SDĚLENÍ KOMISE —

Pokyny k výkladu a uplatňování směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu

(Text s významem pro EHP)

(2021/C 526/01)

OBSAH

ÚVOD 5

1. OBLAST PŮSOBNOSTI SMĚRNICE 5

1.1 Věcná oblast působnosti 5

1.1.1 Vnitrostátní právní předpisy upravující obchodní praktiky, které však chrání jiné zájmy než ekonomické zájmy spotřebitelů 6

1.1.2 Obchodní praktiky, které souvisejí s transakcemi mezi podniky nebo které poškozují pouze ekonomické zájmy soutěžitelů 7

1.2 Vzájemný vztah mezi směrnicí a ostatními právními předpisy EU 8

1.2.1 Vztah k ostatním právním předpisům EU 8

1.2.2 Informace, které jsou v ostatních právních předpisech EU stanoveny jako „podstatné“ informace 10

1.2.3 Vzájemný vztah se směrnicí o právech spotřebitelů 12

1.2.4 Vzájemný vztah se směrnicí o zneužívajících smluvních ujednáních 13

1.2.5 Vzájemný vztah se směrnicí o označování cen 15

1.2.6 Vzájemný vztah se směrnicí o klamavé a srovnávací reklamě 16

1.2.7 Vzájemný vztah se směrnicí o službách 17

1.2.8 Vzájemný vztah se směrnicí o elektronickém obchodu 17

1.2.9 Vzájemný vztah se směrnicí o audiovizuálních mediálních službách 17

1.2.10 Vzájemný vztah s obecným nařízením o ochraně osobních údajů a směrnicí o soukromí a elektronických komunikacích 18

1.2.11 Vztah k článkům 101 a 102 Smlouvy o fungování EU (pravidla hospodářské soutěže EU) 19

1.2.12 Vztah k Listině základních práv EU 20

1.2.13 Vztah k článkům 34–36 Smlouvy o fungování EU 20

1.2.14 Vzájemný vztah s nařízením o vztazích mezi platformami a podniky 21

1.3 Vztah mezi směrnicí a samoregulací 21

1.4 Vynucování a zjednávání nápravy 22

1.4.1 Veřejnoprávní a soukromoprávní prosazování 22

1.4.2 Sankce 22

1.4.3 Zjednání nápravy pro spotřebitele 25

1.4.4 Uplatňování směrnice na obchodníky usazené ve třetích zemích 25

2. HLAVNÍ POJMY SMĚRNICE 25

2.1 Fungování směrnice – postupový diagram 25

2.2 Pojem obchodník 26

2.3 Pojem obchodní praktika 28

2.3.1 Poprodejní praktiky, včetně vymáhání pohledávek 29

2.3.2 Obchodníci nakupující produkty od spotřebitelů 30

2.4 Kritérium rozhodnutí o obchodní transakci 30

2.5 Průměrný spotřebitel 33

2.6 Zranitelní spotřebitelé 35

2.7 Článek 5 – náležitá profesionální péče 36

2.8 Článek 6 – klamavá jednání 38

2.8.1 Obecné zavádějící informace 39

2.8.2 Cenové výhody 41

2.8.3 Zavádějící reklama 42

2.8.4 Nedodržování kodexů chování 43

2.8.5 Uvádění na trh zboží „dvojí kvality“ 44

2.9 Článek 7 – klamavá opomenutí 49

2.9.1 Závažné informace 50

2.9.2 Skrytá reklama / neuvedení obchodního záměru 50

2.9.3 Závažné informace poskytnuté nejasným způsobem 51

2.9.4 Věcné souvislosti a omezení použitého sdělovacího prostředku 52

2.9.5 Závažné informace ve výzvách ke koupi – čl. 7 odst. 4 53

2.9.6 Bezplatné zkoušení a abonentské pasti 58

2.10 Články 8 a 9 – agresivní obchodní praktiky 59

3. ČERNÁ LISTINA OBCHODNÍCH PRAKTIK (PŘÍLOHA I) 60

3.1 Produkty, jejichž prodej není dovolen – bod 9 61

3.2 Pyramidové programy – bod 14 62

3.3 Produkty, které léčí nemoci, poruchy nebo tělesná postižení – bod 17 63

3.4 Použití tvrzení „zdarma“ – bod 20 66

3.5 Přeprodej vstupenek pořízených automatizovanými prostředky – bod 23a 69

3.6 Vytrvalá propagace pomocí prostředků přenosu na dálku – bod 26 69

3.7 Přímé nabádání určené dětem – bod 28 70

3.8 Ceny – bod 31 71

4. UPLATŇOVÁNÍ SMĚRNICE NA KONKRÉTNÍ OBORY 72

4.1 Udržitelnost 72

4.1.1 Environmentální tvrzení 72

4.1.1.1 Vztah s ostatními právními předpisy EU týkajícími se environmentálních tvrzení 73

4.1.1.2 Hlavní zásady 75

4.1.1.3 Uplatňování článku 6 směrnice na environmentální tvrzení 76

4.1.1.4 Uplatňování článku 7 směrnice na environmentální tvrzení 79

4.1.1.5 Uplatňování článku 12 směrnice na environmentální tvrzení 81

4.1.1.6 Uplatňování přílohy I na environmentální tvrzení 82

4.1.1.7 Srovnávací environmentální tvrzení 83

4.1.2 Plánované zastarávání 84

4.2 Digitální odvětví 86

4.2.1 Online platformy a jejich obchodní praktiky 87

4.2.2 Zprostředkování spotřebitelských smluv ve vztahu ke třetím stranám 89

4.2.3 Transparentnost výsledků vyhledávání 90

4.2.4 Uživatelské recenze 93

4.2.5 Sociální média 96

4.2.6 Propagace skrze vlivné uživatele 97

4.2.7 Praktiky založené na datech a temné vzorce (tzv. „dark patterns“) 99

4.2.8 Praktiky spočívající v cenotvorbě 102

4.2.9 Hraní her 103

4.2.10 Používání geolokalizačních technik 105

4.2.11 Proprietární uzamčení spotřebitelů 106

4.3 Odvětví cestovních služeb a dopravy 107

4.3.1 Průřezové otázky 107

4.3.2 Souborné služby pro cesty 109

4.3.3 Smlouvy o dočasném užívání ubytovacího zařízení 109

4.3.4 Otázky týkající se zejména letecké dopravy 110

4.3.5 Otázky týkající se zejména pronájmu vozidla 114

4.3.6 Otázky týkající se zejména webových stránek cestovních rezervací 115

4.4 Finanční služby a nemovitosti 116

4.4.1 Průřezové otázky 116

4.4.2 Otázky týkající se nemovitostí 117

4.4.3 Otázky týkající se finančních služeb 118

PŘÍLOHA 121

ÚVOD

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES (1) o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu (dále též „SNOP“, „směrnice“, „směrnice o nekalých obchodních praktikách“) je zastřešujícím právním předpisem EU upravujícím nekalé obchodní praktiky při transakcích mezi podniky a spotřebiteli. Vztahuje se na všechny obchodní praktiky, které se používají před uskutečněním transakce mezi podnikem a spotřebitelem, v jejím průběhu a po ní.

Účelem těchto pokynů je usnadnit náležité uplatňování uvedené směrnice. Tyto pokyny vycházejí ze znění pokynů z roku 2016 a nahrazují je (2). Cílem těchto pokynů je rovněž zvýšit povědomí o směrnici mezi všemi zúčastněnými stranami, jako jsou spotřebitelé, podniky, orgány členských států, včetně vnitrostátních soudů a právníků, v celé EU. Shrnují změny zavedené směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/2161 (3) v oblasti lepšího vymáhání a modernizace pravidel Unie na ochranu spotřebitele, které budou účinné od 28. května 2022. Tyto pokyny tedy částečně zohledňují a zmiňují pravidla, která k datu vydání tohoto dokumentu ještě nejsou účinná. Příslušné oddíly a body jsou jasně vyznačeny. Pokud citace ze znění směrnice nebo z rozhodnutí Soudního dvora obsahují vizuální zvýraznění, toto zdůraznění doplnila Komise.

Tyto pokyny jsou určeny členským státům EU a Islandu, Lichtenštejnsku a Norsku jako signatářům Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP). Odkazy na EU, Unii nebo jednotný trh by proto měly být chápány jako odkazy na EHP nebo trh EHP.

Tyto pokyny mají sloužit čistě jako vodítko – právně závazné je pouze znění samotných právních předpisů Unie. Případný závazný výklad zákona musí vždy vycházet ze znění směrnice a přímo z rozhodnutí Soudního dvora. Tyto pokyny zohledňují rozhodnutí Soudního dvora, která byla zveřejněna do října 2021, a nepředjímají další vývoj judikatury Soudního dvora.

Názory vyjádřené v tomto dokumentu nepředjímají postoj, který může Evropská komise zaujmout u Soudního dvora. Informace uvedené v těchto pokynech jsou ryze obecné povahy a netýkají se konkrétních osob či subjektů. Evropská komise ani osoby jednající jejím jménem nenesou odpovědnost za jakékoli použití níže uvedených informací.

Vzhledem k tomu, že tyto pokyny odrážejí stav v době jejich vypracování, mohou být obsažená doporučení v budoucnu změněna.

1. OBLAST PŮSOBNOSTI SMĚRNICE

Čl. 3 odst. 1. Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.

Směrnice má horizontální povahu a chrání ekonomické zájmy spotřebitelů. Její principiální ustanovení se zabývají širokou škálou praktik a jsou dostatečně obecná, aby zachycovala i rychle se vyvíjející produkty a způsoby prodeje.

1.1 Věcná oblast působnosti

SNOP je založena na zásadě úplné harmonizace. Za účelem odstranění překážek na vnitřním trhu a zvýšení právní jistoty u spotřebitelů i podniků zavádí jednotný regulační rámec harmonizující vnitrostátní pravidla. V důsledku toho SNOP stanoví, že členské státy nemohou přijmout více omezující opatření, než jaká jsou stanovena směrnicí, a to ani s cílem dosáhnout vyšší úrovně ochrany spotřebitele, pokud to směrnice nepovoluje (4).

Tuto zásadu potvrdil Soudní dvůr v několika rozhodnutích. Například ve věci Total Belgium Soudní dvůr konstatoval, že směrnice brání obecnému vnitrostátnímu zákazu vázaných nabídek (5). Ve věci Europamur Alimentación Soudní dvůr rozhodl, že SNOP brání obecnému vnitrostátnímu zákazu nabízet ke koupi nebo prodávat zboží se ztrátou (6). V téže věci Soudní dvůr rovněž upřesnil, že mezi omezující vnitrostátní opatření patří i obrácení důkazního břemene (7).

V této souvislosti čl. 3 odst. 9 stanoví omezení týkající se plně harmonizačního charakteru SNOP, když uvádí, že „ve vztahu k „finančním službám“ […] a k nemovitostem mohou členské státy uložit požadavky, které obsahují více omezení nebo požadavků než tato směrnice v oblasti, kterou sbližuje“. V těchto odvětvích mohou tudíž členské státy stanovit pravidla, která jdou nad rámec ustanovení SNOP, pokud jsou v souladu s ostatními právními předpisy EU. Uplatňováním SNOP na finanční služby a nemovitosti se zabývá oddíl 4.4.

Podle čl. 3 odst. 5 ve znění směrnice (EU) 2019/2161 navíc tato směrnice nebrání členským státům přijímat doplňující právní předpisy na ochranu oprávněných zájmů spotřebitelů před agresivními či klamavými marketingovými nebo prodejními praktikami v souvislosti s nevyžádanými návštěvami obchodníka u spotřebitele doma nebo se zájezdy organizovanými obchodníkem s cílem nebo účinkem propagace a prodeje produktů spotřebitelům. Tyto právní předpisy však musí být přiměřené, nediskriminační a odůvodněny ochranou spotřebitele. V 55. bodě odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161 je vysvětleno, že by takové právní předpisy neměly zakazovat uvedené prodejní kanály jako takové, a jsou v něm uvedeny demonstrativní příklady možných vnitrostátních opatření.

Ustanovení čl. 3 odst. 6 ukládá členským státům povinnost oznámit Komisi přijaté vnitrostátní předpisy, jakož i veškeré jejich následné změny, aby Komise mohla zajistit spotřebitelům a obchodníkům snadný přístup k těmto informacím na zvláštních internetových stránkách (8).

Ve 14. bodě odůvodnění SNOP je objasněno, že úplná harmonizace nebrání členským státům stanovit ve vnitrostátním právu hlavní znaky konkrétních produktů, jejichž opomenutí by při výzvě ke koupi bylo podstatné. Vysvětluje rovněž, že touto směrnicí by neměly být dotčeny stávající právní předpisy Společenství, jež členským státům výslovně ponechávají výběr z několika možností úpravy ochrany spotřebitelů v oblasti obchodních praktik.

Pokud jde o informace pro spotřebitele, v 15. bodě odůvodnění SNOP je uvedeno, že členské státy mohou zachovat nebo zavést pro zajištění vyšší míry ochrany individuálních smluvních práv spotřebitelů přísnější požadavky na informace v souladu s právními předpisy EU, pokud to umožňují ustanovení právních předpisů EU o minimální harmonizaci. Viz rovněž oddíl 1.2.3, který vysvětluje vzájemný vztah s požadavky na informace před uzavřením smlouvy stanovenými směrnicí o právech spotřebitelů.

1.1.1 Vnitrostátní právní předpisy upravující obchodní praktiky, které však chrání jiné zájmy než ekonomické zájmy spotřebitelů

Článek 1 Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů.

SNOP se nevztahuje na vnitrostátní předpisy, které mají chránit zájmy, jež nemají ekonomickou povahu. SNOP proto neomezuje možnost členských států stanovit pravidla, která upravují obchodní praktiky z důvodu ochrany zdraví, bezpečnosti nebo ochrany životního prostředí.

SNOP se nevztahuje ani na vnitrostátní pravidla upravující uvádění na trh a reklamu založená na důvodech, jako je „vkus a slušnost“. Podle 7. bodu odůvodnění „[t]ato směrnice […] neupravuje právní požadavky na vkus a slušnost, které jsou v jednotlivých členských státech značně rozdílné. […] Členské státy by proto měly mít možnost na svém území zachovat zákaz obchodních praktik v souladu s právem Společenství z důvodu vkusu a slušnosti i u praktik, které neomezují svobodnou volbu spotřebitelů.“

SNOP se proto v kontextu obchodních praktik nevztahuje na vnitrostátní pravidla, která upravují ochranu lidské důstojnosti, předcházení diskriminaci z důvodu pohlaví, rasy a náboženství nebo zobrazování nahoty, násilí a společensky nebezpečného jednání.

Soudní dvůr například objasnil, že se SNOP nevztahuje na vnitrostátní právní úpravu, která obchodníkům zakazuje otevřít obchod sedm dní v týdnu, a vyžaduje, aby obchodníci dodržovali jeden zavírací den v týdnu, jelikož takováto právní úprava nesleduje cíle směřující k ochraně spotřebitele (9).

Soudní dvůr dále upřesnil, že SNOP nebrání vnitrostátní právní úpravě, která chrání veřejné zdraví a důstojnost profese zubního lékaře jednak tím, že všeobecně a absolutně zakazuje veškerou reklamu na poskytování péče o dutinu ústní a zuby, a jednak tím, že stanoví určité požadavky na diskrétnost vývěsních štítů ordinací zubních lékařů (10).

Do oblasti působnosti směrnice spadají naopak vnitrostátní pravidla, která mají chránit ekonomické zájmy spotřebitelů, a to i ve spojení s jinými zájmy.

Pokud jde o vnitrostátní pravidla, která zakazují prodej spojený s poskytováním prémií, Soudní dvůr objasnil, že SNOP vylučuje obecný vnitrostátní zákaz prodeje spojeného s poskytováním prémií, jehož cílem je dosažení ochrany spotřebitele a jiné cíle (např. pluralita tisku) (11).

Pokud jde o vnitrostátní pravidla, která umožňují oznamovat výprodej pouze tehdy, je-li schválen příslušným místním správním orgánem, Soudní dvůr konstatoval, že předkládající soud implicitně připustil, že právní úprava, o jakou se jedná v daném případě, měla chránit spotřebitele, a nikoli výhradně soutěžitele a jiné hospodářské subjekty na trhu. Proto byla použitelná SNOP (12).

1.1.2 Obchodní praktiky, které souvisejí s transakcemi mezi podniky nebo které poškozují pouze ekonomické zájmy soutěžitelů

6. bod odůvodnění Tato směrnice […] se nevztahuje na vnitrostátní právní předpisy, které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících pouze ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování mezi obchodníky, ani se jich nedotýká; při plném respektování zásady subsidiarity budou členské státy, pokud se tak rozhodnou, moci i nadále regulovat tyto praktiky v souladu s právem Společenství…

Obchodní praktiky mezi podniky („B2B“) do oblasti působnosti SNOP nespadají. Tyto praktiky jsou částečně upraveny směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2006/114/ES o klamavé a srovnávací reklamě (13). Vztahy mezi podniky v zemědělském a potravinovém řetězci upravuje dále směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/633 o nekalých obchodních praktikách (14). Členské státy však mohou na základě vnitrostátních právních předpisů rozšířit ochranu poskytovanou podle SNOP i na obchodní praktiky mezi podniky.

Vnitrostátní předpis nespadá do oblasti působnosti SNOP, pokud má (jak tvrdí předkládající soud) upravovat výhradně vztahy mezi soutěžiteli a nezaměřuje se na ochranu spotřebitelů (15).

Do oblasti působnosti SNOP nespadají pouze taková vnitrostátní opatření, která chrání výhradně zájmy soutěžitelů. Pokud vnitrostátní opatření upravují praktiku s dvojím cílem spočívajícím v ochraně spotřebitelů i soutěžitelů, pak se na ně SNOP vztahuje.

Co se týká rozdílu mezi zájmy spotřebitelů a soutěžitelů, Soudní dvůr konstatoval, že:

„39. […] Z uvedeného rozsahu působnosti jsou tak vyloučeny, jak vyplývá z šestého bodu odůvodnění [SNOP], pouze vnitrostátní právní předpisy, které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících „pouze“ ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování mezi obchodníky.

40. […] zcela zjevně tomu tak není v případě vnitrostátních ustanovení, [která] směřují výslovně k ochraně spotřebitelů, a nikoliv k ochraně soutěžitelů a jiných účastníků trhu“ (16).

Je na vnitrostátních orgánech a soudech, aby rozhodly, zda má vnitrostátní úprava chránit ekonomické zájmy spotřebitelů.

Soudní dvůr uvedl, že:

„29. Je tedy na předkládajícím soudu, a nikoli na Soudním dvoru, aby zjistil, zda vnitrostátní ustanovení […] týkající se zákazu oznamování slev spotřebitelům, sledují skutečně účel, kterým je ochrana spotřebitelů, pro účely ověření toho, zda taková ustanovení mohou spadat do působnosti směrnice o nekalých obchodních praktikách […].“ (17)

Soudní dvůr rovněž konstatoval, že SNOP brání vnitrostátní právní úpravě zakazující prodej se ztrátou pouze tehdy, je-li cílem chránit spotřebitele (18).

Pokud jde o vnitrostátní pravidla, která zakazují snížení cen před obdobím slev, Soudní dvůr objasnil, že takovýto zákaz není slučitelný se SNOP tehdy, má-li chránit ekonomické zájmy spotřebitelů (19).

1.2 Vzájemný vztah mezi směrnicí a ostatními právními předpisy EU

Čl. 3 odst. 4 V případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými pravidly Společenství, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla Společenství pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se.

10. bod odůvodnění Je nutné zajistit soulad mezi touto směrnicí a stávajícím právem Společenství, zejména pokud se předpisy týkající se nekalých obchodních praktik vztahují na konkrétní odvětví. […] Tato směrnice se proto použije, pouze pokud neexistují zvláštní právní předpisy Společenství upravující konkrétní hlediska nekalých obchodních praktik, například požadavky na informovanost a pravidla upravující způsob předkládání informací spotřebiteli. Zajišťuje ochranu spotřebitelů tam, kde na úrovni Společenství neexistují žádné zvláštní odvětvové právní předpisy , a zakazuje obchodníkům vytvářet klamnou představu o povaze produktů. Toto je zejména důležité u složitých produktů s vysokou mírou rizika pro spotřebitele, například některých produktů finančních služeb. Směrnice následně doplňuje acquis communautaire platné pro obchodní praktiky poškozující ekonomické zájmy spotřebitelů.

Vzhledem ke své obecné oblasti působnosti se směrnice vztahuje na mnoho obchodních praktik, které jsou upraveny rovněž jinými obecnými nebo odvětvovými právními předpisy EU.

1.2.1 Vztah k ostatním právním předpisům EU

Hlavními prvky SNOP jsou ustanovení čl. 3 odst. 4 a 10. bod odůvodnění. V nich je objasněno, že SNOP doplňuje ostatní právní předpisy EU („pravidla Společenství“), jež upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik. SNOP proto funguje jako „záchranná síť“, která zajišťuje, že ve všech odvětvích lze zachovat vysokou společnou úroveň ochrany spotřebitele před nekalými obchodními praktikami, a to včetně doplnění a zaplnění případných mezer v ostatních právních předpisech EU.

Pokud jsou zavedeny odvětvové či jiné právní předpisy EU a jejich ustanovení se překrývají s ustanoveními SNOP, mají přednost příslušná ustanovení lex specialis. V čl. 3 odst. 4 směrnice je objasněno, že „[v] případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými pravidly Společenství, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla Společenství pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se“.

Ustanovení čl. 3 odst. 4 ve spojení s 10. bodem odůvodnění znamená, že ustanovení právního předpisu EU mají přednost před SNOP, jsou-li splněny všechny tyto tři podmínky:

— dotyčný předpis představuje právní předpis EU,

— upravuje určitý aspekt obchodních praktik a

— mezi oběma ustanoveními existuje rozpor nebo se obsah ustanovení jiného právního předpisu EU překrývá s obsahem příslušného ustanovení SNOP, například tím, že upravuje dotyčné jednání podrobněji a/nebo se vztahuje na určité odvětví (20).

Příklad: Článek 12 směrnice o hypotečních úvěrech (21) v zásadě zakazuje vázaný prodej, kdy je smlouva o hypotečním úvěru prodávána s jiným finančním produktem a není k dispozici samostatně. Tento zákaz sám o sobě je v rozporu se SNOP, jelikož vázaný prodej představuje nekalou praktiku, a je tudíž podle SNOP zakázán pouze na základě individuálního posouzení. Článek 12 uvedené směrnice má však přednost před obecnými pravidly obsaženými ve SNOP. Vázaný prodej ve smyslu článku 12 směrnice o hypotečních úvěrech je tudíž jako takový zakázán.

Jsou-li všechny tři výše uvedené podmínky splněny, nebude se SNOP vztahovat na určitý aspekt obchodní praktiky, který upravuje například odvětvové pravidlo. SNOP je však relevantní při posuzování případných jiných aspektů obchodní praktiky, na něž se odvětvové předpisy nevztahují, například agresivní jednání obchodníka.

Příklad: Za účelem přechodu k jinému poskytovateli telekomunikačních služeb stávající poskytovatel vyžaduje, aby spotřebitel vyplnil určitý formulář. Tento formulář však není dostupný na internetu a poskytovatel na e-maily / telefonní hovory spotřebitele neodpovídá. Článek 106 evropského kodexu pro elektronické komunikace (22) stanoví, že při změně poskytovatele služeb si účastníci mohou ponechat své telefonní číslo, přičemž přenos telefonního čísla proběhne v nejkratší možné době a koncových uživatelů se nedotkne žádné přímé zpoplatnění. Ustanovení čl. 106 odst. 6 evropského kodexu pro elektronické komunikace dále stanoví, že poskytovatelé musí spolupracovat v dobré víře a nesmí tento postup zdržovat ani zneužívat. Je na vnitrostátních regulačních orgánech, aby zajistily efektivnost a jednoduchost změny poskytovatele pro koncového uživatele. Mimoto lze praktiky obchodníků týkající se změny poskytovatele posuzovat podle článku 8 a čl. 9 písm. d) SNOP, které zakazují neúměrné mimosmluvní překážky při změně poskytovatele jako agresivní obchodní praktiku.

Z výše uvedených skutečností vyplývá, že obecně nelze uplatnění SNOP samo o sobě vyloučit jen z toho důvodu, že existují i jiné právní předpisy EU, které upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik.

Ve věci Abcur (23) Soudní dvůr konstatoval:

„Podstatou […] otázky předkládajícího soudu […] je, zda se v případě, že se na takové humánní léčivé přípravky […] vztahuje směrnice 2001/83, na takové reklamní praktiky týkající se těchto léčivých přípravků […] může vztahovat rovněž směrnice 2005/29. […] Jak uvedl Soudní dvůr, směrnice 2005/29 se vyznačuje obzvláště širokým věcným rozsahem působnosti vztahujícím se na všechny obchodní praktiky, které přímo souvisejí s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebitelům. […] je třeba na […] otázku […] odpovědět tak, že i v případě, kdy takové humánní léčivé přípravky, jako jsou léčivé přípravky dotčené v původním řízení, spadají do působnosti směrnice 2001/83, se na takové reklamní praktiky týkající se těchto léčivých přípravků […] může vztahovat rovněž směrnice 2005/29, a to pokud jsou splněny podmínky použití této směrnice.“

SNOP lze proto obvykle uplatňovat doplňkově spolu s odvětvovými pravidly EU, neboť konkrétnější požadavky stanovené v jiných pravidlech EU zpravidla doplňují obecné požadavky stanovené ve SNOP. Ustanovení SNOP může například často bránit obchodníkům v tom, aby poskytovali informace vyžadované podle odvětvových právních předpisů zavádějícím nebo agresivním způsobem, není-li tento aspekt výslovně upraven odvětvovými pravidly.

Vzájemný vztah s požadavky na informace vyplývající z odvětvových právních předpisů EU byl zdůrazněn ve věci Dyson v. BSH (24). Uvedená věc se týkala štítků vysavačů a otázky, zda absence konkrétních informací o zkušebních podmínkách, které nejsou vyžadovány podle příslušných odvětvových pravidel (25), by mohla představovat klamavé opomenutí. Soudní dvůr potvrdil, že v případě rozporu mezi SNOP a odvětvovými právními předpisy budou mít přednost odvětvové právní předpisy, což v projednávané věci znamenalo, že informace, které nejsou povinnou součástí energetických štítků EU, nemohou být považovány za „podstatné [závažné] informace“ a žádné jiné informace [na štítku] nesmějí být uvedeny.

Vzájemným vztahem s odvětvovými pravidly se týkala i věc Mezina (26). Uvedená věc se zabývala zdravotními tvrzeními uváděnými v souvislosti s přírodními doplňky stravy. Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin (27) se vztahuje na výživová a zdravotní tvrzení, která jsou uváděna v obchodních sděleních, ať už při označování a obchodní úpravě potravin nebo v reklamách týkajících se potravin, které mají být takto dodány konečnému spotřebiteli. V případě rozporu mezi ustanoveními nařízení (ES) č. 1924/2006 a SNOP mají ve vztahu ke zdravotním tvrzením přednost ustanovení uvedeného nařízení.

1.2.2 Informace, které jsou v ostatních právních předpisech EU stanoveny jako „podstatné“ informace

Dle SNOP jsou požadavky na informace stanovené jinými právními předpisy EU v souvislosti s obchodní komunikací považovány za „podstatné“.

Čl. 7 odst. 5 5. Požadavky na informace stanovené právními předpisy Společenství v souvislosti s obchodní komunikací, včetně reklamy a uvádění na trh, jejichž demonstrativní výčet je uveden v příloze II, jsou považovány za podstatné .

Tyto požadavky na informace jsou obsaženy v řadě odvětvových právních předpisů EU. Příklad:

— životní prostředí (např. nařízení, kterým se stanoví rámec pro označování energetickými štítky (28) a související nařízení v přenesené pravomoci, směrnice o ekodesignu (29) a související nařízení v přenesené pravomoci, nařízení o označování pneumatik (30), směrnice o spotřebě paliva (31)),

— finanční služby (např. směrnice o trzích finančních nástrojů (32), směrnice o platebních službách (33), směrnice o spotřebitelských úvěrech (34), směrnice o hypotečních úvěrech (35), směrnice o platebních účtech (36), nařízení o sděleních klíčových informací týkajících se strukturovaných retailových investičních produktů a pojistných produktů s investiční složkou (37)),

— zdraví (např. směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES) (38),

— služby elektronických komunikací (evropský kodex pro elektronické komunikace (39)),

— doprava (např. nařízení o leteckých službách (40), nařízení o právech cestujících (41)),

— oblast potravin (např. nařízení o obecném potravinovém právu (42), nařízení o poskytování informací o potravinách spotřebitelům (43)).

Tyto požadavky na informace budou často konkrétnější než požadavky na informace stanovené ve SNOP.

V čl. 7 odst. 5 SNOP je objasněno, že tyto požadavky na informace „ jsou považovány za podstatné “.

Příklad: V článku 23 směrnice o leteckých službách se vyžaduje, aby letečtí dopravci, jejich zástupci a jiní prodejci letenek rozdělili konečnou cenu na jednotlivé složky (např. letecké tarify, daně, letištní a jiné poplatky nebo platby, jež souvisí například s bezpečností nebo palivem). To představuje podstatné informace ve smyslu čl. 7 odst. 5 SNOP.

Neposkytnutí těchto informací tak může být považováno za klamavou obchodní praktiku podle SNOP podléhající všeobecnému kritériu rozhodnutí o obchodní transakci, a to tehdy, pokud opomenutí způsobí nebo může způsobit, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. Pojmem „podstatné informace“ ve smyslu SNOP se zabývá oddíl 2.9.1.

V 15. bodě odůvodnění je uvedeno, že členské státy mohou zachovat nebo doplnit požadavky na informace, které se týkají smluvního práva, pokud to umožňují ustanovení stávajících právních nástrojů EU o minimální harmonizaci.

Příklad: Členské státy mohou zavést dodatečné požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv v případě prodeje v obchodních prostorách, na nějž se vztahuje ustanovení o minimální harmonizaci obsažené v čl. 5 odst. 4 směrnice o právech spotřebitelů.

1.2.3 Vzájemný vztah se směrnicí o právech spotřebitelů

Směrnice o právech spotřebitelů (44) se vztahuje na všechny smlouvy mezi podniky a spotřebiteli s výjimkou oblastí, které jsou z její působnosti vyloučeny, jako jsou finanční služby a služby zdravotní péče. U smluv uzavíraných na dálku (i online) a mimo obchodní prostory (tj. u smluv, které nejsou uzavírány v běžných kamenných provozovnách; úplná definice viz čl. 2 odst. 8 směrnice o právech spotřebitelů) plně harmonizuje požadavky na informace poskytované před uzavřením smlouvy. Směrnice o právech spotřebitelů zároveň dle čl. 6 odst. 8 nebrání členským státům ve stanovení dodatečných požadavků na informace v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES o službách (45) a směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES o elektronickém obchodu (46) (další informace viz pokyny ke směrnici o právech spotřebitelů, oddíl 4.1.1 (47)). Pokud jde o jiné smlouvy, zejména pak smlouvy uzavřené v běžných kamenných provozovnách (smlouvy uzavřené „v obchodních prostorách“), směrnice umožňuje členským státům rovněž přijmout nebo ponechat v platnosti dodatečné požadavky na informace poskytované před uzavřením smlouvy (čl. 5 odst. 4). Směrnice o právech spotřebitelů rovněž upravuje některá smluvní práva, zejména právo odstoupit od smlouvy.

Požadavky na informace poskytované před uzavřením smlouvy stanovené ve směrnici o právech spotřebitelů jsou podrobnější než požadavky na informace stanovené v čl. 7 odst. 4 SNOP pro výzvy ke koupi. Výzva ke koupi se podle SNOP vztahuje na informace poskytované ve fázi uvádění na trh (reklamy) i před podpisem smlouvy. Ve druhém případě se požadavky na informace podle čl. 7 odst. 4 SNOP a požadavky na informace poskytované před uzavřením smlouvy podle směrnice o právech spotřebitelů mohou překrývat. Rozdíl mezi informacemi poskytovanými před uzavřením smlouvy a výzvou ke koupi je blíže objasněn v oddíle 2.9.5.

Vzhledem k úplnějšímu charakteru požadavků na informace, které jsou stanoveny ve směrnici o právech spotřebitelů, by mělo dodržení požadavků obsažených ve směrnici o právech spotřebitelů pro fázi před uzavřením smlouvy obvykle zajistit rovněž soulad s čl. 7 odst. 4 SNOP, co se týká obsahu informací. SNOP se nicméně použije při posuzování případných klamavých nebo agresivních obchodních praktik uplatňovaných obchodníkem, mimo jiné s ohledem na formu a způsob předkládání těchto informací spotřebiteli.

Dalším příkladem doplňkovosti obou právních předpisů jsou důsledky praktik tzv. setrvačného prodeje, které jsou zakázány podle bodů 21 a 29 přílohy I SNOP. Článek 27 směrnice o právech spotřebitelů objasňuje, že v případě setrvačného prodeje „spotřebiteli nevzniká povinnost poskytnout úhradu“ a v těchto případech nelze „neexistenci odpovědi ze strany spotřebitele […] považovat za souhlas“.

Pojem setrvačný prodej podrobněji vyložil Soudní dvůr. Ten upřesnil, že jelikož směrnice o právech spotřebitelů ani SNOP neupravují uzavírání smluv, je na vnitrostátních soudech, aby v souladu s vnitrostátními právními předpisy posoudily, zda lze považovat za uzavřenou například smlouvu mezi vodárenskou společností a spotřebitelem, k níž došlo bez výslovného souhlasu spotřebitele (48).

V této souvislosti Soudní dvůr rovněž upřesnil, že bod 29 přílohy I se nevztahuje na obchodní praktiku, kdy vodárenská společnost zajišťující dodávky pitné vody zachová připojení k veřejné vodovodní síti v případě, kdy se do dříve obývané bytové jednotky nastěhuje spotřebitel, když tento spotřebitel nemá možnost volby poskytovatele této služby, přičemž posledně uvedený účtuje sazby pokrývající náklady, které jsou transparentní a nediskriminační, odpovídají spotřebě vody a uvedený spotřebitel si je vědom toho, že uvedená bytová jednotka je připojena na veřejnou vodovodní síť a že dodávka vody je zpoplatněna (49).

Soudní dvůr dále upřesnil, že článek 27 směrnice o právech spotřebitelů ve spojení s čl. 5 odst. 1 a odst. 5 SNOP nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že vlastníci bytu v budově ve společném vlastnictví připojené k síti dálkového vytápění jsou povinni přispívat na náklady na spotřebu tepla ve společných prostorách a ve vnitřních rozvodech budovy, i když sami o dodávky tepla nepožádali a ve svých bytech ho nevyužívají, neboť příslušná smlouva byla uzavřena na žádost většiny vlastníků (50).

1.2.4 Vzájemný vztah se směrnicí o zneužívajících smluvních ujednáních

Směrnice o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (51) se vztahuje na všechny smlouvy uzavírané mezi podniky a spotřebiteli a týká se smluvních ujednání, která nebyla individuálně sjednána předem (např. předem sepsané standardní smluvní doložky). Smluvní ujednání lze považovat za zneužívající na základě obecného zákazu (52), orientačního seznamu potenciálně zneužívajících ujednání (53) nebo povinnosti formulovat ujednání transparentně, tj. jasným a srozumitelným jazykem (54). Na rozdíl od SNOP, kterou není dotčeno smluvní právo a která nestanoví neplatnost smluv uzavřených na základě nekalých obchodních praktik, má porušení směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních smluvní důsledky: podle čl. 6 odst. 1 zmíněné směrnice nesmí být zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené se spotřebitelem „pro spotřebitele závazná“ (55).

Vztah mezi zneužívajícími smluvními ujednáními a nekalými obchodními praktikami

Směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních se vztahuje na smlouvy uzavírané mezi podniky a spotřebiteli ve všech odvětvích hospodářské činnosti, což znamená, že se může použít souběžně s jinými ustanoveními práva EU, včetně jiných pravidel na ochranu spotřebitele, jako je SNOP.

Soudní dvůr objasnil určité prvky vztahu mezi těmito dvěma směrnicemi ve věci Pereničová a Perenič, která se týkala úvěrové smlouvy, kdy byla uvedená roční procentní sazba nákladů nižší než skutečná sazba (56).

Soudní dvůr dospěl k závěru, že tato mylná informace týkající se celkové ceny za úvěr uvedená ve smluvních podmínkách představuje „klamavou obchodní praktiku“ ve smyslu SNOP, pokud vede nebo může vést k tomu, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

Skutečnost, že se obchodník uchýlil k takové nekalé obchodní praktice, je jedním z aspektů, které je třeba zohlednit při posuzování zneužívající povahy smluvních ujednání podle směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních (57). Na základě tohoto aspektu je zejména možné určit, zda smluvní ujednání, které je na něm založeno, vytváří „významnou nerovnováhu“ mezi právy a povinnostmi vyplývajícími ze smlouvy v neprospěch spotřebitele podle čl. 3 odst. 1 a čl. 4 odst. 1 směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních. Podobně by tento aspekt mohl být relevantní i při posuzování transparentnosti smluvního ujednání podle čl. 4 odst. 2 a článku 5 směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních (58). Zjištění, že se obchodník uchýlil k nekalé obchodní praktice, zároveň nemá žádný přímý dopad na platnost smlouvy podle čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice, aniž by tím byly jakkoli dotčeny případné vnitrostátní právní předpisy, z nichž vyplývá neplatnost smlouvy jako celku v případě, že byla uzavřena na základě nekalých obchodních praktik (59).

Soudní dvůr se přímo nevyjádřil k otázce, zda má být použití zneužívajících smluvních ujednání podle směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních naopak považováno za nekalou obchodní praktiku podle SNOP. Lze nicméně tvrdit, že použití takových zneužívajících smluvních ujednání, která nejsou pro spotřebitele právně závazná, může být v některých případech relevantní pro identifikaci nekalé obchodní praktiky. Především se může jednat o známku klamavého jednání podle článku 6 SNOP, pokud vede k nepravdivým informacím nebo k uvedení průměrného spotřebitele v omyl ohledně práv a povinností smluvních stran. Kromě toho by při posuzování transparentnosti podstatných informací a existence klamavého opomenutí podle článku 7 SNOP mělo být zohledněno použití netransparentních smluvních ujednání, která nejsou sepsána jasným a srozumitelným jazykem, jak je stanoveno v čl. 4 odst. 2 a článku 5 směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních (60). Použití zneužívajících smluvních ujednání by navíc mohlo naznačovat, že obchodník nesplnil požadavky náležité profesionální péče podle článku 5 SNOP.

Pouze v několika málo členských státech mají orgány pro ochranu spotřebitele v oblasti smluvních ujednání konkrétní pravomoci, které jim umožňují zakázat používání nesjednaných standardních smluvních ujednání, jež považují za zneužívající, aniž by byl obchodník postaven před soud (61).

Posouzení z úřední povinnosti

Soudní dvůr opakovaně konstatoval, že vnitrostátní soudy mají povinnost posoudit zneužívající smluvní ujednání i bez návrhu (z úřední povinnosti) (62), tj. i v případě, že spotřebitel neupozorní na zneužívající povahu smluvních ujednání. Tato povinnost vyplývá z čl. 6 odst. 1 směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních, který stanoví, že zneužívající ujednání nejsou pro spotřebitele závazná, a dále ze zásady efektivity, která vyžaduje, aby vnitrostátní prováděcí opatření v praxi neznemožňovala nebo nadměrně neztěžovala výkon práv udělených spotřebitelům právem Unie (63). Požadavek na přezkum z úřední povinnosti je odůvodněn úvahou, že systém ochrany zavedený směrnicí o zneužívajících smluvních ujednáních vychází z myšlenky, že se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči obchodníkovi, a to jak v případě vyjednávací síly, tak i úrovně informovanosti, což jej vede k tomu, že přistoupí na podmínky předem vyhotovené obchodníkem, aniž by mohl ovlivnit jejich obsah (64). Existuje tedy skutečné riziko, že se spotřebitelé nebudou spoléhat na právní normu, která je má chránit, a to zejména z důvodu nedostatečné informovanosti.

Soudní dvůr ve věci Bankia (65) připomněl, že vnitrostátní soud posuzující zneužívající povahu smluvních ujednání z hlediska směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních, a to i z úřední povinnosti, má možnost v rámci tohoto přezkumu posoudit nekalý charakter obchodní praktiky, na jejímž základě byla daná smlouva uzavřena (66).

Soudní dvůr naopak rozhodl, že v ostatních případech nejsou vnitrostátní soudy povinny posuzovat z úřední povinnosti, zda byla určitá smlouva nebo některá z jejích ustanovení uzavřena v důsledku nekalých obchodních praktik (67). Soudní dvůr zejména konstatoval, že během řízení o výkonu exekučního titulu týkajícího se nemovitosti zatížené hypotékou není nutné, aby měly vnitrostátní soudy možnost přezkoumat, zda exekuční titul porušuje SNOP, protože uvedená směrnice vnitrostátním soudům takovou povinnost neukládá.

Tento výklad byl odůvodněn skutečností, že SNOP na rozdíl od čl. 6 odst. 1 směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních nestanoví smluvní důsledky. Soudní dvůr kromě toho vysvětlil, že SNOP, zejména pak článek 11 této směrnice, neobsahuje požadavky podobné ustanovení čl. 7 odst. 1 směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních, která brání vnitrostátní právní úpravě, která nestanoví možnost vydat v řízení o výkonu rozhodnutí předběžná opatření. Neexistence předběžného opatření by omezila prostředky nápravy, které mají spotřebitelé k dispozici na základě směrnice o zneužívajících smluvních ujednáních, na pouhou následnou ochranu, a to výlučně v podobě náhrady škody, pokud by k výkonu rozhodnutí došlo před vydáním rozhodnutí soudu, kterým byla klauzule obsažená ve smlouvě, z níž hypotéka vychází, prohlášena za zneužívající, a kterým bylo tedy řízení o výkonu rozhodnutí prohlášeno za neplatné (68).

Směrnice (EU) 2019/2161 o lepším vymáhání a modernizaci právních předpisů Unie na ochranu spotřebitele však zavádí individuální prostředky nápravy pro osoby poškozené porušením ustanovení SNOP, a to ve formě nového článku 11a SNOP, který se použije od 28. května 2022. Podle tohoto nového ustanovení by spotřebitelé poškození nekalými obchodními praktikami měli mít přístup k přiměřeným a účinným prostředkům nápravy, včetně náhrady újmy, kterou utrpěli, a případně snížení ceny nebo ukončení smlouvy (další informace viz oddíl 1.4). Doplnění tohoto jasného a jednoznačného nového ustanovení může vést k rozšíření požadavku na přezkum nekalých obchodních praktik z úřední povinnosti podle SNOP (musí být potvrzeno ze strany Soudního dvora).

1.2.5 Vzájemný vztah se směrnicí o označování cen

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/6/ES o označování cen (69) vyžaduje, aby obchodníci uváděli prodejní cenu a jednotkovou cenu (cenu za měrnou jednotku) zboží, a usnadnili tak spotřebitelům porovnávání cen. Kromě toho směrnice (EU) 2019/2161 doplnila do směrnice o označování cen zvláštní pravidla pro „slevu z ceny“.

Pokud jde o vzájemný vztah mezi SNOP a požadavky směrnice o označování cen, pokud jde o uvádění prodejní ceny, Soudní dvůr v rozsudku ve věci Citroën (body 44 až 46) objasnil, že směrnice o označování cen upravuje zvláštní aspekty nekalých obchodních praktik při jednání mezi podniky a spotřebiteli ve smyslu čl. 3 odst. 4 SNOP, a sice ty, které se týkají uvádění prodejní ceny zboží v rámci nabídek k prodeji a reklamy (70). V tomto případě tedy nelze uplatnit SNOP, ale směrnici o označování cen (čl. 7 odst. 4 písm. c)) „ vzhledem k tomu, že je aspekt týkající se prodejní ceny uvedené v takové reklamě, jako je reklama dotčená v původním řízení, upraven směrnicí 98/6“.

V tomto případě bylo relevantním aspektem, že obchodník neuvedl jako prodejní cenu cenu konečnou, tj. cenu včetně dodatečných povinných nákladů, které byly uvedeny samostatně v reklamě na vozidlo. Článek 2 směrnice o označování cen, který definuje prodejní cenu jako konečnou cenu zboží včetně DPH a všech ostatních daní, tedy nebrání použití jiných požadavků stanovených v čl. 7 odst. 4 písm. c) SNOP, které sám neupravuje. Obchodníci musí zejména splnit požadavek SNOP, aby výzva ke koupi obsahovala rovněž informace o možných dodatečných poplatcích, pokud je nelze rozumně stanovit předem.

Změny směrnice o označování cen zavedené směrnicí (EU) 2019/2161 ukládají členským státům povinnost přijmout zvláštní pravidla upravující slevy z ceny (71). Podle článku 6a musí obchodník, který oznámil „slevu z ceny“, uvést „předchozí cenu“, která je definována jako nejnižší cena, kterou obchodník uplatňoval během předchozího období ne kratšího než 30 dnů.

Analogicky ke zjištěním Soudního dvora ve věci Citroën by měla mít zvláštní pravidla směrnice o označování cen týkající se slevy z ceny přednost před SNOP u těch aspektů, které tato zvláštní pravidla upravují, tj. v případě definice a uvedení „předchozí“ ceny při oznámení slevy z ceny. SNOP se však nadále použije na další aspekty týkající se slevy z ceny, zejména čl. 6 odst. 1 písm. d) o klamavých tvrzeních o existenci cenové výhody. Může se použít například na různé klamavé aspekty praktik snižování cen, jako jsou:

— nepřiměřeně dlouhá období, během nichž se oznamují slevy z cen, ve srovnání s obdobím, kdy je zboží prodáváno za „plnou“ cenu,

— propagování akce například pomocí „sleva až 70 %“ v případě, kdy je cena snížena o 70 % pouze u několika položek a u zbytku je cena snížena o méně procent.

Tyto praktiky mohou být shledány v rozporu se SNOP (čl. 6 odst. 1 písm. d)) na základě individuálního posouzení, a to bez ohledu na skutečnost, že obchodník splnil požadavky směrnice o označování cen, pokud jde o definici a uvedení „předchozí“ ceny. Naopak u obchodníka, u něhož bylo zjištěno porušení pravidel stanovených směrnicí o označování cen týkajících se slevy z ceny, tj. definice a uvedení „předchozí ceny“, může být rovněž shledáno porušení SNOP.

Směrnice o označování cen se navíc vztahuje pouze na hmotné zboží, nikoli na služby a digitální obsah, a obecná pravidla SNOP jsou proto i nadále plně použitelná na praktiky snižování cen u takovýchto jiných produktů.

A konečně, jelikož se směrnice o označování cen vztahuje pouze na „slevy z ceny“ ve smyslu vymezení tohoto pojmu přímo v uvedené směrnici, zůstává SNOP plně použitelná a upravuje jiné druhy praktik na propagaci zvýhodněné ceny, jako jsou porovnání s jinými cenami, spojené či vázané podmíněné nabídky a věrnostní programy (viz oddíl 2.8.2). SNOP se rovněž použije na individuální ceny (viz oddíl 4.2.8).

1.2.6 Vzájemný vztah se směrnicí o klamavé a srovnávací reklamě

Směrnice o klamavé a srovnávací reklamě (72) upravuje vztahy mezi podniky. Její pravidla týkající se srovnávací reklamy však nadále poskytují obecný test, založený na plně harmonizovaných kritériích, pro posouzení, zda je srovnávací reklama dovolená rovněž v obchodních transakcích mezi podniky a spotřebiteli („B2C“) (73).

Podle čl. 6 odst. 2 písm. a) SNOP se považuje za klamavou praktika, která vede, včetně prostřednictvím srovnávací reklamy, k záměně s jinými produkty, ochrannými známkami, obchodními firmami nebo jinými rozlišovacími znaky jiného soutěžitele. Podle čl. 4 písm. a) směrnice o klamavé a srovnávací reklamě není zároveň srovnávací reklama dovolena, je-li klamavá ve smyslu článků 6 a 7 SNOP.

Obě směrnice tudíž na sebe vzájemně odkazují. Jelikož jsou relevantní pro obchodní transakce mezi podniky i pro transakce mezi podniky a spotřebiteli, jsou podmínky pro posouzení zákonnosti srovnávací reklamy stanovené v článku 4 směrnice o klamavé a srovnávací reklamě poměrně široké a zahrnují rovněž některé aspekty nekalé hospodářské soutěže (např. znevážení ochranných známek). Směrnice o klamavé a srovnávací reklamě proto stanoví podmínky pro takovéto posouzení podle SNOP v případě transakcí mezi podniky a spotřebiteli, nebo ukládá dodatečné požadavky, které se vztahují na obchodníky, zejména soutěžitele, v rámci transakcí mezi podniky.

V případě členských států, které rozšířily všechna ustanovení SNOP nebo jejich část na transakce mezi podniky, nahradí ve vztazích mezi podniky ustanovení SNOP provedená ve vnitrostátním právu v praxi příslušná ustanovení směrnice o klamavé a srovnávací reklamě. Je třeba uvést, že některé země přijaly pro transakce mezi podniky zvláštní pravidla.

Soudní dvůr zkoumal vzájemný vztah mezi směrnicí o klamavé a srovnávací reklamě a SNOP ve věci Carrefour (74), která se týkala potenciálně klamavé srovnávací reklamy podle článku 7 SNOP. Tyto praktiky zahrnovaly reklamu, která srovnává ceny výrobků prodávaných v prodejnách různé velikosti a druhu, které jsou součástí řetězců, z nichž každý má prodejny různé velikosti a druhu (např. hypermarkety a supermarkety) a v nichž zadavatel srovnává ceny uplatňované v prodejnách větší velikosti nebo druhu jeho řetězce s cenami zjištěnými v prodejnách konkurentů menší velikosti nebo druhu. Soudní dvůr měl za to, že tento druh reklamních praktik může být nedovolený ve smyslu čl. 4 písm. a) a c) směrnice o klamavé a srovnávací reklamě ve spojení s čl. 7 odst. 1 až 3 SNOP, ledaže by spotřebitelé byli o tom, že byly srovnávány ceny v prodejnách zadavatele větší velikosti nebo druhu s cenami zjištěnými v prodejnách konkurentů menší velikosti nebo druhu, vlastním reklamním sdělením jasným způsobem informováni (75).

1.2.7 Vzájemný vztah se směrnicí o službách

Na rozdíl od odvětvových právních předpisů má směrnice o službách (76) širokou oblast působnosti. Vztahuje se na služby obecně, jak jsou definovány ve Smlouvě o fungování Evropské unie, s určitými výjimkami. Nelze ji proto považovat za lex specialis ke SNOP ve smyslu čl. 3 odst. 4.

Požadavky na informace uvedené v článku 22 směrnice o službách proto platí navíc k informacím vyžadovaným u výzvy ke koupi podle čl. 7 odst. 4 SNOP.

1.2.8 Vzájemný vztah se směrnicí o elektronickém obchodu

Směrnice o elektronickém obchodu (77) se vztahuje na služby informační společnosti, k nimž obvykle patří služby poskytované provozovateli internetových stránek a online platformami, které spotřebitelům umožňují pořizovat zboží nebo služby.

Článek 5 směrnice o elektronickém obchodu stanoví obecné informační požadavky pro poskytovatele služeb, zatímco v článku 6 jsou uvedeny informace, které musí být poskytnuty v obchodním sdělení. Požadavky na informace stanovené v těchto dvou článcích jsou minimální povahy.

Podle článku 6 musí členské státy dbát zejména na to, aby obchodníci jasně rozeznávali propagační nabídky jako slevy, prémie a dary, jsou-li v členském státě, v němž je poskytovatel služby usazen, povolené, a podmínky pro jejich využívání.

Dne 15. prosince 2020 zveřejnila Komise návrhy aktu o digitálních službách (78) a aktu o digitálních trzích (79). Cílem aktu o digitálních službách je aktualizovat a rozšířit pravidla pro elektronický obchod a platformy v EU, zatímco cílem aktu o digitálních trzích je uložit další povinnosti v souvislosti s některými službami provozovanými tzv. strážci (80).

1.2.9 Vzájemný vztah se směrnicí o audiovizuálních mediálních službách

Směrnice o audiovizuálních mediálních službách (81) se vztahuje na lineární a nelineární audiovizuální mediální služby (např. televizní vysílání a mediální služby na vyžádání), což může zahrnovat audiovizuální obchodní sdělení, která přímo či nepřímo propagují zboží nebo služby (např. televizní reklama, sponzorství, teleshopping nebo umístění produktu).

Článek 5 směrnice o audiovizuálních mediálních službách stanoví obecné informační požadavky vztahující se na poskytovatele služeb, zatímco článek 9 stanoví požadavky, které musí dodržovat všechna audiovizuální obchodní sdělení. Článek 10 a 11 stanoví podmínky, které musí splňovat sponzorství a umístění produktu v audiovizuálních mediálních službách. Směrnice o audiovizuálních mediálních službách stanoví rovněž další, přísnější kritéria, která se vztahují pouze na televizní reklamu a teleshopping (kapitola VII o televizní reklamě a teleshoppingu).

Revize směrnice (82) z roku 2018 rozšířila některá z těchto pravidel na platformy pro sdílení videonahrávek (článek 28b). Ty musí nyní splňovat požadavky stanovené v čl. 9 odst. 1, pokud jde o audiovizuální obchodní sdělení, se kterými tyto platformy pro sdílení videonahrávek obchodují, která prodávají a která sjednávají, a přijmout vhodná opatření pro zajištění souladu s audiovizuálními obchodními sděleními, se kterými tyto platformy pro sdílení videonahrávek neobchodují, která neprodávají nebo která nesjednávají. Revidovaná směrnice rovněž obsahuje požadavky na zveřejňování audiovizuálních obchodních sdělení v platformách pro sdílení videonahrávek. Komise přijala pokyny (83) k praktickému uplatňování definice služby platformy pro sdílení videonahrávek.

