OBSAH

PRACOVNÍ DOKUMENT KOMISE. Pokyny. Pojem „uvedený na trh v souladu s právními předpisy” v nařízení o vzájemném uznávání (ES) č. 764/2008.......................................................................................... 2

1........... Úvod.............................................................................................................................. 2

2........... Zásada vzájemného uznávání........................................................................................... 2

3........... Nařízení o vzájemném uznávání (ES) č. 764/20084......................................................... 4

4........... Pojem uvedení na trh v souladu s právními předpisy......................................................... 4

5........... Povinnosti podle nařízení o vzájemném uznávání.............................................................. 5

6........... Prostředky dokazování................................................................................................... 6

6.1........ Práva a povinnosti.......................................................................................................... 6

6.2........ Neinformování hospodářského subjektu.......................................................................... 7

7........... Úloha kontaktních míst pro výrobky................................................................................ 7

8........... Závěry............................................................................................................................ 9

PRACOVNÍ DOKUMENT KOMISE

Pokyny. Pojem „uvedený na trh v souladu s právními předpisy” v nařízení o vzájemném uznávání (ES) č. 764/2008[1]

(Text s významem pro EHP)

1. Úvod

Dne 15. června 2012 Komise přijala svou první zprávu o uplatňování nařízení (ES) č. 764/2008 (dále také „nařízení o vzájemném uznávání“)[2] a navrhla, aby poradní výbor pro vzájemné uznávání vedle jiných oblastí také důkladně monitoroval obtíže, kterým čelí hospodářské subjekty, když se snaží prokázat, že výrobek byl v jiném členském státě uvedený na trh v souladu s právními předpisy.

Tyto pokyny chtějí s tímto problémem pomoci a snaží se nabídnout uživatelsky přívětivého průvodce pojmem „uvedený na trh v souladu s právními předpisy” v nařízení o vzájemném uznávání. Na základě zkušeností a informací z členských států, orgánů a podniků budou dále aktualizovány.

2. Zásada vzájemného uznávání

Volný pohyb zboží je jedním z úspěchů evropského projektu. Pomohl vytvořit vnitřní trh, z něhož mají prospěch evropští občané i podniky a který leží v samém jádru politik EU.

Překážky volného pohybu zboží mezi členskými státy mohou být nezákonně vytvářeny příslušnými orgány členských států tím, že za absence harmonizovaných právních předpisů uplatňují technická pravidla stanovující požadavky, které musí výrobky uvedené na trh v souladu s právními předpisy v jiných členských státech splňovat. Uplatňování takových pravidel na výrobky uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě může být v rozporu s články 34 a 36 Smlouvy o fungování Evropské unie, i když se vztahují na všechny výrobky bez rozdílu.

Zásada vzájemného uznávání, která vychází z judikatury Soudního dvora Evropské unie,[3] hraje důležitou úlohu ve fungování vnitřního trhu a dovoluje volný pohyb výrobků při neexistenci harmonizovaných právních předpisů EU.

Tyto pokyny objasňují, že podle nařízení o vzájemném uznávání členský stát určení[4] musí dovolit, aby na jeho trh byl umístěn výrobek uvedený v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státu nebo státu ESVO, který je smluvní stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru („Dohoda o EHP”),[5] pokud nejsou splněny procedurální požadavky pro odepření vzájemného uznání stanovené nařízením.

Úplný popis ospravedlnění, která mohou členské státy užívat k obhajobě vnitrostátních opatření bránících přeshraničnímu obchodu (výjimky vyjmenované v článku 36 Smlouvy o fungování Evropské unie), lze najít v pokynech Komise k uplatnění ustanovení Smlouvy, jež upravují volný pohyb zboží.[6]

3. Nařízení (ES) č. 764/2008 o vzájemném uznávání

Nařízení o vzájemném uznávání, které je v platnosti od května roku 2009, má za cíl realizaci zásady vzájemného uznávání. Nařízení se vztahuje výhradně na výrobky nebo jejich specifické vlastnosti, které nejsou předmětem harmonizačních opatření na úrovni EU, a stanovuje práva a povinnosti příslušných vnitrostátních orgánů a podniků, které si přejí prodávat v členském státě výrobky uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě za situace, kdy tyto orgány zamýšlejí v souladu s vnitrostátními technickými pravidly přijmout omezující opatření. Nařízení o vzájemném uznávání se zejména zaměřuje na důkazní břemeno stanovením procedurálních požadavků pro odepření vzájemného uznání.

