Sdělení komise Evropskému parlamentu podle čl. 251 odst. 2 druhého pododstavce Smlouvy o ES týkající se společného postoje Rady k přijetí návrhu směrnice Evropského Parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 2003/88/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby /* KOM/2008/0568 konečném znení - COD 2004/0209 */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 18.9.2008 KOM(2008) 568 v konečném znění 2004/0209 (COD) SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU podle čl. 251 odst. 2 druhého pododstavce Smlouvy o ES týkající se společného postoje Rady k přijetí návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 2003/88/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby 2004/0209 (COD) SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU podle čl. 251 odst. 2 druhého pododstavce Smlouvy o ES týkající se společného postoje Rady k přijetí návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 2003/88/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby 1. SOUVISLOSTI Datum předložení návrhu Parlamentu a Radě (dokument KOM(2004) 607 v konečném znění): 2004/0209 (COD) | 22. září 2004 | Datum vydání stanoviska Výboru regionů | 14. dubna 2005 | Datum vydání stanoviska Parlamentu v prvním čtení | 11. května 2005 | Datum vydání stanoviska Evropského hospodářského a sociálního výboru | 11. května 2005 | Datum předložení pozměněného návrhu Parlamentu a Radě (KOM(2005) 246 v konečném znění) | 31. května 2005 | Datum politické dohody v Radě o společném postoji (dosažené kvalifikovanou většinou) | 9. června 2008 | Datum formálního přijetí společného postoje Radou | 15. září 2008 | 2. CÍL NÁVRHU KOMISE Cílem návrhu Komise je změna směrnice o pracovní době[1] dosažením vyváženého balíčku změn, které splňují tato čtyři hlavní kritéria: - představují legislativní řešení problémů, které byly zmíněny v průběhu veřejných konzultací organizovaných Komisí v roce 2004 a které se týkají pracovní pohotovosti a náhradní doby odpočinku, - zlepšují ochranu zdraví a bezpečnosti pracovníků, zejména pokud jde o rizika spojená s nadměrnou délkou pracovní doby, - umožňují větší flexibilitu, pokud jde o referenční období pro týdenní pracovní dobu, rovněž v reakci na veřejné konzultace z roku 2004 a - podporují ve větší míře sladění pracovního a rodinného života. Pozměněný návrh Komise obsahoval tyto hlavní změny: Pracovní pohotovost Poskytnout právní definice týkající se „pracovní pohotovosti“ a rozlišit mezi různými typy pracovní pohotovosti v reakci na nedávná rozhodnutí Soudního dvora ( SIMAP [2], Jaeger [3], …), které mají zásadní dopad na úpravu pracovní doby v oblasti veřejných služeb. Sladění pracovního a rodinného života Zajistit, aby členské státy pobízely sociální partnery k uzavírání dohod, jež podporují toto sladění, a aby přijaly opatření nezbytná k zaručení toho, že zaměstnavatelé budou včas informovat pracovníky o veškerých změnách týkajících se organizace jejich pracovní doby a budou mít povinnost zkoumat žádosti pracovníků o změny pracovní doby nebo rozvržení práce. Výpočet maximálního limitu pro týdenní pracovní dobu Směrnice stanoví, že průměrná délka týdenní pracovní doby včetně přesčasů nepřekročí 48 hodin. Návrh by tento limit nezměnil, ale připustil by větší flexibilitu při výpočtu tohoto průměru a umožnil by prodloužení referenčního období v právních předpisech na dobu maximálně dvanácti měsíců z objektivních nebo technických důvodů nebo z důvodů týkajících se organizace práce. Takové prodloužení by bylo podmíněno zajištěním ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků a konzultací se sociálními partnery. Budoucnost výjimky („opt-out“) Ustanovení o výjimce („opt-out“) podle čl. 22 odst. 1 směrnice v současnosti umožňuje členským státům stanovit, že pracovník se může se svým zaměstnavatelem dohodnout na pracovní době, která 48hodinový limit překračuje, pokud jsou splněny určité ochranné podmínky. Pozměněný návrh by stanovil zrušení této výjimky k určitému datu a do té doby by se použily dodatečné ochranné podmínky. Doba odpočinku Stanovit, aby v případě výjimky z minimální denní nebo týdenní doby odpočinku požadované směrnicí byla rovnocenná náhradní doba odpočinku, která musí následovat, poskytnuta během „rozumné doby“, která by byla stanovena v rámci vnitrostátního práva, kolektivních smluv nebo dohod sociálních partnerů. Tato změna by jak pracovníkům tak zaměstnavatelům poskytla větší flexibilitu při organizaci práce. 