Evropa je navíc vysoce konkurenceschopná v oblasti výroby technologií k produkci čistého vodíku a má dobrou pozici k tomu, aby mohla těžit z celosvětové expanze čistého vodíku jako nosiče energie. Kumulativní investice do vodíku z obnovitelných zdrojů v Evropě by do roku 2050 mohly dosáhnout 180 až 470 miliard EUR a v případě nízkouhlíkového vodíku z fosilních paliv rozpětí 3 až18 miliard EUR. Vznik vodíkového hodnotového řetězce, který by sloužil řadě průmyslových odvětví a dalším konečným uživatelům, by ve spojení s vedoucí úlohou EU v doméně technologií v oblasti energie z obnovitelných zdrojů mohl přímo či nepřímo zaměstnávat až 1 milion lidí. Analytici odhadují, že čistý vodík by mohl do roku 2050 pokrýt 24 % celosvětové poptávky po energii, přičemž roční prodej by se pohyboval v řádu 630 miliard EUR.

Investice do vodíku podpoří udržitelný růst a zaměstnanost, což bude mít zásadní význam v souvislosti s oživením po krizi COVID-19. Plán Komise na podporu oživení zdůrazňuje potřebu uvolnit investice do klíčových čistých technologií a hodnotových řetězců. Vyzdvihuje čistý vodík jako jednu z hlavních oblastí, kterou je zapotřebí se zabývat v souvislosti s transformací energetiky, a zmiňuje řadu možných způsobů, jak ji podpořit.

Existuje mnoho důvodů, proč je vodík pro dosažení cílů Zelené dohody pro Evropu a přechodu na čistou energii v Evropě klíčovou prioritou. Očekává se, že elektřina z obnovitelných zdrojů dekarbonizuje do roku 2050 velkou část spotřeby energie v EU, ale ne veškerou. Vodík má silný potenciál překlenout část tohoto rozdílu jako vektor pro ukládání energie z obnovitelných zdrojů spolu s bateriemi a pro přepravu energie z obnovitelných zdrojů, neboť zajišťuje rezervu pro sezónní výkyvy a propojuje výrobní místa se vzdálenějšími středisky poptávky. Podle strategické vize klimaticky neutrální EU zveřejněné v listopadu 2018 se má podíl vodíku na energetickém mixu v Evropě do roku 2050 zvýšit ze současných 2 % na 13 až 14 %.

Podle mnohých ukazatelů se nyní blížíme k bodu zlomu. Každý týden jsou oznamovány nové investiční plány, často v řádu gigawattů. V období od listopadu 2019 do března 2020 zvýšili tržní analytici prognózy plánovaných celosvětových investic v oblasti výkonu elektrolyzérů do roku 2030 z 3,2 GW na 8,2 GW (z toho 57 % v Evropě) a počet společností, které se připojily k vodíkové radě, vzrostl z 13 v roce 2017 na dnešních 81.

V zájmu realizace ambic Zelené dohody pro Evropu a na základě Nové průmyslové strategie pro Evropu, kterou koncipovala Komise, a jejího plánu na podporu oživení představuje toto sdělení vizi, jakým způsobem může EU časem vytvořit z čistého vodíku životaschopné řešení dekarbonizace různých odvětví, tím že se v EU do roku 2024 nainstalují elektrolyzéry pro výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů o výkonu alespoň 6 GW a do roku 2030 o výkonu 40 GW. Toto sdělení identifikuje problémy, které je třeba překonat, detailně osvětluje, jaké nástroje může EU mobilizovat, a předkládá plán opatření pro nadcházející roky.

Vodík z obnovitelných zdrojů energie a nízkouhlíkový vodík však ve srovnání s vodíkem z fosilních paliv zatím nejsou nákladově konkurenceschopné. Aby Evropská unie využila všech příležitostí spojených s vodíkem, potřebuje strategický přístup. Průmysl EU na tuto výzvu zareagoval a vypracoval ambiciózní plán, jak do roku 2030 dosáhnout kapacity výkonu elektrolyzérů 2x40 GW. Téměř všechny členské státy zahrnuly plány týkající se čistého vodíku do svých vnitrostátních plánů v oblasti energetiky a klimatu, 26 z nich podepsalo „vodíkovou iniciativu“ a 14 členských států zahrnulo vodík do vnitrostátního rámce politiky v oblasti infrastruktury pro alternativní paliva. Některé členské státy již vnitrostátní strategie přijaly nebo je právě přijímají.