SNOP se na nekalé obchodní praktiky uplatňované v audiovizuálních mediálních službách, například klamavé a agresivní praktiky, vztahuje v případě, že se na ně nevztahují výše zmíněná ustanovení.

1.2.10 Vzájemný vztah s obecným nařízením o ochraně osobních údajů a směrnicí o soukromí a elektronických komunikacích

Respektování soukromého a rodinného života a ochrana osobních údajů jsou základními právy podle článků 7 a 8 Listiny základních práv EU. Podle článku 7 má každý právo na respektování svého soukromého a rodinného života, obydlí a komunikace. Pokud jde o ochranu osobních údajů, v čl. 8 odst. 2 Listiny jsou obsaženy klíčové zásady ochrany údajů (korektní zpracování, souhlas nebo oprávněný důvod stanovený zákonem, právo na přístup k údajům a právo na jejich opravu). Podle čl. 8 odst. 3 Listiny dohlíží na dodržování pravidel ochrany údajů nezávislý orgán. (84)

Obecné nařízení o ochraně údajů (85) (nařízení GDPR) upravuje ochranu osobních údajů a volný pohyb těchto údajů. Pravidla ochrany údajů prosazují vnitrostátní orgány dohledu a vnitrostátní soudy. Nařízení GDPR upravuje zpracování „osobních údajů“. Osobními údaji se rozumí veškeré informace o identifikované nebo identifikovatelné fyzické osobě („subjektu údajů“). Identifikovatelnou osobou se rozumí osoba, kterou lze přímo či nepřímo identifikovat, zejména s odkazem na identifikační číslo nebo na jeden či více zvláštních prvků její fyzické, fyziologické, genetické, psychické, ekonomické, kulturní nebo společenské identity.

Zpracování osobních údajů, které zahrnuje shromažďování a uchovávání osobních údajů, musí být prováděno korektním a zákonným způsobem. Korektní zpracování spočívá mimo jiné v tom, že jsou subjektu údajů poskytnuty relevantní informace, včetně informací o účelech tohoto zpracování, s ohledem na konkrétní okolnosti, za nichž jsou údaje shromažďovány. Korektní a zákonné zpracovávání osobních údajů vyžaduje, aby byly dodrženy zásady ochrany údajů a aby se na každé zpracování vztahoval alespoň jeden ze šesti důvodů legitimního zpracování (viz čl. 6 odst. 1 nařízení GDPR). Jedním z těchto důvodů je souhlas fyzické osoby. Jiným případem je situace, kdy je správce údajů povinen zpracovávat údaje na základě právních předpisů Unie nebo členského státu (např. povinnost „poznej svého klienta“).

Směrnice o soukromí a elektronických komunikacích (86) upřesňuje a doplňuje nařízení GDPR s ohledem na zpracovávání osobních údajů v odvětví elektronických komunikací a usnadňuje volný pohyb těchto údajů, jakož i elektronických komunikačních zařízení a služeb. Zejména čl. 5 odst. 3 směrnice o soukromí a elektronických komunikacích vyžaduje souhlas uživatele, jsou-li využívány soubory „cookies“ nebo jiné formy získávání přístupu k informacím a jejich uchovávání na zařízení osoby (např. tabletu nebo chytrém telefonu), s výjimkou případů, kdy je takové uchovávání informací nebo takový přístup k nim nezbytný pro provedení přenosu sdělení, popř. je-li to nezbytně nutné pro poskytování služeb informační společnosti, které si uživatel výslovně vyžádal.

V online světě začínají převládat obchodní struktury založené na datech. Zejména online platformy analyzují, zpracovávají a prodávají údaje týkající se preferencí spotřebitelů a jiného obsahu vytvářeného uživateli. To spolu s reklamou často představuje hlavní zdroj jejich příjmů. Shromažďování a zpracovávání osobních údajů v těchto situacích musí splňovat výše uvedené právní požadavky podle směrnice o soukromí a elektronických komunikacích a nařízení GDPR.

Porušení nařízení GDPR nebo směrnice o soukromí a elektronických komunikacích ze strany obchodníka nebude samo o sobě vždy znamenat, že dotyčná praktika porušuje také SNOP. Takovéto porušení ochrany soukromí a osobních údajů je však nutno vzít v úvahu při posuzování celkové nekalosti obchodních praktik podle SNOP, zejména v případech, kdy obchodník zpracovává osobní údaje spotřebitele v rozporu s požadavky na ochranu soukromí a osobních údajů, například pro účely přímého marketingu nebo pro jiné obchodní účely, jako je profilování, stanovení individuálních cen nebo aplikace využívající data velkého objemu.

Z hlediska SNOP je první otázkou, kterou je třeba uvážit, otázka transparentnosti obchodní praktiky. Podle článků 6 a 7 SNOP nesmí obchodníci uvádět spotřebitele v omyl s ohledem na aspekty, které mají pravděpodobně dopad na rozhodnutí o obchodní transakci. Ustanovení čl. 7 odst. 2 a bod 22 přílohy I konkrétně obchodníkům brání v tom, aby skrývali obchodní záměr obchodní praktiky. Viz rovněž oddíl 3.4. o používání tvrzení „zdarma“ u popisu digitálních produktů, které může být v rozporu s bodem 20 přílohy I.

Kromě toho lze požadavky na informace vyplývající z nařízení GDPR a směrnice o soukromí a elektronických komunikacích považovat za podstatné informace podle čl. 7 odst. 5 SNOP. Osobní údaje, preference spotřebitelů a jiný obsah vytvářený uživateli mají ekonomickou hodnotu a jsou často zpřístupňovány třetím stranám. Podle čl. 7 odst. 2 a bodu 22 přílohy I SNOP lze proto v případě, že obchodník neinformuje spotřebitele o tom, že poskytnuté údaje budou použity pro obchodní účely, toto považovat za klamavé opomenutí podstatných informací, jakož i za porušení transparentnosti a dalších požadavků podle článků 12 až 14 nařízení GDPR.

1.2.11 Vztah k článkům 101 a 102 Smlouvy o fungování EU (pravidla hospodářské soutěže EU)

Nařízení Rady (ES) č. 1/2003 (87) stanoví právní rámec pro provádění pravidel hospodářské soutěže obsažených v článcích 101 a 102 SFEU. Žádným z těchto článků není dotčena SNOP.

V čl. 101 odst. 1 SFEU jsou za určitých okolností zakázány dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, například určování nákupních nebo prodejních cen anebo jiných obchodních podmínek, jejichž účelem nebo důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže v EU.

Článek 102 SFEU zakazuje za určitých okolností zneužívání dominantního postavení ze strany jednoho či více podniků. Takovéto zneužívání může spočívat například v uplatňování rozdílných podmínek vůči obchodním partnerům při plnění stejné povahy, čímž jsou někteří partneři znevýhodňováni v hospodářské soutěži, nebo v přímém či nepřímém vynucování nepřiměřených nákupních nebo prodejních cen.

Skutečnost, že je určité jednání v rozporu s články 101 nebo 102 SFEU, automaticky neznamená, že se rovněž jedná o nekalé jednání ve smyslu SNOP (nebo naopak). Porušení pravidel hospodářské soutěže by však mělo být zohledněno při posuzování nekalosti obchodních praktik SNOP, pokud lze mít za to, že dané praktiky mohou být v rozporu s obecným ustanovením čl. 5 odst. 2 SNOP týkajícím se „náležité profesionální péče“.

1.2.12 Vztah k Listině základních práv EU

Podle čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv EU se Listina na členské státy vztahuje tehdy, pokud uplatňují právo Unie, tudíž rovněž při uplatňování ustanovení SNOP. Listina obsahuje mimo jiné ustanovení o ochraně osobních údajů (článek 8), právech dítěte (článek 24), ochraně spotřebitele (článek 38) a právu na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces (článek 47).

Soudní dvůr zdůraznil význam článku 47 Listiny o přístupu k spravedlnosti ve vztahu k prostředkům nápravy, jež mají spotřebitelé k dispozici v souvislosti s právy spotřebitelů, která jim jsou přiznána podle směrnic EU. Zásada efektivity, na kterou Soudní dvůr poukazuje, znamená, že vnitrostátní procesní pravidla nesmí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv, která spotřebitelům přiznává právo EU (88).

1.2.13 Vztah k článkům 34–36 Smlouvy o fungování EU

Každé vnitrostátní opatření přijaté v oblasti, která byla na úrovni Unie plně harmonizována, musí být posuzováno ve vztahu k ustanovením tohoto harmonizačního opatření, a nikoli ve vztahu ke Smlouvě o fungování Evropské unie (SFEU) (89). Pokud tudíž vnitrostátní opatření spadá do oblasti působnosti SNOP (jak je projednáno v oddílech 1.1 a 1.2), mělo by být posouzeno ve vztahu k SNOP, a nikoli podle SFEU.

Vnitrostátní opatření, která nespadají do oblasti působnosti SNOP ani jiného harmonizačního nástroje sekundárního práva EU, je nutno posoudit podle článků 34–36 SFEU. Zákaz opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením vývozu, který je stanoven v článku 34 SFEU, se vztahuje na všechna obchodní pravidla přijatá členskými státy, která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Unie (90). Další pokyny k uplatňování těchto ustanovení viz rovněž sdělení Komise Příručka k článkům 34–36 SFEU (91).

Otázkou, zda může vnitrostátní pravidlo narušit obchod uvnitř Unie, se rozsáhle zabýval Soudní dvůr. Ve věci Keck (92) Soudní dvůr konstatoval, že vnitrostátní právní předpisy, které omezují či zakazují některé způsoby prodeje, nemohou narušovat ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně obchod mezi členskými státy, pokud jsou použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na vnitrostátním území a pokud postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh (93). Soudní dvůr zařazuje na seznam způsobů prodeje opatření týkající se podmínek a metod uvádění na trh (94), opatření při prodeji výrobků (95), opatření, která souvisejí s místem prodeje zboží, nebo omezení ohledně toho, komu lze zboží prodat (96), a opatření, která se týkají regulace cen (97).

Některé příklady způsobů prodeje uvedené v judikatuře Soudního dvora, zejména vnitrostátní právní předpisy, které upravují podmínky a metody uvádění na trh, budou spadat do oblasti působnosti SNOP, jestliže se týkají obchodních praktik ve vztazích mezi podniky a spotřebiteli a mají chránit ekonomické zájmy spotřebitelů.

Mnoho obchodních praktik, které nespadají do oblasti působnosti SNOP ani jiných sekundárních právních předpisů EU, se bude podle rozsudku ve věci Keck pokládat za způsoby prodeje. Takovéto způsoby prodeje spadají do oblasti působnosti článku 34 SFEU tehdy, pokud právně nebo fakticky zavádějí diskriminaci na základě původu produktů. K právní diskriminaci dochází, jsou-li opatření zjevně diskriminační, avšak faktická diskriminace je složitější. Tato opatření je nutno posoudit v každém jednotlivém případě.

Porušuje-li určité opatření nebo vnitrostátní praktika článek 34 SFEU, mohou být v zásadě odůvodněné podle článku 36 SFEU nebo na základě jednoho z nadřazených požadavků ve veřejném zájmu, které uznal Soudní dvůr. Je na vnitrostátních orgánech, aby prokázaly, že omezení volného pohybu zboží je opodstatněné na základě jednoho z těchto důvodů (98). Členský stát musí mimoto prokázat, že jeho právní úprava je nezbytná k účinné ochraně uvedených veřejných zájmů (99).

Aby byly tyto právní předpisy přípustné, musí být úměrné sledovanému cíli a tohoto cíle nemůže být dosaženo prostřednictvím opatření, která méně omezují obchod uvnitř EU (100). Soudní dvůr nedávno uvedl, že „za účelem přezkumu proporcionality dotčeného omezení je ještě třeba ověřit, zda prostředky použité v této souvislosti nepřekračují meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného legitimního cíle. Jinými slovy bude třeba posoudit, zda neexistují alternativní opatření, která by mohla tento cíl rovněž uskutečnit, která však mají méně omezující účinek na obchod uvnitř Společenství“ (101). Soudní dvůr dále uvedl, že „je třeba v tomto kontextu připomenout, že omezující opatření může být považováno za slučitelné s požadavky práva Unie pouze tehdy, když skutečně odpovídá snaze dosáhnout sledovaného cíle soudržným a systematickým způsobem“ (102).

1.2.14 Vzájemný vztah s nařízením o vztazích mezi platformami a podniky

Nařízení o vztazích mezi platformami a podniky (103) stanoví pravidla k zajištění toho, aby podnikatelským uživatelům online zprostředkovatelských služeb a uživatelům firemních internetových stránek byla ve vztahu k internetovým vyhledávačům poskytnuta náležitá transparentnost, spravedlnost a možnosti účinné nápravy. Požadavky na transparentnost stanovené v nařízení o vztazích mezi platformami a podniky zahrnují i pořadí ve výsledcích vyhledávání (článek 5).

Komise zveřejnila pokyny týkající se transparentnosti určování pořadí, jejichž cílem je usnadnit dodržování požadavků ze strany poskytovatelů online zprostředkovatelských služeb a poskytovatelů internetových vyhledávačů (104).