3. PŘIPOMÍNKY TÝKAJÍCÍ SE SPOLEČNÉHO POSTOJE 1.1. Stručné obecné připomínky týkající se společného postoje Společný postoj obsahuje některé aspekty, které se liší od pozměněného návrhu Komise. Konkrétně nepřebírá některé pozměňovací návrhy Parlamentu, i když v pozměněném návrhu Komise je velké množství pozměňovacích návrhů Parlamentu zahrnuto. Společný postoj byl přijat po velmi zdlouhavém a problematickém prvním čtení v Radě, během něhož zastávaly mnohé členské státy velmi rozdílné postoje i přes úsilí následných předsednictví (s podporou Komise) o nalezení přijatelného kompromisu. Některé ze změn navrhovaných Radou, například dodatečné podmínky na ochranu před zneužitím výjimky („opt-out“), může Komise podpořit, jelikož by mohly lépe chránit skupinu pracovníků, jež je obzvláště zranitelná, pokud jde o nadměrnou délku pracovní doby. Další změny týkající se budoucnosti této výjimky byly Komisí nakonec přijaty s ohledem na důležité změny v používání této možnosti členskými státy, které jsou podrobněji popsány níže. Komise podpořila všeobecnou dohodu vzhledem k naléhavé potřebě vyjasnit právní stav věci a umožnit jednotnější používání směrnice ve všech členských státech. 1.2. Výsledek pozměňovacích návrhů přijatých Evropským parlamentem v prvním čtení 1.2.1. Pozměňovací návrhy Evropského parlamentu, jež byly zahrnuty (úplně, částečně nebo z hlediska smyslu) do pozměněného návrhu Komise i do společného postoje Body odůvodnění: - pozměňovací návrh č. 1 (citace závěrů ze zasedání Evropské rady v Lisabonu): viz 4. bod odůvodnění společného postoje, - pozměňovací návrh č. 2 (podrobný odkaz na závěry ze zasedání Evropské rady v Lisabonu): viz 4. bod odůvodnění společného postoje, - pozměňovací návrh č. 3 (odkaz na zvýšení míry zaměstnanosti žen): viz 5. bod odůvodnění společného postoje, - pozměňovací návrh č. 4 (důraznější odkaz na ochranu zdraví a bezpečnosti pracovníků a přidání odkazu na sladění pracovního a rodinného života): viz 7. bod odůvodnění společného postoje, - pozměňovací návrh č. 8 (citace čl. 31 odst. 2 listiny základních práv): viz 19. bod odůvodnění společného postoje. Články: - pozměňovací návrh č. 10 (část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, lze stanovit poměrně): viz čl. 1 odst. 2 společného postoje (navrhovaný nový článek 2a), - pozměňovací návrh č. 12 (doplnění ustanovení o sladění pracovního a rodinného života): viz čl. 1 odst. 2 společného postoje (navrhovaný nový článek 2b), - pozměňovací návrh č. 13 (zrušení navrhovaného nového znění v čl. 16 písm. b)): zrušené znění již není obsahem společného postoje, - pozměňovací návrhy č. 16 a 18 (náhradní doba odpočinku): viz čl. 1 odst. 3 písm. b) společného postoje (kterým se mění čl. 17 odst. 2) a čl. 1 odst. 4 společného postoje (kterým se mění článek 18), - pozměňovací návrh č. 17 (oprava chyby): viz čl. 1 odst. 3 písm. d) bod i) společného postoje, kterým se mění čl. 17 odst. 5, - pozměňovací návrh č. 19 (referenční období): viz čl. 1 odst. 5 společného postoje, kterým se mění článek 19. 1.2.2. Pozměňovací návrhy Evropského parlamentu, jež byly zahrnuty do pozměněného návrhu, ale nikoli do společného postoje - Pozměňovací návrh č. 11 (aby se maximální délka pracovní doby uplatňovala na pracovníka, nikoli na smlouvu) Viz 2. bod odůvodnění pozměněného návrhu, který tento pozměňovací návrh částečně zohledňuje. - Pozměňovací návrh č. 20 (zrušení výjimky „opt-out“ podle čl. 22 odst. 1 tři roky po vstupu směrnice v platnost) Viz čl. 22 odst. 1 pozměněného návrhu. - Pozměňovací návrh č. 24 (po navrhovaném zrušení výjimky by platnost samostatných smluv vypršela do 1 roku) Viz čl. 22 odst. 1c pozměněného návrhu. 