Nařízení o vzájemném uznávání platí ve všech členských státech nebo státech ESVO, které jsou smluvními stranami Dohody o Evropském hospodářském prostoru. Ačkoli se zásada vzájemného uznávání také uplatňuje ve vztazích mezi EU a Tureckem,[7] nařízení o vzájemném uznávání jako takové se v nich neuplatňuje.[8]

Nařízení o vzájemném uznávání stanovuje pravidla a postupy, které musí dodržovat příslušné orgány členského státu, když přijímají nebo mají v úmyslu přijmout rozhodnutí v souladu s vnitrostátními technickými předpisy, které by mohlo bránit volnému pohybu výrobku uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, na nějž se vztahuje článek 34 Smlouvy o fungování Evropské unie.

4. Pojem „uvedený na trh v souladu s právními předpisy“

Nařízení o vzájemném uznávání samo o sobě nedefinuje pojem „uvedený na trh v souladu s právními předpisy” pro výrobky spadající do jeho působnosti, tj. které nepodléhají harmonizaci.. K tomuto pojmu navíc neexistuje žádné rozhodnutí Soudního dvora.

Nicméně pojmy „dodání na trh“ a „uvedení na trh“ jsou definovány nařízením (ES) č. 765/2008[9]. „Dodání na trh” proto znamená jakékoli dodání výrobku k distribuci, spotřebě nebo použití na trhu Unie v rámci obchodní činnosti, ať už za úplatu nebo bezplatně[10], a „uvedení na trh” znamená první dodání výrobku na trh Unie[11].

U výrobků, na které se vztahuje nařízení o vzájemném uznávání, má proto Komise za to, že pojem „uvádění na trh” znamená jakékoli dodání výrobku pro distribuci, spotřebu nebo využití v jiném členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, v rámci obchodní činnosti, ať už za úplatu nebo bezplatně.

Obdobně Komise zastává názor, že pojem „uvádění výrobku na trh v souladu s právními předpisy” znamená, že dodání popsané v předchozím odstavci by mělo proběhnout v:

– jiném členském státě v souladu s platnými vnitrostátními předpisy, nebo

– státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, v souladu s platnými vnitrostátními předpisy.

– Vedle toho, s ohledem na výrobky určené pro spotřebitele (nebo které by jimi mohly být používány), musí výrobky uvedené na trh EU splňovat požadavky a kritéria bezpečnosti předepsané směrnicí o obecné bezpečnosti výrobků.[12]

– Výrobky dovážené ze třetích zemí musí být uvedeny na trh v souladu s právními předpisy v členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, aby mohly požívat výhod vzájemného uznávání.

Hospodářský subjekt dováží do členského státu EU nebo EFTA, který je smluvní stranou Dohody o EHP, výrobky z třetí země. Jakmile jsou tyto výrobky propuštěny do volného oběhu[13], jsou považovány za zboží Společenství. Od tohoto okamžiku mohou tyto výrobky být uvedeny na trh v jiném členském státě EU nebo státě EFTA, který je smluvní stranou Dohody o EHP, podle nařízení o vzájemném uznávání.