V této fázi je třeba zvýšit výrobu elektrolyzérů, včetně těch velkých (s kapacitou až 100 MW). Tyto elektrolyzéry by mohly být instalovány vedle stávajících středisek poptávky ve větších rafinériích, ocelárnách a chemických komplexech. V ideálním případě by byly napájeny z místních obnovitelných zdrojů elektřiny. Kromě toho budou zapotřebí vodíkové čerpací stanice, aby se rozšířilo využívání autobusů s vodíkovými palivovými články a v pozdější fázi multifunkčních kamionů. Elektrolyzéry tedy budou nutné také k tomu, aby se lokálně zásoboval větší počet vodíkových čerpacích stanic. K rozšíření výroby vodíku a trhu s ním budou přispívat různé formy nízkouhlíkového vodíku z elektřiny, zejména ty formy, které se vyrábí s téměř nulovými emisemi skleníkových plynů. Některé stávající závody na výrobu vodíku by měly být dekarbonizovány tím, že se dovybaví technologiemi pro zachycování a ukládání uhlíku.

V první fázi od roku 2020 do roku 2024 je strategickým cílem instalovat v EU elektrolyzéry pro výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů o výkonu alespoň 6 GW a zahájit výrobu až do výše 1 milionu tun vodíku z obnovitelných zdrojů, aby se současná výroba vodíku dekarbonizovala, např. v chemickém průmyslu, a usnadnilo se využívání spotřeby vodíku v novém konečném použití, jako jsou jiné průmyslové procesy a případně těžká doprava.

Prioritou EU je rozvíjet využití vodíku z obnovitelných zdrojů, vyráběného zejména pomocí větrné a solární energie. Vodík z obnovitelných zdrojů je možnost, která se z dlouhodobého hlediska nejvíce slučuje s cílem klimatické neutrality EU a nulového znečištění, a nejvíce odpovídá integrovanému energetickému systému. Rozhodnutí ve prospěch vodíku z obnovitelných zdrojů se opírá o sílu evropského průmyslu ve výrobě elektrolyzérů, znamená i vytvoření nových pracovních míst a hospodářský růst v EU i podporu nákladově efektivního integrovaného energetického systému. Vzhledem k tomu, že technologie vyspívá a náklady na její výrobní technologie se snižují, měla by se do roku 2050 spolu s uvedením nové výroby energie z obnovitelných zdrojů postupně zavádět i výroba vodíku z obnovitelných zdrojů ve velkém měřítku. Tento proces je třeba zahájit nyní.

V porovnání s vodíkem z fosilních paliv není v současnosti nákladově konkurenceschopný ani vodík z obnovitelných zdrojů ani nízkouhlíkový vodík, zejména vodík z fosilních paliv se zachycováním uhlíku. Odhadované náklady na vodík z fosilních paliv pro EU, které jsou do značné míry závislé na cenách zemního plynu, aniž by se braly v potaz náklady na CO2, dnes činí přibližně 1,5 EUR/kg. V současnosti odhadované náklady na vodík z fosilních paliv se zachycováním a ukládáním uhlíku činí přibližně 2 EUR/kg a na vodík z obnovitelných zdrojů 2,5–5,5 EUR/kg. Aby byl vodík z fosilních zdrojů se zachycováním uhlíku v dnešní době konkurenceschopný s vodíkem z fosilních paliv, musí se ceny uhlíku pohybovat v rozmezí 55–90 EUR za tunu CO2. Náklady na vodík z obnovitelných zdrojů se rychle snižují. Náklady na elektrolyzéry se již v posledních deseti letech snížily o 60 % a očekává se, že se v roce 2030 v porovnání se současností sníží díky úsporám z rozsahu o polovinu. V regionech, kde je elektřina z obnovitelných zdrojů levná, by elektrolyzéry měly být schopné konkurovat vodíku z fosilních paliv v roce 2030. Tyto aspekty budou klíčovými hnacími silami postupného rozvoje vodíku v celém hospodářství EU.

Zejména vodíková paliva a syntetická paliva odvozená od vodíku, která mají uhlíkově neutrální CO2, by mohla ve větší míře proniknout do širšího spektra hospodářského odvětví, od letecké a lodní dopravy po průmyslové a komerční budovy, v nichž je dekarbonizace obtížná. Při nahrazování zemního plynu v zařízeních na výrobu vodíku se zachycováním a ukládáním uhlíku za účelem dosažení negativních emisí může také sehrát roli udržitelný bioplyn, za podmínky, že se zabrání úniku biometanu a pouze v souladu s cíli v oblasti biologické rozmanitosti a zásadami uvedenými ve strategii EU v oblasti biologické rozmanitosti do roku 2030.