1.2.3. Hlavní rozdíly mezi pozměněným návrhem Komise a společným postojem Rady Uplatnění maximální délky pracovní doby na pracovníka a doba odpočinku, jak požaduje směrnice Komise se domnívá, že vzhledem k potřebě zajistit, aby cíle směrnice o pracovní době týkající se zdraví a bezpečnosti byly plně účinné, by právní předpisy členských států již měly stanovit odpovídající opatření zaručující to, že limity pro průměrnou týdenní pracovní dobu a denní a týdenní dobu odpočinku, které stanoví směrnice, budou co možná nejvíce respektovány s ohledem na pracovníka v případě těch pracovníků, kteří pracují současně v rámci dvou nebo více pracovních poměrů, jež spadají do oblasti působnosti směrnice. Komise již vyjádřila tento názor ve své zprávě o směrnici o pracovní době z roku 2000[4]. Tento bod se stal důvodem k rozsáhlé diskuzi během počátečního období prvního čtení v Radě. Komise si je vědoma toho, že nejméně 12 členských států uplatňuje tato ustanovení na pracovníka, zatímco nejméně 12 jiných členských států je uplatňuje na pracovní smlouvu. Tato situace formovala diskuzi v Radě. I přes pozměňovací návrhy Parlamentu nebylo možné dosáhnout jakékoli dohody ohledně zahrnutí zvláštního ustanovení o tom, že by tato pravidla měla být uplatňována na pracovníka. Komise se domnívá, že by bylo vhodné tuto otázku přezkoumat odděleně od stávajícího návrhu právního předpisu. Pracovní pohotovost Na základě pozměněného návrhu se rozlišuje mezi „aktivní“ pracovní pohotovostí a „dobou nečinnosti“[5] v průběhu pracovní pohotovosti na pracovním místě. Komise navrhla, aby aktivní doba pracovní pohotovosti (doba, kdy pracovník na požádání skutečně vykonává své povinnosti) byla vždy považována za pracovní dobu. Naopak doba nečinnosti by za pracovní dobu považována být neměla, pouze v případě , kdy tak stanoví vnitrostátní právo nebo kolektivní smlouvy. Doba nečinnosti by však nikdy nemohla být považována za dobu odpočinku. Ve společném postoji nebyly provedeny žádné změny ohledně „aktivní“ pracovní pohotovosti, ale umožnilo by se považovat „část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce“ buď za pracovní dobu nebo za dobu odpočinku na základě vnitrostátního práva nebo kolektivních smluv. Sladění pracovního a rodinného života Podle pozměněného návrhu by členské státy měly přijmout nezbytná opatření, aby „zajistily“ , že zaměstnavatelé mají povinnost prozkoumat žádosti pracovníků o změnu pracovní doby a přitom vzít v úvahu potřeby obou stran týkající se pružnosti. Ve společném postoji je místo toho uvedeno, že členské státy „vybízejí“ zaměstnavatele, aby tyto žádosti přezkoumávali, s ohledem na další podmínky. Navrhované znění by přesto zajistilo celkové zlepšení pracovních podmínek, jelikož směrnice neobsahuje žádná zvláštní ustanovení o tomto sladění, a navrhované znění by rovněž zavedlo pro členské státy novou povinnost, a sice zajistit, aby zaměstnavatelé včas informovali pracovníky o jakýchkoli zásadních změnách v úpravě pracovní doby. Budoucnost výjimky („opt-out“) Budoucnost výjimky byla jediným velmi kontroverzním bodem v průběhu zdlouhavých a problematických diskuzí v Radě během prvního čtení. Pozměněný návrh stanovil, že výjimka bude zrušena tři roky po vstupu navrhované směrnice v platnost a že by se během této doby rovněž použily přísnější ochranné podmínky pro pracovníky, kteří s výjimkou souhlasili. Společný postoj zrušení výjimky nestanoví. Místo toho rozšiřuje zvýšení ochrany, které již navrhla Komise, tak, aby pro výjimku existoval nový rámec o čtyřech bodech: jednoznačnější limity, řada přísnějších praktických podmínek na ochranu pracovníků, budoucí revize výjimky založená na podrobných zprávách