5. Povinnosti podle nařízení o vzájemném uznávání

Je zásadou práva EU, že pro výrobek, na který se vztahuje nařízení o vzájemném uznávání, platí základní právo volného pohybu zboží garantované Smlouvou o fungování Evropské unie za předpokladu, že členský stát určení nepřijal odůvodněné rozhodnutí o zamítnutí, založené na přiměřených technických předpisech.[14]

Základní právo volného pohybu výrobků není právem absolutním. Jak bylo stanoveno v nařízení o vzájemném uznávání, je vzájemné uznávání podřízené právu členského státu určení posoudit potřebu použít technický předpis.

Z tohoto důvodu nařízení o vzájemném uznávání dává hospodářským subjektům příležitost poskytnout odpovědným orgánům přijímajícího členského státu informace o uvedení výrobku na trh v souladu s právními předpisy v jiném členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP.

Když příslušný orgán členského státu určení požaduje vyhodnocení shody výrobku uvedeného na trh v souladu s právními předpisy v jiném členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, s jeho vlastními technickými předpisy, musí být tento požadavek uspokojen podle podmínek nařízení o vzájemném uznávání. Nařízení se shromažďování informací o výrobku věnuje v článku 4. Podle tohoto článku může orgán po hospodářském subjektu s řádným ohledem na zásadu proporcionality požadovat potřebné informace týkající se vlastností výrobku nebo příslušné a snadno dostupné informace o uvedení výrobku v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě.

6. Důkazní prostředky

Nařízení o vzájemném uznávání nestanovuje jaké důkazy mohou hospodářské subjekty použít k doložení, že výrobek byl uveden na trh v souladu s právními předpisy v jiném členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP. To zabraňuje vytváření dalších administrativních zátěží a ničím neomezuje důkazní prostředky, které hospodářský subjekt může předložit orgánům členského státu určení jako součást informací uvedených v článku 4 odst. b.

K tomu je třeba také poznamenat, že členské státy uplatňují velmi odlišné systémy pro uvádění výrobků na trh a kontrolu této činnosti pomocí ex ante (předběžná schvalovací řízení) nebo ex post (dozor nad trhem) mechanizmů – ve většině případů může být výrobek uveden na trh v souladu s právními předpisy bez předchozího schválení.

Proto jakýkoli důkaz, jako jsou fakturace výrobku, označení výrobku, datovaný katalog, dokumenty o prodeji nebo daňové doklady, přihlášky, licence, komunikace s orgány, certifikáty, výtahy z veřejných záznamů atd., by měl být považován za vhodný k prokázání skutečného uvedení výrobku na trh v souladu s právními předpisy v jiném členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP.

6.1. Práva a povinnosti

Podle článku 4 odst. b nařízení o vzájemném uznávání může příslušný orgán členského státu určení od hospodářských subjektů požadovat příslušné informace o předchozím uvedení výrobku na trh v souladu s právními předpisy v jiném členském státě nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP.

Konkrétněji:

– Pokud hospodářský subjekt má důkaz souladu s vnitrostátními předpisy jiného členského státu nebo státu ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, v němž byl výrobek skutečně uvedený na trh (například vystavené potvrzení příslušného orgánu členského státu původu[15]), Komise by považovala za užitečné, kdyby tento důkaz byl odeslán příslušnému orgánu členského státu určení.

– Také by bylo prospěšné, kdyby hospodářský subjekt měl poskytnout informace o platných ustanoveních zákona v jiném členském státu nebo státu ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP. Pokud to však není možné, příslušný orgán v členském státu určení by měl zvážit získání těchto informací přímo od orgánů těchto států prostřednictvím kontaktního místa pro výrobky (viz níže oddíl 7).

Příslušný orgán členského státu určení může v případě potřeby požadovat překlad dokumentů poskytovaných hospodářským subjektem. Bylo by nicméně přehnané, kdyby členský stát požadoval překlad ověřený konzulárním nebo správním orgánem[16] nebo kdyby uložil příliš krátkou lhůtu na dodání překladu, pokud to neospravedlňují zvláštní okolnosti. Komise má také za to, že by příslušný orgán členského státu určení měl označit, které části daného dokumentu by měly být přeloženy. Orgán by také neměl požadovat překlady, pokud jsou dotyčné dokumenty k dispozici v jiném jazyce, který je pro tento orgán srozumitelný.