V této fázi musí výroba elektřiny z obnovitelných zdrojů masivně vzrůst, neboť do roku 2050 by na výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů mohla být využívána přibližně čtvrtina elektřiny z obnovitelných zdrojů.

Ve třetí fázi od roku 2030 do roku 2050 by technologie pro výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů měly dosáhnout vyspělosti a být zavedeny ve velkém rozsahu tak, aby se rozšířily do všech odvětví, v nichž je dekarbonizace obtížná, kde jiné alternativy nemusí být proveditelné nebo jsou nákladnější.

V této fázi vznikne potřeba disponovat logistickou infrastrukturou v celé EU a budou přijata opatření umožňující přepravu vodíku z oblastí s velkým potenciálem z hlediska obnovitelných zdrojů do středisek poptávky, která se případně nacházejí v jiných členských státech. Bude nutné naplánovat páteř celoevropské sítě a vytvořit síť vodíkových čerpacích stanic. Stávající plynárenská soustava by mohla být částečně přeorientována na přepravu vodíku z obnovitelných zdrojů na delší vzdálenosti, přičemž by muselo dojít k rozvoji rozsáhlejších zařízení pro skladování vodíku. Může se rovněž rozvíjet mezinárodní obchod, zejména se sousedními zeměmi EU ve východní Evropě a v zemích jižního a východního Středomoří.

Aby se s ohledem na vyšší cíle v oblasti klimatu do roku 2030 snižovaly emise skleníkových plynů a jiných látek znečišťujících ovzduší, mělo by se kromě toho pokračovat s dalším dovybavováním stávající výroby vodíku z fosilních paliv technologiemi pro zachycování uhlíku.

V druhé fázi od roku 2025 do roku 2030 se vodík musí stát neodmyslitelnou součástí integrovaného energetického systému se strategickým cílem instalovat v EU do roku 2030 elektrolyzéry pro výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů o výkonu alespoň 40 GW a zahájit výrobu až do výše 10 milionů tun vodíku z obnovitelných zdrojů.

Obnovená strategie pro udržitelné financování, která má být přijata do konce roku 2020, a taxonomie EU udržitelného financování nasměrují investice do vodíku napříč hlavními hospodářskými odvětvími tím, že podpoří činnosti a projekty, které významným způsobem přispějí k dekarbonizaci.

Od nynějška do roku 2030 by se investice do elektrolyzérů mohly pohybovat od 24 do 42 miliard EUR. Kromě toho by ve stejném období bylo k rozšíření kapacity pro výrobu solární a větrné energie na úroveň 80 až 120 GW a jejímu přímému připojení k elektrolyzérům s cílem zajistit potřebnou elektřinu zapotřebí 220 až 340 miliard EUR. Investice do dovybavení poloviny stávajících zařízení technologiemi pro zachycování a ukládání uhlíku se odhadují na přibližně 11 miliard EUR. Kromě toho budou nutné investice ve výši 65 miliard EUR na přepravu, distribuci a skladování vodíku a vodíkové čerpací stanice. Od nynějška do roku 2050 by investice do výrobních kapacit v EU činily 180 až 470 miliard EUR.

Z dlouhodobého hlediska se vodík může stát možností, jak dekarbonizovat odvětví letecké a námořní dopravy, a to prostřednictvím výroby kapalného syntetického leteckého petroleje nebo jiných syntetických paliv. Jde o paliva typu „drop-in“, která lze využít ve stávajících leteckých technologiích, avšak je třeba vzít v potaz dopady na energetickou účinnost. Z dlouhodobého hlediska se v letectví mohou osvědčit i palivové články na vodík, což si ovšem bude vyžadovat úpravu konstrukce letadel nebo proudové motory na vodík. Pro uskutečnění těchto cílů bude nutné vypracovat plán výrazně dlouhodobého úsilí v oblasti výzkumu a inovací, a to i v rámci programu Horizont Evropa, společného podniku pro palivové články a vodík a možných iniciativ v rámci aliance pro vodík.

Vlaky na vodíkové palivové články by se mohly začít používat na dalších životaschopných komerčních železničních tratích, kde by byla elektrifikace obtížná nebo nákladově neefektivní: dopravu na přibližně 46 % hlavní sítě v současnosti stále zajišťují vlaky na naftový pohon. Některé aplikace do vlaků na vodíkové palivové články (např. ucelené jednotky) by již dnes mohly být s motorovou naftou nákladově konkurenceschopné.