členských států a ustanovení, které členským státům ukládá povinnost zvolit mezi použitím výjimky a možností určit průměr pracovní doby za delší období (až 12 měsíců) na základě právních předpisů. Tento rámec je podrobněji popsán níže. Názor Komise zůstává takový, že výjimka „opt-out“ je odchylkou ze základní zásady maximálně 48hodinového pracovního týdne, která může představovat riziko pro zdraví a bezpečnost zaměstnanců, v krátkodobém i dlouhodobém horizontu. Z tohoto důvodu Komise opakovaně navrhovala, aby byly podstatně posíleny záruky na ochranu pracovníků, kteří souhlasili s využitím této výjimky. Komise si je vědoma toho, že způsob používání výjimky se v posledních letech zásadně změnil. V roce 2000 tuto výjimku ve skutečnosti používal jen jeden členský stát. V roce 2008 asi 14 členských států výslovně stanoví použití této výjimky, i když jsou zásadní rozdíly v tom, jakým způsobem je používána v rámci vnitrostátního práva[6]. Kromě členských států, které již výjimku používají, existují státy, které si přejí zachovat možnost jejího použití v budoucnosti pro případ řešení možného nedostatku pracovních sil v určitém odvětví nebo obecně. Komise se domnívá, že tato situace významně formovala diskuzi v Radě. Navíc požadavek považovat veškerou dobu pracovní pohotovosti za pracovní dobu významným způsobem přispěl k tomu, že se od roku 2000 rychle rozšířilo používání výjimek určených konkrétně pro odvětví, jež využívají pracovní pohotovosti. Očekává se, že některé z navržených změn charakterizace doby pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, pomohou řešit problémy, se kterými se některé členské státy setkávají při zajišťování nezbytných vyškolených zaměstnanců v dlouhodobém nebo krátkodobém horizontu (způsobené situací v odvětvích nebo pohybem pracovních sil mezi členskými státy a jejich odlivem do třetích zemí). Revize, kterou stanoví nový článek 24a, Komisi umožní provést analýzu dopadů těchto změn na skutečné používání výjimky v členských státech a rovněž poskytne mnohem podrobnější informace o skutečném používání výjimky, než jsou v současnosti k dispozici. Na základě toho může Komise lépe zformovat celkové závěry (a v případě potřeby návrhy) týkající se budoucnosti této výjimky. Komise ve světle těchto faktorů dlouho a pečlivě uvažovala o nejlepším způsobu řešení a dospěla k závěru, že aby se návrh dostal do druhého čtení, bude nutné v rámci všeobecné dohody podpořit návrhy o výjimce obsažené ve společném postoji. Maximální pracovní doba u pracovníků, kteří využívají výjimku ze 48hodinového limitu Směrnice o pracovní době již stanoví maximální průměrnou délku pracovní doby na 48 hodin týdně včetně veškerých přesčasů. Na základě výjimky se však pracovník může se zaměstnavatelem dohodnout na pracovní době, která uvedený limit překračuje. Pokud tak pracovník učiní, směrnice nestanoví pro jeho pracovní dobu žádný výslovný limit. Směrnice obsahuje dva bezpodmínečné limity. Za prvé, pracovní doba nesmí zasahovat do minimální denní a týdenní doby odpočinku požadovaných směrnicí a na tyto požadavky se výjimka nevztahuje. Za druhé, čl. 22 odst. 1 stanoví, že při uplatňování výjimky musí být dodrženy obecné zásady ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků, a Soudní dvůr opakovaně stanovil, že výjimky z práva Společenství musí být vykládány restriktivně. Podle čl. 22 odst. 1 písm. d) směrnice 2003/88/ES mohou příslušné vnitrostátní orgány „z důvodů spojených s bezpečností práce nebo ochranou zdraví pracovníků zakázat nebo omezit“ pracovníkům možnost překročení maximální 48hodinové pracovní doby, i pokud s ní souhlasili. Je proto nutné předpokládat, že i když pracovník s výjimkou souhlasí, počet hodin navíc, které může odpracovat, je vždy implicitně omezen skutečným rizikem, které z těchto hodin navíc vyplývá pro jeho zdraví a bezpečnost. Komise nicméně dospěla k názoru, že za absence konkrétního maximálního limitu pro pracovníky