6.2. Neinformování hospodářského subjektu

Komise má za to, že žádost o informace ze strany příslušného orgánu členského státu určení (nebo o přezkoumání výrobku příslušným orgánem) nemůže zapříčinit pozastavení uvedení výrobku na trh v členském státě určení na dobu neurčitou nebo na dlouhé časové období a odkládat odůvodněné rozhodnutí o uvedení na trh ze strany příslušného orgánu,[17] s výjimkou případů, kdyby byla přijata mimořádná opatření na základě varování podle směrnice 2001/95/ES[18] nebo nařízení 178/2002.[19] Z toho důvodu, jak je uvedeno v článku 6 odst. 4 nařízení o vzájemném uznávání:

„Neoznámí-li příslušný orgán hospodářskému subjektu rozhodnutí uvedené v čl. 2 odst. 1 ve lhůtě stanovené v odstavci 2 tohoto článku, považuje se výrobek za uvedený v souladu s právními předpisy na trh v tomto členském státě, pokud jde o použití technického pravidla tohoto státu, jak je uvedeno v odstavci 1 tohoto článku.”

7. Úloha kontaktních míst pro výrobky

Hlavním úkolem kontaktních míst pro výrobky je poskytovat hospodářským subjektům a příslušným orgánům v jiných členských státech nebo ve státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, informace o technických pravidlech a poskytovat kontaktní údaje těmto orgánům. Nařízení o vzájemném uznávání tak reaguje na obtíže ovlivňující dialog mezi vnitrostátními správními orgány v neharmonizované oblasti. Založením kontaktních míst pro výrobky se kontakty mezi vnitrostátními orgány s ohledem na neharmonizované výrobky v rámci EU značně zjednodušily.

Kontakty mezi vnitrostátními správami jsou také často nezbytné pro získání více informací o výrobku a o technických pravidlech v jiném členském státě nebo státě EFTA, který je smluvní stranou Dohody o EHP, včetně informací, zda je tam uvedený na trh v souladu s právními předpisy. Informační aktivity kontaktních míst pro výrobky tak zmírňují zátěž jednotlivých hospodářských subjektů i vnitrostátních orgánů.

Nařízení o vzájemném uznávání stanovuje kontaktním místům pro výrobky několik úkolů vztahujících se k informacím poskytovaným na vyžádání hospodářským subjektům nebo příslušným orgánům v jiných členských státech nebo státě EFTA, který je smluvní stranou Dohody o EHP. Konkrétně článek 10 odst. 3 nařízení stanovuje, že:

„Kontaktní místa pro výrobky v členském státě, v němž dotyčný hospodářský subjekt uvedl v souladu s právními předpisy na trh dotyčný výrobek, může hospodářskému subjektu nebo příslušnému orgánu podle článku 6 poskytnout veškeré nezbytné informace nebo zjištění.”

Kontaktním místům pro výrobky, aniž by jim byla ukládána jakákoli povinnost, tím nařízení o vzájemném uznávání otevírá možnost pomáhat hospodářským subjektům nebo orgánům v jiném členském státě nebo státě EFTA, který je smluvní stranou Dohody o EHP, a poskytovat jim příslušné dostupné informace o uvedení výrobku na trh v souladu s právními předpisy.

Případ 1: Spolupráce mezi správními orgány

Hospodářský subjekt uvedl výrobek na trh v členském státě nebo státě EFTA, který je smluvní stranou Dohody o EHP, kde s tím nejsou spojené žádné konkrétní povinnosti, a nyní se pokouší uvést tento výrobek na trh v dalším členském státě. Orgány této země určení se z důvodu předpokládané nedostatečné bezpečnosti výrobku chtějí přesvědčit, zda ve státě, kde byl již výrobek uveden na trh, byly uplatněny nějaké právní postupy nebo činnosti dozoru nad trhem.