Podobný požadavek týkající se transparentnosti určování pořadí u transakcí mezi podniky a spotřebiteli byl zaveden směrnicí (EU) 2019/2161, která do článku 7 SNOP vkládá nový odstavec 4a. Ten vyžaduje, aby obchodníci poskytli spotřebitelům informace o hlavních parametrech určujících pořadí produktů prezentovaných spotřebiteli jako výsledek dotazu při vyhledávání a relativní váze těchto parametrů. Vzájemným vztahem mezi SNOP a nařízením o vztazích mezi platformami a podniky v oblasti transparentnosti určování pořadí se zabývá oddíl 4.2.3.

1.3 Vztah mezi směrnicí a samoregulací

Čl. 2 písm. f) „kodexem chování“[se rozumí] dohoda nebo soubor pravidel, který není uložen právním nebo správním předpisem členského státu a který vymezuje chování obchodníků, kteří se zaváží k jeho dodržování, v souvislosti s jednou nebo více konkrétními obchodními praktikami nebo odvětvími podnikání.

Článek 10 Kodexy chování Tato směrnice nevylučuje kontrolu nekalých obchodních praktik prováděnou držiteli kodexu, kterou mohou členské státy podporovat, ani možnost osob nebo organizací uvedených v článku 11 obrátit se na držitele kodexu, jsou-li vedle toho přípustná i soudní nebo správní řízení podle uvedeného článku. Opravný prostředek podaný těmto kontrolním orgánům nelze považovat za rovnocenný podání k soudu nebo správnímu orgánu, jež jsou uvedeny v článku 11.

SNOP uznává význam mechanismů samoregulace a objasňuje úlohu, kterou mohou držitelé kodexu a samoregulační orgány hrát při prosazování. Členské státy mohou držitele kodexu vybízet, aby kontrolovali nekalé obchodní praktiky, a to navíc k prosazování SNOP.

Jsou-li pravidla samoregulačních kodexů přísná a jsou-li držiteli kodexu důsledně uplatňována a/nebo přísně prosazována nezávislými samoregulačními orgány, mohou skutečně snížit potřebu správního nebo soudního vymáhání právních předpisů. Pokud jsou standardy vysoké a hospodářské subjekty v daném odvětví je velkou měrou dodržují, mohou být tato pravidla pro vnitrostátní orgány a soudy užitečným referenčním bodem při posuzování toho, zda je obchodní praktika nekalá.

SNOP obsahuje řadu ustanovení, která obchodníkům brání v tom, aby nepatřičně využívali důvěru spotřebitelů v samoregulační kodexy. Této problematice se věnuje oddíl 2.8.4 týkající se nedodržování kodexů chování.

1.4 Vynucování a zjednávání nápravy

1.4.1 Veřejnoprávní a soukromoprávní prosazování

Podle článku 11 SNOP jsou členské státy povinny zajistit, aby v zájmu spotřebitelů existovaly vhodné a účinné prostředky pro boj proti nekalým obchodním praktikám v zájmu zajištění souladu s touto směrnicí.

Tyto prostředky zahrnují právní předpisy, jež umožní osobám nebo organizacím, které mají podle vnitrostátních právních předpisů oprávněný zájem na boji proti nekalým obchodním praktikám, včetně soutěžitelů, aby podaly žalobu k vnitrostátním soudům a/nebo napadly tyto praktiky u správního orgánu, který je příslušný k rozhodování o stížnostech nebo k podání podnětu k zahájení příslušného soudního řízení.

Členské státy by měly zajistit koordinaci mezi různými příslušnými donucovacími orgány v dobré víře. V členských státech, v nichž za prosazování SNOP a odvětvových právních předpisů odpovídají různé orgány, by tyto orgány měly úzce spolupracovat, aby bylo zajištěno, že zjištění vyplývající z jejich příslušných šetření, která se týkají téhož obchodníka a/nebo obchodní praktiky, jsou jednotná.

Pokud jde o vynucování SNOP prostřednictvím žaloby adresované vnitrostátním soudům, ve věci Movic Soudní dvůr potvrdil, že pokud jde o čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel I (přepracované znění) (105), „pojem „věci občanské a obchodní“ obsažený v tomto ustanovení [se] vztahuje na žalobu podanou orgány jednoho členského státu proti obchodníkům usazeným v jiném členském státě, v jejímž rámci se tyto orgány domáhají, aby bylo určeno, že došlo k protiprávním jednáním, která představují údajně protiprávní nekalé obchodní praktiky, a nařízeno jejich ukončení, jakož i podpůrně, aby bylo nařízeno zveřejnění rozhodnutí a uloženo penále“.

V oblasti soukromoprávního prosazování zavedla směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/1828 o zástupných žalobách na ochranu kolektivních zájmů spotřebitelů (106) ve všech členských státech možnost prosazování SNOP prostřednictvím zástupných žalob. Takové žaloby by mohly podávat oprávněné subjekty domáhající se opatření na zdržení se jednání a zjednání nápravy jménem dotčených spotřebitelů.

A konečně, na osoby, které oznámí porušení SNOP (a směrnice o právech spotřebitelů), se vztahuje ochranný režim směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1937 (107) (směrnice o oznamovatelích) podle čl. 2 odst. 1 písm. a) bodu ix). Když nebudou mít oznamovatelé strach vystoupit, počet hlášení se pravděpodobně zvýší, čímž se posílí i prosazování SNOP.

1.4.2 Sankce

Článek 13 SNOP upravuje sankce za porušení vnitrostátních předpisů provádějících směrnici. Odstavec 1 ukládá členským státům povinnost stanovit pravidla pro sankce za porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě směrnice. Ponechává na členských státech, aby rozhodly o druhu dostupných sankcí a stanovily postupy pro ukládání sankcí, pakliže budou účinné, přiměřené a odrazující.

Směrnice (EU) 2019/2161 nahradila znění článku 13 novým zněním, do něhož doplnila další požadavky. Zaprvé uvádí demonstrativní a orientační seznam kritérií pro ukládání sankcí (odstavec 2). Zadruhé stanoví konkrétnější pravidla (odstavce 3 a 4) týkající se pokut za rozsáhlá protiprávní jednání a rozsáhlá protiprávní jednání s unijním rozměrem, která jsou předmětem koordinovaných donucovacích opatření podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/2394 o spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele („nařízení SOOS“) (108).

V 15. bodě odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161 se členským státům doporučuje, že by při rozdělování výnosů z pokut „měly zvážit posílení ochrany obecného zájmu spotřebitelů a dalších chráněných veřejných zájmů“.

Ustanovení čl. 13 odst. 5 vyžaduje, aby členské státy oznámily Komisi vnitrostátní pravidla upravující sankce a veškeré jejich případné změny, tj. prostřednictvím zvláštního oznámení s vysvětlením přesných příslušných vnitrostátních předpisů, a nikoli pouze v rámci obecného oznámení o opatřeních přijatých za účelem provedení směrnice.

Kritéria pro ukládání sankcí

Ustanovení čl. 13 odst. 2 stanoví seznam šesti demonstrativních a orientačních kritérií, která by příslušné orgány a soudy členských států měly zohlednit při ukládání sankcí. Vztahují se [„v případě potřeby“] na protiprávní jednání jak na vnitrostátní úrovni, tak v přeshraničních případech:

Článek 13 2. Členské státy zajistí, aby byl při ukládání sankcí zohledněn tento demonstrativní a orientační seznam kritérií: a) povaha, závažnost, rozsah a doba trvání protiprávního jednání; b) opatření přijatá obchodníkem ke zmírnění nebo nápravě újmy utrpěné spotřebiteli; c) předchozí protiprávní jednání obchodníka; d) získaný finanční prospěch nebo omezení ztrát obchodníka z důvodu protiprávního jednání, pokud jsou dostupné příslušné údaje; e) sankce uložené obchodníkovi za totéž protiprávní jednání v jiných členských státech v přeshraničních případech, kdy jsou informace o těchto sankcích dostupné prostřednictvím mechanismu zavedeného nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/2394; f) jiná přitěžující nebo polehčující okolnost vztahující se na daný případ.

Některá z kritérií jsou vysvětlena v 7. bodě odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161. V 8. bodě odůvodnění je objasněno, že tato kritéria „nemusí být relevantní pro rozhodování o sankcích za úplně všechna protiprávní jednání, nemusí být například relevantní u protiprávního jednání, které není závažné“. „Členské státy by“ navíc „měly zohlednit další obecné právní zásady týkající se ukládání sankcí, například zásadu non bis in idem“.

Při uplatňování kritérií stanovených v písmenu a) a f) hraje roli úmyslná povaha protiprávního jednání. Úmysl však není nezbytnou podmínkou pro uložení sankcí v případě protiprávního jednání.

Kritérium stanovené v písmenu c) se vztahuje na stejné či jiné případy předchozího protiprávního jednání v rozporu se SNOP ze strany příslušného obchodníka.

Kritérium uvedené v písmenu e) se týká případů, kdy došlo ke stejnému protiprávnímu jednání v několika členských státech. Použije se pouze tehdy, jsou-li informace o sankcích uložených jinými členskými státy za stejné protiprávní jednání dostupné prostřednictvím mechanismu spolupráce zavedeného nařízením SOOS.

V závislosti na okolnostech případu by sankce uložené témuž obchodníkovi v jiném členském státě (v jiných členských státech) za stejné protiprávní jednání mohly být známkou většího rozsahu a větší závažnosti podle písmena a) a/nebo by mohly být považovány za „předchozí protiprávní jednání“ podle písmena c). Sankce uložené za stejné protiprávní jednání v jiných členských státech by proto mohly být přitěžujícím faktorem. Uložení sankcí v jiných členských státech za stejné protiprávní jednání by mohlo být rovněž posuzováno ve spojení s jinými „přitěžujícími“ okolnostmi, na něž se vztahují ostatní kritéria, na která je odkazováno v písmenu f) formou obecného odkazu („jiná“ přitěžující nebo polehčující okolnost). Sankce uložená jiným členským státem stejnému obchodníkovi za stejné protiprávní jednání však může být rovněž relevantní pro uplatnění zásady non bis in idem v souladu s vnitrostátním právem a ustanovením čl. 10 odst. 2 nařízení SOOS (109).

Sankce v souvislosti s koordinovanými donucovacími opatřeními v rámci spolupráce v oblasti ochrany spotřebitele

Ustanovení čl. 13 odst. 3 a 4 stanoví dodatečná přísnější pravidla (ve srovnání s obecným pravidlem v odstavci 1) pro ukládání sankcí, která musí existovat podle vnitrostátního práva za protiprávní jednání, které je předmětem koordinovaných postupů podle nařízení SOOS.

Článek 21 nařízení SOOS ukládá příslušným orgánům členských států dotčeným koordinovaným postupem povinnost přijmout donucovací opatření, včetně uložení sankcí, proti obchodníkovi odpovědnému za rozsáhlé protiprávní jednání nebo rozsáhlé protiprávní jednání s unijním rozměrem, přičemž tato opatření by měla být přijata účinně, efektivně a koordinovaně. „Rozsáhlým protiprávním jednáním“ a „rozsáhlým protiprávním jednáním s unijním rozměrem“ se rozumí přeshraniční protiprávní jednání vymezená v čl. 3 odst. 3 a 4 nařízení SOOS (110).

U této kategorie protiprávních jednání čl. 13 odst. 3 SNOP ukládá členským státům povinnost zajistit možnost uložení pokuty, přičemž maximální výše pokuty musí činit alespoň 4 % ročního obratu obchodníka. Členské státy tedy mohou stanovit limit maximální výše pokuty i vyšším procentem než 4 % ročního obratu obchodníka. Mohou se rovněž rozhodnout, že pokutu stanoví na základě vyššího referenčního obratu, například celosvětového obratu obchodníka. Stejně tak mohou sankce, které jsou k dispozici v případě koordinovaných postupů v rámci spolupráce v oblasti ochrany spotřebitele, rozšířit i na jiné typy protiprávního jednání, například na protiprávní jednání na vnitrostátní úrovni.

Nejsou-li informace o ročním obratu obchodníka dostupné, například u nedávno založených společností, čl. 13 odst. 4 ukládá členským státům povinnost zavést možnost uložit maximální pokutu ve výši alespoň 2 miliony EUR. Členské státy mohou opět stanovit limit maximální pokuty i ve výši přesahující 2 miliony EUR.

Cílem této harmonizace vnitrostátních pravidel upravujících pokuty je zajistit dostupnost a soudržnost donucovacích opatření ve všech členských státech účastnících se koordinovaného donucovacího opatření v rámci spolupráce v oblasti ochrany spotřebitele.

Ukládání pokut v souladu s čl. 13 odst. 3 a 4 SNOP podléhá společným kritériím stanoveným v čl. 13 odst. 2, mezi která patří zejména „povaha, závažnost, rozsah a doba trvání protiprávního jednání“. Pokuta skutečně uložená příslušným orgánem či soudem v konkrétním případě může být nižší než maximální limity popsané výše, a to v závislosti na povaze, závažnosti a dalších relevantních aspektech protiprávního jednání.

S výhradou koordinačních povinností podle nařízení SOOS může příslušný orgán či soud rozhodnout o uložení periodicky nabíhajících pokut (např. denních pokut), dokud obchodník neukončí protiprávní jednání. Rovněž může rozhodnout o podmínečném uložení pokuty v případě, že obchodník navzdory příslušnému příkazu neukončí protiprávní jednání ve stanovené lhůtě.

Relevantní obrat, který je třeba zohlednit při výpočtu pokuty, je obrat dosažený v členském státě, který pokutu ukládá. Ustanovení čl. 13 odst. 3 však rovněž umožňuje stanovit pokutu na základě obratu obchodníka dosaženého ve všech členských státech dotčených koordinovaným postupem, pokud vede daná spolupráce v oblasti ochrany spotřebitele k tomu, že je uložena pokuta v jednom členském státě jménem všech zúčastněných členských států.

V 10. bodě odůvodnění směrnice (EU) 2019/2161 je objasněno, že „[o]bchodníkem může být v určitých případech také skupina společností“. V souladu s výše uvedeným platí, že pokud je obchodník, který je odpovědný za dané protiprávní jednání, skupinou společností, pro výpočet pokuty se zohlední společný obrat této skupiny společností v příslušných členských státech.

Referenční rok pro vymezení ročního obratu směrnice nedefinuje. Pro stanovení pokuty proto vnitrostátní orgány mohou použít například nejnovější údaje o ročním obratu dostupné v době rozhodnutí o sankci (tj. předchozí hospodářský rok).

Podle čl. 13 odst. 3 mohou členské státy z vnitrostátních ústavněprávních důvodů omezit ukládání pokut na případy: a) porušení článků 6, 7, 8, 9 a přílohy I této směrnice a b) trvalého používání obchodních praktik, které příslušný vnitrostátní orgán nebo soud prohlásily za nekalé, obchodníkem, pokud uvedenou obchodní praktikou není jedno z porušení uvedených v písmenu a). Toto omezení má tedy řešit okolnosti výjimečné povahy a umožňuje členským státům neuplatňovat ustanovení o pokutách na jednorázová protiprávní jednání, která jsou předmětem koordinovaného donucovacího postupu v rámci spolupráce v oblasti ochrany spotřebitele, pro něž je jediným právním základem článek 5 SNOP upravující náležitou profesionální péči.

1.4.3 Zjednání nápravy pro spotřebitele

Směrnice (EU) 2019/2161 doplnila do SNOP nový článek 11a, který členským státům ukládá povinnost zajistit, aby spotřebitelé poškození porušeními SNOP měli přístup k přiměřeným a účinným prostředkům nápravy, zejména k náhradě újmy a případně snížení ceny nebo ukončení smlouvy za podmínek stanovených na vnitrostátní úrovni. Zjednání nápravy pro spotřebitele ve SNOP tak zahrnuje jak smluvní, tak mimosmluvní prostředky nápravy.

Podmínky pro uplatnění prostředků nápravy určují členské státy a mohou zahrnovat takové faktory, jako je závažnost a povaha nekalé obchodní praktiky, utrpěná újma a případně další relevantní okolnosti. Členské státy mají rovněž určit podrobné účinky prostředků nápravy, například zda náprava spočívající v ukončení smlouvy vede k neplatnosti smlouvy od okamžiku jejího uzavření (kdy jsou obě smluvní strany povinny obnovit stav existující před uzavřením smlouvy), nebo pouze ruší její účinky do budoucna, a to za předpokladu, že jsou dodrženy zásady přiměřenosti a efektivity a je zaručena praktická účinnost směrnice.

Těmito prostředky nápravy nejsou dotčeny jiné prostředky nápravy dostupné na základě jiných právních předpisů, jako jsou ty stanovené ve směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/770 o digitálním obsahu (111) a ve směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/771 o prodeji zboží (112). Tyto prostředky nápravy by rovněž mohly být uplatňovány hromadně prostřednictvím zástupných žalob podle směrnice (EU) 2020/1828.

1.4.4 Uplatňování směrnice na obchodníky usazené ve třetích zemích

Použitelnost SNOP na obchodníky ze třetích zemí upravuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (113). Toto nařízení se vztahuje na „mimosmluvní závazkové vztahy občanského a obchodního práva v případě kolize právních řádů“. Nařízení Řím II je použitelné v občanských nebo obchodních sporech.

Čl. 6 odst. 1 nařízení Řím II: Rozhodným právem pro mimosmluvní závazky, které vznikají z jednání z nekalé soutěže, je právo země, ve které dochází nebo pravděpodobně dojde k narušení soutěžních vztahů nebo společných zájmů spotřebitelů.

Čl. 6 odst. 4 nařízení Řím II: Rozhodné právo určené podle tohoto článku nelze vyloučit dohodou podle článku 14.

Jsou-li splněny podmínky čl. 6 odst. 1 nařízení Řím II, pokud je například na spotřebitele v EU zaměřena klamavá reklama, která má poškodit společné zájmy spotřebitelů v EU, bude použitelná SNOP. Podle čl. 6 odst. 4 nařízení Řím II se od rozhodného práva nelze odchýlit dohodou o jiném rozhodném právu.

2. HLAVNÍ POJMY SMĚRNICE

2.1 Fungování směrnice – postupový diagram

Tento postupový diagram znázorňuje vztah mezi „černou listinou“ obchodních praktik v příloze a obecnými ustanoveními SNOP, konkrétně články 6 až 9, resp. 5. Aby se určitá obchodní praktika považovala za nekalou, a tudíž zakázanou podle SNOP, postačuje, aby splňovala pouze jedno z těchto kritérií.

Does the commercial practice:

2.2 Pojem obchodník

Čl. 2 písm. b) „obchodníkem“ [se rozumí] fyzická nebo právnická osoba, jež v obchodních praktikách spadajících do oblasti působnosti této směrnice jedná za účelem, který lze považovat za provozování jejího obchodu, živnosti nebo řemesla anebo výkonu jejího svobodného povolání, a kdokoli, kdo jedná jménem obchodníka nebo v jeho zastoupení.

Tato definice zahrnuje nejen obchodníky, kteří jednají na vlastní účet, nýbrž také osoby (včetně spotřebitelů) jednající „jménem“ jiného obchodníka nebo „v jeho zastoupení“.

Příklad: — Vnitrostátní soud konstatoval, že společnost, která zadala reklamu ve sdělovacích prostředcích v zastoupení a zájmu jiné společnosti poskytující služby, se považuje za obchodníka ve smyslu vnitrostátních právních předpisů, kterými se provádí SNOP (114). — Vnitrostátní orgány ochrany spotřebitele prostřednictvím sítě pro spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele (SOOS) provedly společné opatření v oblasti prosazování práva, jež se vztahovalo na online hry, které nabízejí nákupy v aplikaci. Tyto orgány objasnily, že ačkoli odpovědnost za obsah aplikace nese v prvé řadě developer aplikace, lze i provozovatele obchodu s aplikacemi pokládat za odpovědného za zajištění toho, aby hry na jeho platformách neobsahovaly přímé nabádání určené dětem (115).

Podle čl. 2 písm. b) ve spojení s příslušnými vnitrostátními právními předpisy o odpovědnosti a sankcích může být tudíž obchodník pokládán společně s jiným obchodníkem za odpovědného za porušení SNOP, kterého se dopustil tento jiný obchodník jednající v jeho zastoupení.

Soudní dvůr dále upřesnil, že v situaci, kdy jsou obchodní praktiky hospodářského subjektu vykonávány jiným podnikem, který jedná jménem nebo v zastoupení tohoto hospodářského subjektu, lze SNOP v určitých situacích uplatňovat jak vůči uvedenému hospodářskému subjektu, tak i vůči tomuto podniku, pokud oba splňují definici „obchodníka“ (116). To znamená, že směrnice může být použita také k posouzení obchodních praktik obchodníků, pokud jsou přímo spojeny s transakcí spotřebitele s jiným obchodníkem, jehož jménem nebo v jehož zastoupení posuzovaný obchodník jedná.

Mohou nastat případy, kdy fyzické osoby, které se jeví jako spotřebitelé prodávající produkty jiným spotřebitelům, mohou být ve skutečnosti samy obchodníky nebo jednat v jejich zastoupení („skrytý“ prodej spotřebitelům ze strany podniků).

To, zda se prodávající pokládá za „obchodníka“, nebo spotřebitele, je nutno posoudit v každém jednotlivém případě. Ve věci Kamenová zveřejnila určitá osoba na internetových stránkách celkem osm inzerátů na prodej různého nového i použitého zboží (117) Soudní dvůr uvedl, že pouhá skutečnost, že je prodejem sledováno dosažení zisku nebo že určitá fyzická osoba zveřejňuje na internetovém portálu současně určitý počet inzerátů nabízejících k prodeji nové či použité zboží, nepostačuje sama o sobě ke kvalifikaci této osoby jako „obchodníka“. Při určování daného postavení musí vnitrostátní soud zohlednit různá kritéria demonstrativní a nevýlučné povahy.

Mezi tato kritéria patří:

— to, zda prodávající usiluje o dosažení zisku, včetně skutečnosti, že mohl obdržet odměnu či jinou náhradu za to, že jedná v zastoupení daného obchodníka,

— počet, výše a četnost transakcí,

— obrat prodávajícího z prodeje, skutečnost, zda prodávající pořizuje produkty za účelem jejich dalšího prodeje,

— zda je prodávající osobou povinnou k DPH,

— zda se prodej uskutečnil organizovaně,

— zda měl prodávající právní status, který mu umožňoval činit akty obchodní povahy,

— zda bylo prodávané zboží stejného druhu nebo stejné hodnoty, zejména v případě, kdy se nabídka týkala omezeného počtu zboží,

— zda měl prodávající technické informace a kompetence ohledně výrobků, které spotřebitel nutně nemá, a byl díky nim vůči uvedenému spotřebiteli ve výhodnějším postavení,

— zda prodávající zakoupil toto zboží za účelem jeho dalšího prodeje, čímž tato činnost získává pravidelnost, opakovanost a/nebo souběžnost s jeho obchodní činností (118).

Do definice obchodníka mohou spadat například osoby, jejichž hlavní činností je velmi častý prodej produktů prostřednictvím internetu a které nakupují produkty za účelem jejich dalšího prodeje za vyšší cenu.

Osoby, které provádějí online obchodní činnosti spočívající v doporučování výrobků, jako je propagace skrze vlivné uživatele (více informací viz oddíl 4.2.6), mohou být považovány za obchodníky bez ohledu na početnost jejich publika, pokud se do takových praktik zapojují často. Pokud tyto osoby nejsou považovány za obchodníky, přichází nicméně v úvahu i varianta, kdy mohou být považovány za osobu jednající „v zastoupení“ obchodníka, jehož výrobky jsou touto praktikou propagovány, a spadají tedy do oblasti působnosti předmětné směrnice. Povinnosti transparentně informovat o obchodní povaze sdělení, zejména podle čl. 7 odst. 2 SNOP, se vztahují na obchodníky bez ohledu na to, zda jsou dodavateli produktů, nebo ne.

Organizace, které sledují charitativní či jiné etické cíle, mohou být podle SNOP považovány za obchodníky, pokud ve vztahu ke spotřebitelům vykonávají obchodní činnosti (např. prodej produktů, které splňují určité etické normy). Jestliže jednají jako obchodníci, měly by při svých obchodních činnostech dodržovat SNOP. Například informace o původu produktu nebo o jeho etických aspektech nesmí být zavádějící.

Pro posouzení, zda je určitá organizace obchodníkem, není rozhodující skutečnost, že je strukturována jako „nezisková“.

Totéž platí pro orgány veřejné moci, které lze v závislosti na okolnostech rovněž považovat za obchodníka, vykonávají-li obchodní činnosti.

Příklad: Do definice obchodníka podle SNOP může spadat obec, která prodává zlevněné vstupenky na uměleckou výstavu, kterou pořádá.

Ve věci BKK Mobil Oil Soudní dvůr potvrdil, že veřejnoprávní subjekt pověřený plněním úkolu ve veřejném zájmu, jako je správa zákonného zdravotního pojištění, se může pokládat za „obchodníka“, jelikož:

„unijní zákonodárce koncipoval pojem „obchodník“ mimořádně široce, když jím označuje jakoukoli „fyzickou nebo právnickou osobu“ vykonávající výdělečnou činnost a nevylučuje z jeho působnosti ani subjekty plnící úkoly ve veřejném zájmu, ani subjekty, které mají veřejnoprávní status“ (119).

Soudní dvůr dospěl rovněž k těmto závěrům:

„[…] mohou být pojištěnci BKK, které je zjevně třeba považovat za spotřebitele ve smyslu směrnice o nekalých obchodních praktikách, uvedeni prostřednictvím zavádějících informací šířených tímto subjektem v omyl, který jim brání uskutečnit informovanou volbu […] a může je vést k rozhodnutí, které by bez takových informací neučinili, jak stanoví čl. 6 odst. 1 téže směrnice. V tomto kontextu je otázka, zda je dotyčný subjekt veřejnoprávním nebo soukromoprávním subjektem, i zvláštní úkoly, které tento subjekt plní, irelevantní“ (120).

Bod 22 přílohy I SNOP („černá listina“) zejména zakazuje nepravdivě tvrdit nebo vyvolávat dojem, že obchodník nejedná za účelem spojeným s jeho obchodní nebo podnikatelskou činností, řemeslem nebo povoláním, nebo klamně prezentovat obchodníka jako spotřebitele.

To zahrnuje situaci, kdy obchodník nejprve jedná jako obchodník, ale následně předstírá, že je spotřebitelem, například když se prodávající pro účely transakce prezentuje jako profesionální obchodník s automobily, ale později smlouvu podepíše jako fyzická osoba.

2.3 Pojem obchodní praktika

Čl. 2 písm. d) obchodními praktikami vůči spotřebiteli [se rozumí] jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli.

Soudní dvůr rozhodl, že jediným kritériem v čl. 2 písm. d) SNOP je to, že praktika dotyčného obchodníka musí přímo souviset s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli (121).

Obchodní praktika může být „přímo související“ s propagací určitého produktu například tím, že se týká poskytování „informací o dostupnosti výrobku za zvýhodněnou cenu v průběhu určitého období“ (122). Podle judikatury, která je k dispozici v současnosti, je obtížné stanovit mez, pokud jde o to, kdy už obchodní praktika není „přímo související“ s propagací určitého produktu. Jako příklad však lze uvést, že by v situaci, kdy obchodník prodává plán města, který neobsahuje žádná reklamní sdělení, a spotřebitel poté plán města použije k vyhledání cesty do daného obchodu, nebylo přiměřené pokládat prodej tohoto plánu města za obchodní praktiku „přímo související“ s propagací produktu v daném obchodě.

Soudní dvůr uvedl, že SNOP zahrnuje činnosti obchodníka následující po obchodní transakci týkající se zboží nebo služeb a po uzavření smlouvy nebo během jejího plnění (123).

Na tomto základě dospěl Soudní dvůr k závěru, že:

„…okolnost, že k uvedenému jednání dotčeného obchodníka došlo jen jednou a že se týkalo pouze jednoho spotřebitele, je v této souvislosti irelevantní. Definice uvedené v čl. 2 písm. c) a d), v čl. 3 odst. 1, jakož i v čl. 6 odst. 1 směrnice o nekalých obchodních praktikách, ani tato směrnice jako celek, totiž neobsahují nic, co by nasvědčovalo tomu, že jednání nebo opomenutí, kterých se dopustil obchodník, musí být opakované nebo že se musí týkat více než jednoho spotřebitele.“ „… sdělení nesprávné informace obchodníkem spotřebiteli, jako je sdělení dotčené ve věci v původním řízení, musí být kvalifikováno jako „klamavá obchodní praktika“ ve smyslu uvedené směrnice, třebaže se toto sdělení týkalo pouze jednoho spotřebitele“. (124)

Ve věci Kirschstein poskytl Soudní dvůr vodítko k rozsahu působnosti SNOP ve vztahu k pojmu „obchodní praktiky“. Rozhodl, že existuje rozdíl mezi „obchodními praktikami“ obchodníka, které úzce souvisejí s propagací a prodejem či dodávkou produktů spotřebitelům, které tedy spadají do působnosti směrnice, a pravidly, ke kterým se tyto praktiky vztahují a které se týkají samotného „produktu“ (např. povolení poskytovatelů služeb, kteří mohou udělovat vysokoškolské tituly), a které tedy nespadají do oblasti působnosti SNOP.

„Z výše uvedeného vyplývá, že vnitrostátní předpis, jehož cílem je určit hospodářský subjekt, který je oprávněn poskytovat službu, jež je předmětem obchodní transakce, aniž přímo upravuje praktiky, které tento subjekt může následně použít k propagaci nebo podpoře odbytu této služby, nelze považovat za předpis, který se týká obchodní praktiky přímo související s poskytnutím uvedené služby ve smyslu směrnice 2005/29.“ (125)

Pokud jde o reklamu v tištěných médiích, Soudní dvůr sice uznal zvláště širokou definici „obchodních praktik“, kdy se SNOP může použít v situaci, kdy jsou obchodní praktiky hospodářského subjektu využívány jiným podnikem, ve věci RLvS však rozhodl, že SNOP, a zejména bod 11 přílohy I týkající se placené reklamy ve formě novinových článků (tzv. advertorial), nelze uplatňovat vůči vydavatelům tisku (126). Soudní dvůr poukázal na neexistenci sekundárních právních předpisů EU v oblasti tisku a vysvětlil, že účelem předmětného ustanovení není uložit vydavatelům tisku povinnost vytvářet překážky případným nekalým obchodním praktikám inzerentů (127).

Obchodníci musí být opatrní také v případě etických tvrzení / tvrzení o sociální odpovědnosti podniků, která mohou zahrnovat různé aspekty provozních postupů obchodníků, například pokud jde o pracovní podmínky, dobré životní podmínky zvířat, příspěvky na charitu atd. Sociální odpovědnost podniků spočívá v tom, že podniky přebírají odpovědnost za svůj dopad na společnost zavedením postupů k začleňování sociálních, environmentálních a etických aspektů a obav spotřebitelů do svých obchodních činností a základní strategie.

Tvrzení týkající se těchto aspektů se stala marketingovým nástrojem používaným k reakci na rostoucí obavy spotřebitelů o to, aby obchodníci dodržovali etické a sociální normy. Tato tvrzení mohou mít dopad na rozhodnutí spotřebitele o obchodní transakci, pokud si tento vybírá mezi dvěma konkurenčními produkty podobné jakosti a ceny. Z tohoto důvodu mohou být považována za „přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu“, a pokládají se proto za obchodní praktiku ve smyslu SNOP. Jelikož mezi etickými tvrzeními / tvrzeními o sociální odpovědnosti podniků a environmentálními tvrzeními existuje značná podobnost, mohou se klíčové zásady vztahující se na environmentální tvrzení uplatňovat i na etická tvrzení a tvrzení o sociální odpovědnosti podniků (viz oddíl 4.1).

2.3.1 Poprodejní praktiky, včetně vymáhání pohledávek

Podle čl. 3 odst. 1 se obchodní praktiky, které mohou spadat do oblasti působnosti SNOP, uplatňují nejen při uvádění zboží na trh a během jeho dodání, ale také po uskutečnění transakce (v poprodejní fázi).

Ve 13. bodě odůvodnění SNOP je rovněž odkazováno na „nekalé obchodní praktiky jak mimo smluvní vztah mezi obchodníkem a spotřebitelem, tak i po uzavření smlouvy nebo během jejího plnění“.

Vymáhání pohledávek je třeba považovat za poprodejní obchodní praktiky, jelikož vymáhání pohledávek přímo souvisí s prodejem nebo dodáním produktů. Neexistují žádné objektivní důvody pro rozlišení tohoto hodnocení na základě toho, zda obchodník zajišťuje vymáhání pohledávek prostřednictvím specializovaných agentur, či nikoli.

To je naznačeno také v bodě 25 přílohy I, v němž se „osobní návštěvy u spotřebitele a nedbání požadavku spotřebitele opustit jeho byt a nevracet se, kromě situací a v rozsahu odůvodněném podle vnitrostátních právních předpisů za účelem vymáhání smluvních závazků “, pokládají za všech okolností za nekalou obchodní praktiku.

Ve věci Gelvora Soudní dvůr potvrdil, že se směrnice vztahuje na právní vztah mezi společností zabývající se vymáháním pohledávek a dlužníkem v prodlení se splácením dluhu ze smlouvy o spotřebitelském úvěru, který byl postoupen této společnosti (128).

Příklad: — Vnitrostátní soud rozhodl, že informování spotřebitele, který neplní své finanční závazky, o tom, že jeho jméno bude v místních sdělovacích prostředcích zveřejněno jako jméno neplatiče, představuje agresivní obchodní praktiku (129). — Orgán ochrany spotřebitele zakročil proti vymahači dluhů, který používal logo, název a dokumenty podobající se logu, názvu a dokumentům oficiálních agentur. Obchodník vyvolal u spotřebitelů klamný dojem, že vykonává oficiální soudní příkazy, aby spotřebitele přinutil uhradit pohledávky, ačkoli ve skutečnosti jsou tyto pravomoci vyhrazeny orgánům veřejné moci (130). — Orgán ochrany spotřebitele považoval vymáhání pohledávek za poprodejní obchodní praktiku, která spadá do oblasti působnosti SNOP, a společnosti vymáhající pohledávky uložil pokutu za klamání dlužníků z řad spotřebitelů ohledně rozsahu a závažnosti nepříznivých důsledků, kterým budou čelit, pokud svůj dluh ihned nevyrovnají. Společnost vymáhající pohledávky spotřebitele rovněž řádně neinformovala o příslušném smluvním základu pohledávky a vyvíjela na ně nepatřičný psychický nátlak (131).

2.3.2 Obchodníci nakupující produkty od spotřebitelů

Určití obchodníci mohou v rámci své odborné činnosti nakupovat produkty od spotřebitelů. K příkladům patří prodejci automobilů, starožitníci a maloobchodníci s použitým zbožím.

Podle definice uvedené v SNOP zahrnují obchodní praktiky pouze praktiky „ přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli “. Opačný případ, kdy obchodníci nakupují produkty od spotřebitelů, do oblasti působnosti SNOP nespadá. Existují však případy, kdy lze zjistit souvislost mezi prodejem produktu obchodníkovi ze strany spotřebitele a propagací, prodejem nebo dodáním (jiného) produktu spotřebiteli.

Například v obchodě s motorovými vozidly jsou běžné smlouvy o dodání vozidla na protiúčet. Obchodník odkoupí použité vozidlo od spotřebitele, který zase kupuje vozidlo od obchodníka. V těchto případech lze nákup ze strany obchodníka považovat za součást odměny, kterou spotřebitel poskytuje za část transakce mezi podnikem a spotřebitelem. Smlouvy o dodání vozidla na protiúčet jednoznačně spadají do oblasti působnosti SNOP.

Do oblasti působnosti SNOP může za určitých okolností spadat nákup a další prodej zlata. Lze mít například za to, že obchodník, který spotřebitelům nabízí odborné ocenění jejich zlata před nákupem, poskytuje spotřebitelům službu. Je-li tomu tak, použije se SNOP, a obchodník proto nesmí poskytnout zavádějící informace o skutečné hodnotě zlata nebo o ceně nabízené služby (např. opomenutí „administrativních poplatků“).

Příklad: Obchodník, který je odborníkem na čínský porcelán, sdělí spotřebiteli, že váza z období Ming je padělek. Pokud by tomu tak nebylo, představovalo by toto tvrzení pravděpodobně klamavé jednání.

2.4 Kritérium rozhodnutí o obchodní transakci

Čl. 2 písm. k) „rozhodnutím o obchodní transakci“ [se rozumí] rozhodnutí spotřebitele o tom, zda, jak a za jakých podmínek produkt koupí, zaplatí za něj najednou nebo částečně, ponechá si jej nebo se jej zbaví anebo ve vztahu k němu uplatní právo vyplývající ze smlouvy, ať již se spotřebitel rozhodne jednat nebo zdržet se jednání.

Obecná ustanovení SNOP (články 5 až 9) se týkají nekalých, klamavých a agresivních obchodník praktik, které mohou narušit ekonomické chování spotřebitele, a tudíž vedou nebo mohou vést k tomu, že učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

Ze znění použitého v čl. 2 písm. k) vyplývá, že definici je nutno vykládat široce a že by pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ měl zahrnovat širokou škálu rozhodnutí, která spotřebitel učiní ve vztahu k určitému produktu.

Soudní dvůr rozhodl, že pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ zahrnuje nejen rozhodnutí, zda produkt zakoupit či nezakoupit, ale rovněž rozhodnutí, které s tímto rozhodnutím přímo souvisí, zejména rozhodnutí navštívit obchod:

„V rozsahu, v němž se ve věci v původním řízení obchodní praktika týká informací o dostupnosti výrobku za zvýhodněnou cenu v průběhu určitého období, je třeba určit, zda lze na úkony, které předcházejí případné koupi určitého výrobku, jako cesta spotřebitele do obchodu nebo jeho návštěva obchodu, nahlížet tak, že představují rozhodnutí o obchodní transakci ve smyslu uvedené směrnice. […] rozhodnutím o obchodní transakci [je] „rozhodnutí spotřebitele o tom, zda, jak a za jakých podmínek produkt koupí“. Tento pojem tedy zahrnuje nejen rozhodnutí, zda produkt zakoupí či nezakoupí, ale rovněž rozhodnutí, které s tímto rozhodnutím přímo souvisí, zejména rozhodnutí navštívit obchod. […] Článek 2 písm. k) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ zahrnuje každé rozhodnutí, které přímo souvisí s rozhodnutím, zda zakoupit či nezakoupit produkt“ (132).

V tomto smyslu zahrnuje pojem rozhodnutí o obchodní transakci též rozhodnutí před koupí a rozhodnutí po koupi.

Kromě rozhodnutí o koupi existuje široká škála rozhodnutí o obchodní transakci, která může spotřebitel ve vztahu k určitému produktu nebo službě učinit.

Tato rozhodnutí o obchodní transakci mohou vést k jednáním, která podle vnitrostátního smluvního práva nemají žádné právní důsledky a mohou být učiněna kdykoli mezi okamžikem, kdy je spotřebitel poprvé osloven reklamou, a koncem doby životnosti produktu nebo konečným užitím služby.

Za rozhodnutí o obchodní transakci lze pokládat mnoho rozhodnutí před koupí.

Příklad: — rozhodnutí o cestě do prodejny nebo obchodu v důsledku obchodní nabídky, — rozhodnutí souhlasit s předvedením produktu či služby obchodníkem, — rozhodnutí pokračovat v procesu objednávání na internetu v důsledku obchodní nabídky.

Za rozhodnutí o obchodní transakci lze pokládat také mnoho rozhodnutí po koupi produktu nebo uzavření smlouvy o poskytování služby.

Příklad: — rozhodnutí odstoupit od smlouvy o poskytování služeb nebo o jejím vypovězení, — rozhodnutí přejít k jinému poskytovateli služby.

Nekalá obchodní praktika zaměřená na jednoho spotřebitele může vést k tomu, že jiný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

Příklad: Obchodní praktiky obchodníka nabízejícího hodnocení uživatelů na internetu, kdy obchodník vyřazuje negativní hodnocení, mohou představovat klamavé jednání nebo opomenutí, ačkoli se příslušné rozhodnutí o obchodní transakci vztahuje k rozhodnutí jiného spotřebitele, než je spotřebitel, který je nucen odstranit či nevyvěsit negativní hodnocení. V této situaci vyvolávání nesprávného nebo klamavého celkového dojmu ze strany obchodníka ohledně povahy portálu s hodnoceními nebo způsobu jeho fungování může vést k tomu, ž