využívající výjimky hrozí vysoké riziko zneužití. Pozměněný návrh by určil nový jednoznačný limit pro pracovníky využívající výjimky, a sice 55 hodin týdně, pokud kolektivní smlouvy nebo dohody mezi sociálními partnery nestanoví jinak. Společný postoj vyjadřuje v navrhovaném čl. 22 odst. 2 písm. d) jiné stanovisko. Limit pro pracovníky využívající výjimky by byl 60 hodin (jako průměr za období tří měsíců), pokud kolektivní smlouvy nebo dohody mezi sociálními partnery nestanoví jinak, nebo 65 hodin (jako průměr za období tří měsíců), pokud se část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, považuje za pracovní dobu a pokud se nepoužije žádná kolektivní smlouva. Komise uznává, že limity navrhované ve společném postoji představují za absence konkrétního maximálního limitu pro pracovníky využívající výjimky pokrok. Komise se rovněž domnívá, že je oprávněné umožnit o něco vyšší limit v případě, kdy se část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, považuje za pracovní dobu, jelikož takový přístup obecně zaručuje vyšší úroveň ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků. 1.3. Nová ustanovení zavedená Radou a postoj Komise Nový ochranný rámec pro výjimku („opt-out“): Společný postoj rozšiřuje zvýšení ochrany, které již navrhla Komise, tak, aby pro výjimku existoval tento rámec o čtyřech bodech: - jednoznačnější limity : „opt-out“ je výjimka koncipovaná jako odchylka, která je podmíněna účinnou ochranou zdraví a bezpečnosti pracovníků a výslovným, svobodným a informovaným souhlasem pracovníka. Její použití musí podléhat přiměřeným zárukám zajišťujícím dodržení těchto podmínek, jakož i důsledné kontrole; její použití vyžaduje rovněž konzultaci se sociálními partnery (bod odůvodnění č. 12, navrhovaný čl. 22 odst. 1), - lepší ochrana pracovníků v praxi : více přísnějších praktických podmínek pro použití výjimky. Jejich účelem je: lepší ochrana pracovníků před nátlakem na využití výjimky, záruka, že se mohou vrátit k 48hodinovému limitu rychle a beze strachu z toho, že jim kvůli tomuto přání vznikne nějaká újma, zavedení povinnosti pro zaměstnavatele uchovávat úplné záznamy pro vnitrostátní orgány o tom, jak je výjimka používána, a zajištění toho, že vnitrostátní orgány mohou provádět účinnější kontrolu a účinněji zasahovat v situacích, které představují riziko pro zdraví a bezpečnost (navrhovaný čl. 22 odst. 2), - další revize : Komise podá Radě zprávu[7] o používání výjimky (i o jiných faktorech, které mohou přispívat k dlouhé pracovní době). Tato zpráva bude založena na podrobných zprávách z členských států, jež budou zahrnovat konzultace se sociálními partnery na vnitrostátní úrovni; může obsahovat příslušné návrhy na omezení nadměrné délky pracovní doby i návrhy týkající se výjimky. Rada v uvedeném období tyto otázky zhodnotí (navrhovaný článek 24a), - povinnost volby : členské státy by musely zvolit mezi povolením výjimky (v jakémkoli odvětví) a použitím nové možnosti prodloužení referenčního období pro týdenní pracovní dobu na 12 měsíců v rámci svých právních předpisů. Jestliže členský stát výjimku umožní, referenční období obecně nesmí přesáhnout šest měsíců, pokud kolektivní smlouva nebo dohoda mezi sociálními partnery nestanoví jinak. Jestliže členský stát výjimku nepovolí, referenční období může být prodlouženo na dobu nepřesahující 12 měsíců, buď na základě kolektivní smlouvy nebo právních předpisů. Toto ustanovení by mělo pro členské státy představovat strukturální pobídku k tomu, aby přestaly používat výjimku (navrhovaný článek 22a). Komise vítá tento vývoj, který by vedl ke zlepšení právní ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků. Výjimka z určitých ochranných podmínek pro krátkodobé pracovníky Společný postoj v navrhovaném čl. 22 odst. 3 stanoví, že pracovníci zaměstnaní u stejného zaměstnavatele po dobu nepřekračující celkem deset týdnů v roce jsou vyňati z oblasti působnosti dvou ochranných podmínek