Zvýšení účinnosti navracení je prioritou již několik posledních let. V roce 2016 navrhla Komise revidovat mandát Evropské pohraniční a pobřežní stráže, který byl v oblasti navracení výrazně posílen. V rámci svého nového mandátu vyvíjí agentura nové nástroje pro pomoc a podporu činností a postupů v oblasti navracení v členských státech. V aktualizovaném akčním plánu v oblasti navracení z roku 2017 uvedla Komise, jakým způsobem nedostatky postupů a praktik v oblasti navracení v členských státech brání účinnosti systému EU pro navracení. Komise proto v roce 2017 přijala doporučení uvádějící soubor opatření, která by měly členské státy přijmout, aby se zvýšila účinnost navracení, mimo jiné prostřednictvím plného využití flexibility, kterou poskytuje směrnice o navracení. Při této příležitosti Komise rovněž uvedla, že na základě zkušeností s prováděním doporučení a v závislosti na nutnosti přijmout další opatření k podstatnému zvýšení míry navracení je připravena zahájit revizi směrnice o navracení.

Za druhé závisí účinnost návratové politiky EU také na spolupráci zemí původu. V posledních třech letech vedla dlouhodobá snaha EU zapojit hlavní země původu do spolupráce v oblasti řízení migrace k dobrému pokroku a bylo uzavřeno několik právně nezávazných ujednání o navracení a zpětném přebírání. Provádění těchto ujednání již bylo zahájeno a nyní je důležité, aby všechny členské státy tyto výsledky vytěžily a plně využily těchto ujednání ke zvýšení počtu návratů do dotčených zemí. Kromě toho Komise rovněž navrhla posílit využívání vízové politiky EU jako nástroje k dosažení pokroku při spolupráci v oblasti navracení a zpětného přebírání se třetími zeměmi. Jakmile se tyto nástroje stanou právním předpisem, zlepší se tím pákový efekt EU v jejích vztazích se zeměmi původu.

Podle článku 4 Protokolu č. 22 o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvám, se Dánsko rozhodne do šesti měsíců poté, co Rada přijala tuto směrnici, zda provede tento návrh, který navazuje na schengenské acquis, ve svém vnitrostátním právu.

Tímto návrhem se přepracovává směrnice o navracení, a proto by měl být založen na čl. 79 odst. 2 písm. c) Smlouvy o fungování Evropské unie, který dává Unii pravomoc přijímat opatření v oblasti nedovoleného přistěhovalectví a nedovoleného pobytu včetně vyhoštění a vracení osob s neoprávněným pobytem.

Aby bylo možné lépe propagovat dobrovolný návrat, měly by členské státy kromě toho zavést operační programy zajišťující lepší pomoc a poradenství při navracení, které mohou zahrnovat podporu pro opětovné začlenění v třetích zemích návratu, a to s ohledem na společné normy pro programy asistovaného dobrovolného návratu a opětovného začlenění s cílem další harmonizace těchto programů.

Spolu s návrhem na rozšíření mandátu Evropské agentury pro pohraniční a pobřežní stráž má tento návrh reagovat na problémy, s nimiž se Unie potýká při řízení migrace a navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí. Představuje součást a posílení celkového rámce návratové politiky, který je již zaveden a který zahrnuje rovněž operační podpůrné nástroje a programy i mechanismy financování, které mají k dispozici orgány členských států a organizace zapojené do navracení. Změny směrnice o navracení jsou omezené a cílené, jsou zaměřeny na účinné řešení zásadních nedostatků v řízeních o navrácení, omezují překážky, se kterými se členské státy potýkají při provádění navracení, a zároveň respektují základní práva dotčených státních příslušníků třetích zemí. Návrh nepřekračuje meze toho, co je potřeba k dosažení vytčených cílů.

Pokud riziko porušení zásady nenavracení již nebylo posouzeno soudním orgánem v rámci azylových řízení, musí být přiznán automatický odkladný účinek odvolání proti rozhodnutí o navrácení. Toto je jediný povinný případ, kdy se automatický odkladný účinek přizná podle tohoto návrhu, aniž je dotčena povinnost příslušných vnitrostátních orgánů nebo subjektů členských států mít možnost dočasně pozastavit výkon rozhodnutí o navrácení v individuálních případech, pokud se to považuje za nezbytné z jiných důvodů. Takové rozhodnutí o dočasném pozastavení se přijme rychle, zpravidla do 48 hodin.