Nadále by se vedle elektrifikace mělo podporovat zavádění vodíkových palivových článků do těžkých užitkových vozidel včetně autokarů, zvláštních účelových jednotek a dálkové nákladní silniční dopravy, neboť produkují vysoké emise CO2. Cíle stanovené v nařízení o normách pro emise CO2 pro roky 2025 a 2030 jsou důležitým stimulem pro vytvoření rozhodujícího trhu s řešeními na bázi vodíku, jakmile technologie palivových článků dostatečně vyspěje a bude nákladově efektivní. Projekty společného podniku pro palivové články a vodík v rámci programu Horizont 2020 mají za cíl urychlit budování vedoucího postavení Evropy v oblasti technologií.

Kromě toho bude zapotřebí velké množství surovin. Zajištění těchto surovin by proto mělo být prozkoumáno rovněž v akčním plánu pro kritické suroviny, při provádění nového akčního plánu pro oběhové hospodářství a v přístupu obchodní politiky EU, aby se zajistilo, že obchod s těmito surovinami a investice do nich budou probíhat spravedlivě a bez narušení trhu. Je také třeba zaujmout přístup vycházející z životního cyklu, aby se minimalizovaly negativní dopady odvětví vodíku na klima a životní prostředí.

Stimulující podpůrný politický rámec musí umožňovat, aby vodík z obnovitelných zdrojů a v přechodném období i nízkouhlíkový vodík přispívaly k dekarbonizaci s co nejnižšími náklady, přičemž je třeba zohlednit i jiné důležité aspekty, jako je konkurenceschopnost průmyslu a její vliv na hodnotový řetězec v energetickém systému. EU již má základ pro podpůrný politický rámec, konkrétně směrnici o obnovitelných zdrojích energie a systém pro obchodování s emisemi (ETS). Nástroj Next Generation EU, plán cílů v oblasti klimatu do roku 2030 a průmyslová politika zas poskytují nástroje a finanční zdroje na urychlení úsilí o udržitelné oživení.

Pokud jde o vodík z elektřiny, čím dál větší podíl obnovitelných zdrojů při výrobě energie spolu se stropem emisí CO2 z elektřiny v rámci ETS v EU jako celku časem povede k nižším celkovým emisím CO2 v první části řetězce, zatímco používání vodíku nahradí fosilní paliva v navazující části v odvětvích konečné spotřeby. Emise CO2 z elektřiny jsou nadále relevantní z hlediska politik stimulujících výrobu vodíku, neboť by se mělo zabránit tomu, aby se nepřímo podporovala výroba elektřiny jako taková; poptávka po elektřině pro vodík by měla být umožněna zejména v době hojné nabídky elektřiny z obnovitelných zdrojů v soustavě. V případě vodíku z fosilních paliv se zachycováním uhlíku se Komise bude zabývat emisemi metanu vznikajícími v první části řetězce při těžbě a přepravě zemního plynu a navrhne zmírňující opatření v rámci připravované strategie EU týkající se metanu.

Komise bude na základě posouzení dopadů pracovat na rychlém zavedení celounijních nástrojů s cílem upravit podpůrný politický rámec tak, aby byl zaměřený na dosažení výhod spojených s vodíkem v oblasti snižování emisí uhlíku v přechodné fázi, a informovat zákazníky. Tato činnost by měla zahrnovat společné prahové hodnoty/normy nízkého objemu uhlíku k propagaci zařízení na výrobu vodíku na základě jejich výsledků v oblasti skleníkových plynů během celého životního cyklu, které by mohly být vymezeny ve vztahu ke stávajícím referenčním hodnotám ETS pro výrobu vodíku. Kromě toho by měla zahrnovat komplexní terminologii a celoevropská kritéria certifikace vodíku z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkového vodíku, přičemž východiskem by případně mohlo být stávající monitorování, vykazování a ověřování v rámci ETS a ustanovení směrnice o obnovitelných zdrojích energie . Tento rámec by mohl být založen na emisích skleníkových plynů během jejich celého životního cyklu s přihlédnutím k již existujícím metodikám CertifHy , které byly vyvinuty průmyslovými iniciativami v souladu s taxonomií EU pro udržitelné investice. Specifické komplementární funkce, které již ve směrnici o obnovitelných zdrojích energie představují záruky původu a certifikáty udržitelnosti, mohou usnadnit nákladově nejefektivnější výrobu a obchodování v rámci celé EU.