pro pracovníky využívající výjimky. Ve skutečnosti tito pracovníci mohou přesto oprávněně souhlasit s výjimkou („opt-out“) v průběhu prvních čtyř týdnů pracovního poměru (avšak nikoli při podpisu pracovní smlouvy) a jejich pracovní doba může překročit maximální limit pro pracovníky využívající výjimky (průměrně 60 hodin za týden, pokud kolektivní smlouva nebo dohoda mezi sociálními partnery nestanoví jinak; 65 hodin za týden, pokud se část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, považuje za pracovní dobu), pokud jsou dodrženy obecné zásady ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků. 4. ZÁVĚR Komise podporuje společný postoj, který byl přijat kvalifikovanou většinou. Komise si je vědoma toho, že společný postoj se v některých ohledech liší od jejího pozměněného návrhu. Tyto změny v některých případech posilují úroveň ochrany pracovníků. Komise se domnívá, že současná situace ohledně pracovní pohotovosti a náhradního odpočinku stále naléhavě vyžaduje objasnění prostřednictvím legislativní změny. Tento názor byl zformulován v průběhu rozsáhlých konzultací předtím, než Komise předložila svůj původní návrh v roce 2004, a následující vývoj tento názor ještě posílil. Pro toto přesvědčení existují dva hlavní důvody. Prvním je praktický dopad rozhodnutí Soudního dvora na organizaci základních veřejných služeb (včetně záchranných služeb, jednotek intenzivní péče a úrazových oddělení v nemocnicích, ústavní sociální péče pro různé zranitelné skupiny a podpůrných služeb pro osoby se zdravotním postižením), které již nyní čelí řadě strukturálních problémů způsobených demografickými a jinými faktory. To je zejména případ členských států s velkou emigrací kvalifikovaných pracovníků. Druhým důvodem je souvislost mezi rozhodnutími ve věcech SIMAP a Jaeger a rychlým rozšířením používání výjimky („opt-out“) od roku 2000. Mnohé členské státy, které během této doby zavedly používání výjimky, tak učinily pouze nebo hlavně v odvětvích, která ve velké míře využívají pracovní pohotovosti. Komise si je rovněž velmi dobře vědoma prospěchu pro celkovou ochranu pracovníků, který plyne z rozhodnutí Rady propojit politickou dohodu o tomto pozměňujícím návrhu s politickou dohodou o navrhované nové směrnici o dočasné práci zprostředkovávané přes agenturu. Tento přístup umožnil, aby se dva klíčové návrhy po velmi dlouhé době, kdy byly na politické úrovni zablokovány, konečně dostaly do druhého čtení. Obecně vzhledem k velmi rozdílným postojům členských států v Radě během velmi zdlouhavého a problematického prvního čtení ve věci změny směrnice o pracovní době (které trvalo téměř čtyři roky) si Komise uvědomuje, že podpora společného postoje je nejlepší cestou, jak umožnit pokračování legislativního postupu ve věci tohoto důležitého pozměňujícího návrhu. [1] Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby, Úř. věst. L 299, 18.11.2003, s. 9. [2] Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. října 2000 ve věci C-303/98, SIMAP , [2000] Sb. rozh. I-07963. [3] Rozsudek Soudního dvora ze dne 9. září 2003 ve věci C-151/02, Jaeger , [2003] Sb. rozh. I-8389. [4] KOM(2000) 787, bod 14.2. [5] „Pracovní pohotovostí“ se rozumí období, ve kterém musí být pracovník k dispozici na svém pracovním místě, aby mohl pracovat, když o to bude požádán. „Aktivní“ dobou se rozumí ta doba během pracovní pohotovosti, kdy pracovník na požádání skutečně vykonává své povinnosti. Dobou „při které nedojde k výkonu práce“ se rozumí ta doba, kdy pracovník zůstává v pracovní pohotovosti na svém pracovním místě, ale své povinnosti skutečně nevykonává. [6] Například některé státy používají obecnou výjimku, která je dostupná pro jakékoli odvětví, zatímco jiné umožňují použití výjimky jen v určitém odvětví nebo jen v odvětvích, která ve velké míře využívají pracovní pohotovosti. [7] Tato zpráva musí být vypracována nejpozději čtyři roky po datu provedení návrhu do vnitrostátního práva.