Příslušné orgány členského státu nebo státu EFTA, který je smluvní stranou Dohody o EHP, kde se hospodářský subjekt pokouší uvést svůj výrobek na trh, by pak měly kontaktovat kontaktní místo pro výrobky ve státě původu, a to přímo nebo prostřednictvím svého kontaktního místa pro výrobky. Toto kontaktní místo pro výrobky jim poté poskytne kontaktní údaje příslušných orgánů nebo samo předá požadavek.

Spolupráce mezi správními orgány umožňuje veřejným orgánům nalézt jejich kolegy v jiném členském státě, takže mohou od příslušných orgánů v jiných členských státech snadno získat informace a navázat s nimi dialog.

Případ 2: Nepřiměřené požadavky

K uznání některých druhů výrobků za „uvedené na trh v souladu s právními předpisy” v jiných členských státech orgány členského státu A přijímají pouze oficiální osvědčení vydaná správními orgány členského státu původu. Neberou zřetel na žádný jiný druh dokumentů a odmítají je jako „snadno zfalšovatelné”.

Tyto požadavky pro výrobky uvedené na trh v členských státech, kde tato osvědčení existují, neznamenají žádný problém, neboť osvědčení mohou okamžitě potvrdit, že výrobky tam jsou „uvedené na trh v souladu s právními předpisy”. Avšak u výrobků uvedených na trzích členských států, které taková osvědčení nevydávají (například proto, že spoléhají pouze na mechanizmy dohledu nad trhem), by z této podmínky mohla vzniknout nepřekonatelná překážka.

Závěrem dodejme, že taková podmínka je nepřiměřená a představuje opatření s účinkem odpovídajícím množstevním omezením, čímž porušuje článek 34 Smlouvy o fungování Evropské unie.

Případ 3: Předběžná schvalovací řízení

Některé hospodářské subjekty se domnívají, že když již byl výrobek v souladu s právními předpisy uvedený na trh v nějakém členském státě, není již zapotřebí získat oprávnění v členském státě určení. Tak tomu ale nemusí být.

Ve skutečnosti takové vnitrostátní postupy stále mohou být v členských státech určení v platnosti, a i když jsou považovány za omezení volného pohybu zboží, mohou být ospravedlnitelné, pokud sledují nějaký veřejný zájem, který uznává právo EU a pokud jsou v souladu se zásadou proporcionality.

8. Závěry

Nařízení o vzájemném uznávání bylo přijato k zajištění dodržování zásady vzájemného uznávání v rámci vnitřního trhu a ve státech ESVO, které jsou smluvní stranou Dohody o EHP, zejména cestou zahájení procesu dialogu tam, kde došlo k zabránění v přístupu na trh.

Z diskuzí o pojmu „uvedený na trh v souladu s právními předpisy” plyne, že většina problémů spočívá buď v obtížích, kterým hospodářské subjekty čelí na začátku tohoto dialogu, když se snaží najít odpovídající důkazní prostředky, nebo v dodatečných požadavcích vznášených orgány v průběhu dialogu poté, co jim již byly nějaké dokumenty předloženy. Pokud jde o odpovídající důkazní prostředky, je tato otázka spíše věcí informovanosti, neboť hospodářské subjekty si nejsou vždy vědomy, že se mohu spolehnout téměř na jakýkoliv dokument vystavený v průběhu jejich obvyklých obchodních činností v jiném členském státě nebo státě ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, aby prokázaly, že tam jejich výrobek byl uvedený na trh v souladu s právními předpisy.