Přestože v oblasti výroby a dodavatelských řetězcích elektrolyzérů působí přibližně 280 společností a připravují se projekty v oblasti elektrolyzérů o výkonu více než 1 GW, celková evropská výrobní kapacita elektrolyzérů je v současnosti nižší než 1 GW. Aby bylo možné dosáhnout strategického cíle, jímž jsou elektrolyzéry o výkonu 40 GW do roku 2030, je zapotřebí vyvinout koordinované úsilí spolu s Evropskou aliancí pro čistý vodík, členskými státy a předními regiony, jakož i zavést režimy podpory do doby, než se vodík stane nákladově konkurenceschopným. Technologie pro zvyšování výroby vodíku, jako je elektřina ze sluneční a větrné energie, jakož i technologie zachycování, využívání a skladování uhlíku jsou s rozvojem dodavatelského řetězce stále konkurenceschopnější.

Systém ETS jakožto tržní nástroj již prostřednictvím stanovování cen za uhlík poskytuje na celém území EU technologicky neutrální pobídky, jejichž účelem je nákladově efektivní dekarbonizace ve všech odvětvích, na něž se systém vztahuje. Posílený systém ETS, jehož oblast působnosti se potenciálně rozšíří, jak bylo oznámeno v Zelené dohodě pro Evropu, tuto úlohu postupně upevní. Téměř celá stávající výroba vodíku z fosilních paliv spadá do systému ETS, ale dotčená odvětví se považují za vystavená značnému riziku úniku uhlíku, a proto se na ně přidělují bezplatné povolenky ve výši 100 % referenčních hodnot. V souladu se směrnicí o ETS se referenční hodnoty používané pro bezplatné přidělování budou aktualizovat pro fázi 4. Komise při nadcházející revizi systému ETS může zvážit, jak by bylo možné výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkového vodíku dále stimulovat, přičemž musí vzít náležitě v potaz riziko pro odvětví, která jsou vystavena úniku uhlíku. Pokud by rozdíly v úrovni ambic v oblasti klimatu mezi jednotlivými částmi světa přetrvávaly, Komise v roce 2021 navrhne mechanismus uhlíkového vyrovnání na hranicích, aby se v plném souladu s pravidly WTO snížilo riziko úniku uhlíku, a zaměří se také na důsledky pro vodík.

Jelikož je třeba zvýšit výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkového vodíku před tím, než se stanou nákladově konkurenceschopné, je pravděpodobné, že bude po nějakou dobu nezbytné zavést režimy podpor, které budou v souladu s pravidly hospodářské soutěže. Možným politickým nástrojem by mohlo být vytvoření systémů nabídkových řízení pro rozdílové smlouvy o uhlíku. Taková dlouhodobá smlouva s veřejnou protistranou by jednoznačným způsobem zajistila odměnu pro investora, a to v podobě uhrazení rozdílu mezi realizační cenou CO2 a skutečnou cenou CO2 v ETS, což by vyrovnalo rozdíl v nákladech v porovnání s konvenční výrobou vodíku. Mezi oblasti, kde lze uplatnit pilotní projekt rozdílových smluv o uhlíku, patří urychlení náhrady stávající výroby vodíku v rafinériích a výrobě hnojiv, oblast nízkouhlíkové oceli a oceli vyráběné v oběhovém systému a základních chemických látek, jakož i podpora zavádění vodíku a odvozených paliv, jako například amoniaku, v námořním odvětví a zavádění syntetických nízkouhlíkových paliv v odvětví letectví. Takový projekt by se mohl realizovat na úrovni EU nebo na vnitrostátní úrovni, a to i s podporou z inovačního fondu systému pro obchodování s emisemi. Měla by se pečlivě posoudit přiměřenost těchto opatření a jejich dopad na trh a zajistit, aby byla v souladu s pokyny pro státní podporu v oblasti energetiky a ochrany životního prostředí.

V neposlední řadě by bylo možné uvažovat o přímých a transparentních tržních režimech podpory pro vodík z obnovitelných zdrojů, které by byly přidělovány na základě nabídkových řízení. Podpora slučitelná s trhem by měla být koordinována v rámci transparentního, efektivního a konkurenceschopného trhu s vodíkem a elektřinou, který poskytuje cenové signály odměňující elektrolyzéry za služby, jež poskytují v rámci energetického systému (např. služby flexibility, zvyšování úrovně výroby energie z obnovitelných zdrojů, snižování zátěže vyplývající z pobídek na obnovitelné zdroje energie).