7) Prostředky právní nápravy a odvolání (článek 16): účinnost a rychlost řízení o navrácení je třeba doplnit o odpovídající záruky. Lhůty pro podání odvolání proti rozhodnutí o navrácení se v členských státech velmi různí a mohou být v délce od několika dnů do jednoho nebo více měsíců. V souladu se základními právy musí tato lhůta poskytnout dostatek času, aby byl zajištěn přístup k účinnému prostředku právní nápravy, aniž by se však zpožďovala řízení o navrácení.

4) Dobrovolné opuštění území (článek 9): je zapotřebí upravit pravidla pro poskytování lhůty k dobrovolnému opuštění území. Tato lhůta by neměla být delší než 30 dnů, jak již bylo stanoveno ve směrnici o navracení ve znění platném v současnosti. Tento návrh však již neukládá povinnost poskytnout při určování doby trvání lhůty k dobrovolnému opuštění území nejméně sedm dnů. To členským státům umožňuje rozhodnout o kratší lhůtě. Návrh rovněž uvádí řadu případů, kdy bude povinné neposkytnout žádnou lhůtu k dobrovolnému opuštění území.

Zprávu o uplatňování této směrnice předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě do tří let od vstupu této směrnice v platnost a poté každé tři roky. Při této příležitosti může Komise navrhnout jakékoli změny, které se považují za nezbytné.

(7)Vazba mezi rozhodnutím o ukončení oprávněného pobytu státního příslušníka třetí země a vydáním rozhodnutí o navrácení by měla být posílena, aby se snížilo nebezpečí skrývání se a pravděpodobnost neoprávněného druhotného pohybu. Je nezbytné zajistit, aby rozhodnutí o navrácení bylo vydáno neprodleně po rozhodnutí o zamítnutí nebo o ukončení oprávněného pobytu nebo, v ideálním případě, v tomtéž aktu či rozhodnutí. Uvedený požadavek by se měl vztahovat zejména na případy, kdy je žádost o mezinárodní ochranu zamítnuta, za předpokladu, že je řízení o navrácení pozastaveno, dokud se uvedené zamítnutí nestane pravomocným a dokud nebude znám výsledek odvolání proti uvedenému zamítnutí.

(6)Členské státy by měly zajistit, aby se ukončení neoprávněného pobytu státních příslušníků třetích zemí provádělo ve spravedlivém a průhledném řízení. V souladu s obecnými zásadami práva Evropské unie by rozhodnutí podle této směrnice měla být přijímána individuálně a měla by být založena na objektivních kritériích, a měly by se tudíž zohlednit i jiné skutečnosti než samotný neoprávněný pobyt. Členské státy by při používání jednotných formulářů pro rozhodnutí týkající se navrácení, totiž rozhodnutí o navrácení, a pokud jsou vydávána, rozhodnutí o zákazu vstupu a rozhodnutí o vyhoštění, měly uvedenou zásadu dodržovat a postupovat plně v souladu se všemi souvisejícími ustanoveními této směrnice.

(14)Aby bylo možné propagovat dobrovolný návrat, měly by mít členské státy k dispozici operační programy zajišťující lepší pomoc a poradenství při navracení, které mohou zahrnovat podporu pro opětovné začlenění v třetích zemích návratu, a to s ohledem na společné normy pro programy asistovaného dobrovolného návratu a opětovného začlenění vypracované Komisí ve spolupráci s členskými státy a přijaté Radou.

(13)Neexistuje-li důvod domnívat se, že by Ö v důsledku poskytnutí lhůty k dobrovolnému opuštění území Õ účel řízení o navrácení mohl být zmařen, měl by být dobrovolný návrat upřednostněn před nuceným návratem a měla by se poskytnout ð přiměřená ï lhůta k dobrovolnému opuštění území ð v délce až třiceti dnů, v závislosti zejména na reálnosti navrácení ï. ð Lhůta k dobrovolnému opuštění území by neměla být poskytnuta, pokud se soudí, že u státních příslušníků třetích zemí hrozí nebezpečí skrývání se, jejich předchozí žádost o oprávněný pobyt byla zamítnuta jako podvodná nebo zjevně nedůvodná, nebo představují riziko pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo národní bezpečnost. ï Pokud to vyžadují zvláštní okolnosti jednotlivých případů, měla by být lhůta k dobrovolnému opuštění území prodloužena. Za účelem podpory dobrovolného návratu by členské státy měly rozšířit pomoc a poradenství při navracení a co nejúčinněji využívat příslušných možností financování, které poskytuje Evropský návratový fond.

(11)Aby se zajistila jasnější a účinnější pravidla pro poskytování lhůty k dobrovolnému opuštění území a pro zajištění státního příslušníka třetí země, mělo by být určování toho, zda hrozí nebezpečí skrývání se, či nikoli, založeno na objektivních kritériích platných pro celou Unii. Kromě toho by tato směrnice měla stanovit zvláštní kritéria, která stanoví důvod pro vyvratitelnou domněnku, že hrozí nebezpečí skrývání se.

ê 2008/115/ES 11. bod odůvodnění

(15)Mělo by se zavést společné minimum právní ochrany ve věci rozhodnutí týkajících se navrácení, aby se zajistila účinná ochrana zájmů dotčených osob.

ò nový

(16)Lhůta pro podání odvolání proti rozhodnutím týkajícím se navrácení by měla poskytnout dostatek času, aby byl zajištěn přístup k účinnému prostředku právní nápravy, přičemž se zohlední skutečnost, že dlouhé lhůty mohou mít na řízení o navrácení škodlivý účinek. Aby se zamezilo případnému zneužití práv a řízení, měla by být pro podání odvolání proti rozhodnutí o navrácení poskytnuta lhůta nepřesahující pět dnů. Toto ustanovení by se mělo použít pouze v návaznosti na rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, které se stalo pravomocným, mimo jiné po případném soudním přezkumu.

(17)Odvolání proti rozhodnutí o navrácení založenému na rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, které již bylo předmětem účinného prostředku právní nápravy, by mělo proběhnout pouze v jediném stupni, jelikož individuální situace dotčeného státního příslušníka třetí země již byla zkoumána a rozhodl o ní soudní orgán v rámci azylového řízení.

(18)Odvolání proti rozhodnutí o navrácení by mělo mít automatický odkladný účinek pouze v případech, kdy existuje riziko porušení zásady nenavracení.

(19)V případech, kdy není ohrožena zásada nenavracení, by odvolání proti rozhodnutí o navrácení automatický odkladný účinek mít nemělo. Soudní orgány by měly mít možnost dočasně pozastavit výkon rozhodnutí o navrácení v individuálních případech z jiných důvodů, a to buď na žádost dotčeného státního příslušníka třetí země, nebo z moci úřední, pokud to považují za nezbytné. Taková rozhodnutí by se měla zpravidla přijímat do 48 hodin. Pokud je to odůvodněno složitostí věci, měly by soudní orgány přijmout takové rozhodnutí bez zbytečného odkladu.

(20)Aby se zlepšila účinnost řízení o navrácení a zamezilo se zbytečným průtahům, výkon rozhodnutí o navrácení by neměl být automaticky pozastaven v případech, kdy bylo posouzení rizika porušení zásady nenavracení provedeno a prostředek právní nápravy byl účinně uplatněn již v rámci azylového řízení provedeného před vydáním souvisejícího rozhodnutí o navrácení, proti němuž se podává odvolání, a to bez nepříznivého dopadu na práva dotčených státních příslušníků třetích zemí, ledaže by se situace dotčeného státního příslušníka třetí země od té doby významně změnila.

ê 2008/115/ES 11. bod odůvodnění (přizpůsobený)

ð nový

(21)Osobám, které nemají dostatečné prostředky, by měla být ð na vyžádání ï zpřístupněna nezbytná právní pomoc. Členské státy by měly ve svých vVnitrostátní právní předpisy Ö by měly stanovit seznam případů, v nichž Õ stanovit, ve kterých případech se právní pomoc považuje za nezbytnou.

ê 2008/115/ES 12. bod odůvodnění

(22)Řešena by měla být situace neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí, kteří zatím nemohou být vyhoštěni. Jejich základní podmínky živobytí by měly být vymezeny v souladu s vnitrostátními právními předpisy. Tyto osoby by měly být vybaveny písemným potvrzením, aby mohly v případě správních kontrol či prověrek prokázat své zvláštní postavení. Členským státům by měl být ponechán široký prostor, pokud jde o formu a podobu písemného potvrzení, a měly by rovněž mít možnost toto potvrzení zahrnout do rozhodnutí týkajících se navrácení přijatých podle této směrnice.

ê 2008/115/ES 13. bod odůvodnění

(23)Používání donucovacích opatření by mělo výslovně podléhat zásadám proporcionality a účinnosti, pokud jde o použité prostředky a sledované cíle. Měla by se zavést minimální ochrana při výkonu nuceného návratu s přihlédnutím k rozhodnutí Rady 2004/573/ES ze dne 29. dubna 2004 o organizaci společných letů za účelem navrácení státních příslušníků třetích zemí, na které se vztahuje individuální rozhodnutí o vyhoštění, z území dvou nebo více členských států. Členské státy by měly být schopny využívat různé možnosti sledování nuceného návratu.