Co se týká dodatečných požadavků, při kontrole a posuzování výrobku, zvláště toho, zda je v jiném členském státě uvedený na trh v souladu s právními předpisy, by si orgány měly uvědomit, že podle článku 5 nařízení a podle ustálené judikatury Soudního dvoru EU by členský stát nebo stát ESVO, který je smluvní stranou Dohody o EHP, měl prokázat, že opatření (nebo požadavek) je nezbytné, případně že uvedení výrobku na trh představuje riziko a že opatření (nebo požadavek) je v souladu se zásadou proporcionality. Závěrem dodejme, že příslušný stát nese důkazní břemeno, že deklarovaného cíle opatření nebo požadavku nelze dosáhnout pomocí prostředků s nižšími omezujícími účinky na obchod.

[1] Tento dokument není právně závazný. Evropská komise ani žádná jiná osoba vystupující jejím jménem nejsou odpovědné za použití informací z této publikace ani za případné chyby, které se v ní mohou objevit navzdory pečlivému zpracování a kontrole. Konečnou odpovědnost za výklad práva EU nese Soudní dvůr EU.

[2] Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a kterým se zrušuje rozhodnutí č. 3052/95/ES (Úř. věst. L 218, 13. 8. 2008, s. 21–29).

[3] Tato zásada pochází z rozsudku ve věci „Cassis de Dijon“ ze dne 20. února 1979 (Rewe-Zentral AG v. Bundesmonopolverwaltung für Branntwein), věc 120/78, Sbírka rozhodnutí Evropského soudního dvora 1979, str. 649. Od roku 1980 Komise sestavila řadu pokynů týkajících se uplatnění zásady vzájemného uznávání založených na judikatuře Soudního dvora, především ve sdělení Komise o důsledcích rozsudku Soudního dvora ze dne 20. února 1979 ve věci 120/78 Cassis de Dijon (Úř. věst. C 256, 3. 10. 1980).

[4] Pro účely těchto pokynů, je výrobek definován jako přemístitelné zboží, které je jako takové schopné tvořit předmět obchodní transakce: Rozhodnutí Soudního dvora ze dne 21. října 1999, Peter Jägerskiöld v. Torolf Gustafsson, věc C-97/98, Sbírka rozhodnutí Evropského soudního dvora 1999, str. I-7319. Podle judikatury Soudního dvora se na zboží přepravované přes hranice za účelem obchodní transakce vztahuje článek 34 Smlouvy o fungování Evropské unie bez ohledu na povahu těchto transakcí: viz zejména 20. bod odůvodnění rozhodnutí Soudního dvora ze dne 28. března, 1995, The Queen v. Secretary of State for Home Department, ex parte Evans Medical Ltd and Macfarlan Smith Ltd, věc C-324/93, Sbírka rozhodnutí Evropského soudního dvora 1995, str. I-563.

[5] V době práce na tomto dokumentu ke státům ESVO, které jsou zároveň smluvními stranami Dohody o Evropském hospodářském prostoru, patřil Island, Lichtenštejnsko a Norsko. Evropský hospodářský prostor tedy zahrnuje členské státy EU plus tyto tři země. Nařízení o vzájemném uznávání bylo začleněno do Dohody o EHP rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 126/2012 ze dne 13. července 2012, kterým se mění příloha II (Technické předpisy, normy, zkoušení a certifikace) Dohody o EHP (Úř. věst. L 309, 8. 11. 2012, str. 4–5). Přitom platí některé zvláštní úpravy: Nařízení se týká jen výrobků uvedených v článku 8 odst. 3 Dohody a nevztahuje se na Lichtenštejnsko v případě výrobků, na něž se vztahují příloha I, kapitoly XII a XXVII přílohy II a protokol 47 Dohody, v případech, kdy je uplatňování Dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o obchodu se zemědělskými výrobky rozšířeno na Lichtenštejnsko. Avšak v důsledku prodlení v oznámení „splnění ústavních požadavků“ ze strany Norska a Islandu vstoupilo rozhodnutí v platnost až 1. 4. 2013. Jakákoli zmínka v těchto pokynech o „členských státech“ by tedy měla být chápána tak, že zahrnuje i tyto tři země.