Celkově umožňuje tento přístup diferencovanou podporu pro zvýšení poptávky a nabídky s přihlédnutím k typu vodíku a různým východiskům členských států v souladu s politikou státní podpory. O finanční prostředky EU lze žádat v případě investic do zařízení a technologií pro výrobu vodíku z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkového vodíku, jako jsou například elektrolyzéry. Kromě toho by rozdílové smlouvy o uhlíku ve prospěch vodíku z obnovitelných zdrojů a nízkouhlíkového vodíku mohly poskytnout počáteční podporu pro jejich brzké zavedení v různých odvětvích, dokud nebudou dostatečně vyspělé a samy o sobě nákladově konkurenceschopné. V případě vodíku z obnovitelných zdrojů by bylo rovněž možné uvažovat o přímých tržních režimech podpory a kvótách. Tím by se mělo umožnit rychlé nastartování vodíkového ekosystému významného rozsahu v celé EU v nadcházejícím desetiletí a následné plné komerční využití.

5.Navrhování rámce pro vodíkovou infrastrukturu a tržní pravidla

Úloha infrastruktury

Podmínkou rozsáhlého využívání vodíku jako nosiče energie v EU je dostupnost energetické infrastruktury k propojení nabídky a poptávky. Vodík se může přepravovat potrubím, ale i nesíťovými přepravními prostředky, např. nákladními vozidly nebo loděmi kotvícími v uzpůsobených terminálech LNG, pokud je to technicky proveditelné. Přepravovat jej lze v plynném nebo kapalném skupenství nebo vázáný ve větších molekulách, které jsou snáze přepravitelné (např. amoniak nebo kapalné organické nosiče vodíku). Vodík může rovněž poskytnout cyklické nebo sezónní skladování, např. v solných jeskyních, k výrobě elektřiny pokrývající poptávkovou špičku, zabezpečení dodávek vodíku a umožnění pružného provozu elektrolyzérů.

Potřeby infrastruktury pro vodík budou v konečném důsledku záviset na modelu výroby vodíku, poptávce po něm a přepravních nákladech a jsou spojeny s různými fázemi vývoje výroby vodíku, přičemž po roce 2024 se výrazně zvýší. Kromě toho může být k výrobě nízkouhlíkového vodíku a syntetických paliv potřebná infrastruktura na podporu zachycování, využívání a skladování uhlíku. V případě postupného přístupu nastíněného výše, lze poptávku po vodíku zpočátku pokrýt výrobou na místě (z místních obnovitelných zdrojů energie nebo zemního plynu) v průmyslových klastrech a pobřežních oblastech prostřednictvím stávajících spojení „z bodu do bodu“ mezi místem výroby a místem poptávky. Pokyny, jak k této problematice přistupovat, mohou poskytnout stávající pravidla pro tzv. uzavřené distribuční soustavy, přímé tratě nebo výjimky na trzích s plynem a elektřinou.

Ve druhé fázi by vznikly místní vodíkové sítě, které by pokryly další průmyslovou poptávku. S rostoucí poptávkou bude nutné zajistit optimalizaci výroby, používání a přepravy vodíku a pravděpodobně se bude vyžadovat přeprava na delší vzdálenosti, aby bylo možné zajistit efektivnost celého systému. K tomu poslouží revize transevropských energetických sítí (TEN-E) a přezkum právních předpisů týkajících se vnitřního trhu s plynem v zájmu konkurenceschopných dekarbonizovaných trhů s plynem. K zajištění interoperability trhů s čistým vodíkem mohou být nezbytné společné normy kvality (např. pro čistotu a prahové hodnoty kontaminujících látek) nebo pravidla přeshraničního provozu.

Tento proces by se měl kombinovat se strategií k uspokojení poptávky po přepravě prostřednictvím sítě čerpacích stanic, což je spojené s přezkumem směrnice o infrastruktuře pro alternativní paliva a s revizí transevropské dopravní sítě (TEN-T).

Vzhledem k blížícímu se ukončení spotřeby plynu s nízkou výhřevností a ke skutečnosti, že poptávka po zemním plynu po roce 2030 klesne, by se prvky stávající celoevropské plynárenské infrastruktury mohly začít využívat novým způsobem, aby se zajistila nezbytná infrastruktura pro rozsáhlou přeshraniční přepravu vodíku. Tato změna účelu v kombinaci s (relativně omezenou) nově vybudovanou infrastrukturou určenou pro vodík může být příležitostí pro nákladově efektivní transformaci energetiky.