53) Rozsah renovace byl prokázán investičním rozpočtem ve výši 700 milionů EUR vyčleněným na tyto elektrárny, věc C-411/17, bod 64.

(54) Tamtéž, bod 78.

(55) Stejně tak podle bodu 24 přílohy I potřeba provést posouzení vlivů na životní prostředí platí pro „jakékoli změny nebo rozšíření záměrů uvedených v této příloze, jež samy o sobě dosahují prahových hodnot případně stanovených v této příloze“.

(56) Účelem navrhovaného záměru byly úpravy infrastruktury letiště, výstavba kontrolní věže, nových výjezdových pruhů z hlavní dráhy a parkovacích ploch a práce na úpravě a rozšíření rozjezdových a přistávacích drah bez změny jejich délky.

(57) Tento přístup byl rovněž potvrzen ve věci C-275/09, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další, a ve věci C-244/12, Salzburger Flughafen.

(58) Obdobně věc C-411/17, Doel, bod 78.

(59) https://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/EIA_guidance_Scoping_final.pdf (tento dokument neodráží oficiální stanovisko Komise, není pro Komisi závazný a není tímto oznámením schválen).

(60) https://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/EIA_guidance_EIA_report_final.pdf (tento dokument neodráží oficiální stanovisko Komise, není pro Komisi závazný a není tímto oznámením schválen).

(61) Věci C-287/98, Linster, bod 52; C-486/04, Komise v. Itálie, bod 36; C-215/06, Komise v. Irsko, bod 49.

(62) Tato kategorie sestává z typů záměrů s prahovými hodnotami a bez prahových hodnot.

(63) Věc C-411/17, Doel, bod 79.

(64) Věc C-570/13, body 44 a 50.

(65) Pro účely těchto pokynů bude používán pouze termín „jaderná elektrárna“ bez jakýchkoli synonym.

(66) https://unece.org/sites/default/files/2021-02/Guidance_on_Conventions%20applicability_to_LTE%20of%20NPPs_As%20endorsed%20and%20edited.pdf

(67) Dlouhodobý provoz jaderné elektrárny je provoz, který přesahuje stanovený časový rámec definovaný platností povolení, původním návrhem elektrárny, příslušnými normami nebo vnitrostátními předpisy. (Řízení stárnutí a rozvoj programu dlouhodobého provozu jaderných elektráren, Zvláštní bezpečnostní pokyny MAAE SSG-48 (Ageing Management and development of a Programme for Long Term Operation of Nuclear Power Plants, IAEA Specific Safety Guide SSG-48), MAAE 2018).

(68) Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 22. září 2020, Rakousko v. Komise, C-594/18 P, ECLI:EU:C:2020:742, bod 32.

(69) Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 22. září 2020, Rakousko v. Komise, C-594/18 P, ECLI:EU:C:2020:742, body 41 a 43.

(70) Viz mimo jiné kapitola 3 „Ochrana zdraví“ Smlouvy o Euratomu, jakož i rozsudek Soudního dvora ze dne 22. září 2020, Rakousko v. Komise, C-594/18 P, ECLI:EU:C:2020:742, body 40–41 a bod 43.

(71) Tyto zásahy nejsou nutně spojeny s procesem dlouhodobého provozu, i když bez výměny součástí by prodloužená provozní životnost nebyla možná (například rozhodnutí o prodloužení provozní životnosti jaderné elektrárny po uplynutí její konstrukční životnosti 40 let nemusí být možné, pokud by se po 30 letech provozu nevyměnily parogenerátory).

(72) Směrnice Rady 2009/71/Euratom ze dne 25. června 2009 (Úř. věst. L 172, 2.7.2009, s. 18), kterou se stanoví rámec Společenství pro jadernou bezpečnost jaderných zařízení, ve znění směrnice 2014/87/Euratom ze dne 8. července 2014 (Úř. věst. L 219, 25.7.2014, s. 42). Obecný princip požadavku na trvalé zdokonalování jaderné bezpečnosti spočívá v tom, že provozovatel pod dohledem vnitrostátních bezpečnostních orgánů průběžně zavádí veškerá určená přiměřená zlepšení bezpečnosti. Tento přístup doplňuje inspekce, specifická pravidelná bezpečnostní analýza (jako je zátěžový test, lidský zásah…) nebo pravidelný přezkum bezpečnosti, který podrobně přezkoumává zjištěné bezpečnostní případy.

(73) Původně byly jaderné elektrárny obvykle navrženy pro konkrétní provozní životnost (například 30 až 40 let pro takzvané jaderné elektrárny II. generace, které jsou v současnosti v provozu a z nichž se mnohé blíží konci původní navržené životnosti nebo u nich tato životnost již uplynula). Tuto prvotní životnost lze ovlivnit mnoha faktory (například pravidelnou údržbou a výměnou součástí) a je běžné, že elektrárna funguje i po uplynutí této původní životnosti, za předpokladu, že je systematicky a komplexně prokázáno, že je takový provoz bezpečný.

(74) Směrnice Rady 2009/71/Euratom ze dne 25. června 2009, kterou se stanoví rámec Společenství pro jadernou bezpečnost jaderných zařízení (Úř. věst. L 172, 2.7.2009, s. 18), ve znění směrnice Rady 2014/87/Euratom ze dne 8. července 2014 (Úř. věst. L 219, 25.7.2014, s. 42).

(75) Podle belgického zákona musely být jaderné elektrárny vyřazeny z provozu po čtyřiceti letech od svého průmyslového zprovoznění.

(76) Pokud jde o související částky, je třeba připomenout, že ve věci Doel byly ve hře investice ve výši přibližně 700 milionů EUR. Kromě toho Soudní dvůr zdůraznil, že rozhodující jsou rozsah nebo povaha prací.

(77) Rozsudek Soudního dvora ve věci C-411/17, Inter-Environnement Wallonie a Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, ECLI:EU:C:2019:622, bod 94.

(78) Tamtéž, bod 66 – […] tyto práce by měly být zaměřeny zejména na modernizaci kopulí elektráren Doel 1 a Doel 2, obnovení nádrží na skladování použitého paliva, instalaci nové stanice na přečerpávání a úpravu základů, aby tyto elektrárny byly lépe chráněny před záplavami; […] práce zahrnují nejen vylepšení existujících struktur, ale také postavení tří budov, z nichž ve dvou budou umístěny systémy větrání a ve třetí protipožární struktura.

(79) Tamtéž, bod 71.

(80) Pokyny k provádění úmluvy Espoo, příloha II.

(81) Pokyny k provádění úmluvy z Espoo, část C, Prodloužení životnosti jako hlavní činnost.

(82) Obyvatelstvo a lidské zdraví, biologická rozmanitost, půda, voda, ovzduší, klima, hmotný majetek, kulturní dědictví, krajina, jakož i vzájemné působení mezi těmito faktory.

(83) Nutno poznamenat, že jakákoli změna nebo rozšíření jaderné elektrárny, jež mají potenciál pro zvýšení radiačních emisí, by zakládaly povinnost předložit Evropské komisi oznámení podle článku 37 Smlouvy o Euratomu, který vyžaduje, aby každý členský stát poskytl Komisi takové všeobecné údaje, které se týkají veškerých plánů na zneškodňování radioaktivních odpadů v jakékoli formě, aby mohla určit, zda provedení takového plánu může vést k radioaktivnímu zamoření vody, půdy nebo vzdušného prostoru jiného členského státu.

(84) Chemická úprava vody je pro bezpečný provoz jaderné elektrárny nezbytná a lze ji použít k minimalizaci škodlivých účinků chemických látek, chemických nečistot a koroze na strukturu a součásti elektrárny, a prodloužit tak její provozní životnost.

(85) Směrnice Rady 2009/71/Euratom ze dne 25. června 2009, kterou se stanoví rámec Společenství pro jadernou bezpečnost jaderných zařízení (Úř. věst. L 172, 2.7.2009, s. 18), ve znění směrnice Rady 2014/87/Euratom ze dne 8. července 2014 (Úř. věst. L 219, 25.7.2014, s. 42).