[6] Dokument je dostupný on-line na adrese: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/files/goods/docs/art34-36/new_guide_cs.pdf. Pojednání o čl. 36 Smlouvy o fungování Evropské unie začíná na str. 26.

[7] Povinnost uplatnit zásadu vzájemného uznávání na výrobky vyrobené nebo uvedené na trh v souladu s právními předpisy v Turecku je založená na článcích 5 až 7 rozhodnutí Rady přidružení ES-Turecko č. 1/95 ze dne 22. prosince 1995 o provádění závěrečné etapy celní unie (Úř. věst. L 35 ze dne 13. února 1996), které počítá s odstraněním opatření, jejichž účinek je stejný jako množstevní omezení mezi EU a Tureckem. Podle článku 66 rozhodnutí č. 1/95, musí být články 5 až 7 pro účely jejich provádění a uplatňování u výrobků, na něž se vztahuje celní unie, vykládány v souladu s příslušnými rozhodnutími Soudního dvora Evropské unie. Proto zásady vyplývající z judikatury Soudního dvora k otázkám, které se týkají článků 34 a 36 Smlouvy o fungování Evropské unie, zejména ve věci „Cassis de Dijon“, platí také pro Turecko.

[8] Viz výše. Turecko však přijalo vnitrostátní nařízení o vzájemném uznávání v neharmonizované oblasti, které vstoupilo v platnost 1. ledna 2013.

[9] Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 765/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 339/93 (Úř. věst. L 218, 13. 8. 2008, s. 30–47).

[10] Čl. 2 odst. 1 nařízení (ES) č. 765/2008.

[11] Čl. 2 odst. 2 nařízení (ES) č. 765/2008.

[12] Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/95/ES ze dne 3. prosince 2001 o obecné bezpečnosti výrobků (Úř. věst. L 11, 15. 1. 2002, str. 4–17).

[13] Článek 79 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, stanovuje, že „Propuštěním do volného oběhu získává zboží, které není zbožím Společenství, celní status zboží Společenství. Propuštění zahrnuje uplatnění obchodněpolitických opatření, splnění dalších formalit stanovených pro dovoz zboží a vybrání cla a poplatků dlužných ze zákona“.

[14] Podle článků 8, 11, 12 a 18 směrnice o obecné bezpečnosti výrobků mohou členské státy přijmout rychlá omezující opatření vůči výrobkům, které jsou nebo mohou být nebezpečné.

[15] Důkaz od příslušného orgánu členského státu, kde je EHP výrobek uvedený na trh v souladu s právními předpisy je jen jednou z více možností, tj. nemůže být příslušným orgánem členského státu určení vyžadován. Viz 63. bod odůvodnění rozhodnutí z 8. května 2003 (ATRAL v. Belgian State, věc C-14/02), v němž Soudní dvůr upřesnil, že podmínka ověření shody EHP výrobků s technickými normami nebo předpisy, které zaručují stejnou úroveň ochrany, jakou požaduje členský stát určení, je v rozporu s článkem 34 Smlouvy o fungování Evropské unie.

[16] V tomto ohledu viz rozhodnutí Soudní dvora ze 17. června 1987, Komise Evropských společenství v. Itálie, věc 154/85, Sbírka rozhodnutí Evropského soudního dvora 1987, s. 2717.

[17] V mimořádné situaci předběžného schvalovacího řízení může uvedení na trh proběhnout až po obdrženém povolení. Je třeba zdůraznit, že jak vysvětluje 12. bod odůvodnění nařízení o vzájemném uznávání, „Požadavek, že má být uvedení výrobku na trh předem schváleno, by jako takový neměl být považován za technické pravidlo ve smyslu tohoto nařízení, což znamená, že rozhodnutí odstranit nebo stáhnout výrobek z trhu pouze z důvodu, že nemá platné předchozí schválení, by nemělo být považováno za rozhodnutí, na které se vztahuje toto nařízení“.

[18] Viz poznámka pod čarou číslo 13.

[19] Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin.