SDĚLENÍ KOMISE

Příručka k článkům 34–36 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU)

(text s významem pro EHP)

(2021/C 100/03)

PŘEDMLUVA

Dlouhodobý akční plán pro lepší provádění a prosazování pravidel jednotného trhu (dále jen „akční plán pro prosazování“) (1), který byl přijat v březnu 2020, staví jednotný trh a jeho prosazování do středu svého zájmu. Aby se zlepšilo dodržování předpisů a zabránilo se segmentaci trhu, opatření č. 1 akčního plánu pro prosazování stanoví, že Komise poskytne vnitrostátním orgánům a zúčastněným stranám konkrétnější pokyny a nástroje. Počítá rovněž s aktualizací pokynů k uplatňování článků 34 až 36 SFEU.

Komise proto v této souvislosti vypracovala aktualizaci těchto pokynů. Cílem tohoto dokumentu je usnadnit uplatňování práva EU v oblasti volného pohybu zboží, posílit prosazování pravidel a přispět k výhodám, které může vnitřní trh se zbožím přinést podnikům a spotřebitelům v EU. Příručka má zajistit lepší porozumění uplatňování článků 34 až 36 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) ve světle nejrelevantnější judikatury Soudního dvora Evropské unie v této oblasti. Rovněž má posílit jednotné uplatňování zásady volného pohybu zboží na celém vnitřním trhu, pomoci řešit zbývající překážky a zabránit vzniku překážek nových.

Tato příručka vychází z předchozího vydání z roku 2009 (2) a zahrnuje nejrelevantnější judikaturu Soudního dvora za posledních 11 let, čímž vytváří komplexní a aktuální přehled uplatňování článků 34 až 36 SFEU. Přestože však příručka obsahuje shrnutí relevantní judikatury a doplňuje ji komentáři, nelze ji považovat za vyčerpávající a nepředstavuje právně závazný dokument.

Právní předpisy EU a rozsudky uvedené v této příručce je možno nalézt na stránkách EUR-Lex (3) a rozsudky Soudního dvora jsou dostupné také na jeho internetových stránkách (4).

OBSAH

1 ÚLOHA A VÝZNAM VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ NA VNITŘNÍM TRHU 41

2. USTANOVENÍ SMLOUVY 41

3. PŮSOBNOST ČLÁNKU 34 SFEU 42

3.1 Obecné podmínky 42

3.1.1 Neharmonizovaná oblast 42

3.1.2. Význam pojmu „zboží“ 42

3.1.3 Určení 43

3.1.4 Aktivní a pasivní opatření 44

3.2 Územní působnost 45

3.3 Přeshraniční obchod 45

3.4 Typy omezení podle článku 34 SFEU 46

3.4.1 Množstevní omezení 46

3.4.2 Opatření s rovnocenným účinkem 46

3.4.2.1. Omezení použití 47

3.4.2.2. Diskriminační způsoby prodeje 48

3.5 Zásada vzájemného uznávání 49

4. DRUHY OPATŘENÍ 51

4.1 Vnitrostátní ustanovení týkající se dovozu (dovozní povolení, inspekce a kontroly) 51

4.2 Povinnost jmenovat zástupce nebo zřídit skladovací prostory v dovážejícím členském státě 51

4.3 Vnitrostátní zákazy určitých výrobků nebo látek 52

4.4 Cenová opatření 53

4.5 Povolovací řízení 55

4.5.1 Schválení typu 55

4.5.2 Registrace automobilů 56

4.6 Omezení reklamy 56

4.7 Technické předpisy obsahující požadavky týkající se obchodní úpravy zboží (hmotnost, složení, prezentace, označení, tvar, velikost, obal) 57

4.8 Označení původu, značky jakosti, vybízení ke koupi domácích produktů 58

4.9 Omezení prodeje na dálku (internetový prodej, zásilkový prodej apod.) 59

4.10 Povinnosti související se zálohováním 59

4.11 Úhrada výdajů a paralelní dovoz 60

4.12 Povinnost používat národní jazyk 62

4.13 Omezení dovozu zboží pro osobní potřebu 62

5. ZEMĚDĚLSKÉ PRODUKTY 63

6. OMEZENÍ VÝVOZU (ČLÁNEK 35 SFEU) 64

6.1 Definice „vývozu“ 64

6.2 Množstevní omezení a opatření s rovnocenným účinkem 64

7. ODŮVODNĚNÍ OMEZENÍ OBCHODU 66

7.1 Článek 36 SFEU 66

7.1.1 Veřejná mravnost, pořádek a bezpečnost 67

7.1.2 Ochrana zdraví a života lidí a zvířat a ochrana rostlin (zásada předběžné opatrnosti) 68

7.1.3 Ochrana národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu 69

7.1.4 Ochrana průmyslového a obchodního vlastnictví 69

7.2 Závazné požadavky 71

7.2.1 Ochrana životního prostředí 72

7.2.2 Ochrana spotřebitele 73

7.2.3 Další závazné požadavky 73

7.3 Kritérium proporcionality 74

7.4 Důkazní břemeno 76

8. VZTAH K DALŠÍM SVOBODÁM A ČLÁNKŮM SMLOUVY TÝKAJÍCÍM SE VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ 76

8.1 Základní svobody 76

8.1.1 Článek 45 SFEU – Volný pohyb pracovníků 76

8.1.2 Články 49 a 56 SFEU – Právo usazování a volný pohyb služeb 77

8.1.3 Článek 63 SFEU a násl. – Volný pohyb kapitálu a plateb 79

8.2 Další relevantní články Smlouvy 79

8.2.1 Článek 18 SFEU – Zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti 79

8.2.2 Články 28 a 30 SFEU – Celní unie 80

8.2.3 Článek 37 SFEU – Státní monopoly 80

8.2.4 Článek 107 SFEU – Státní podpory 82

8.2.5 Článek 110 SFEU – Daňová ustanovení 83

8.2.6 Článek 351 SFEU 84

9. PROSAZOVÁNÍ ČLÁNKŮ 34 A 35 SFEU 84

9.1 Přímý účinek – soukromoprávní vymáhání 84

9.2 SOLVIT 84

9.3 Řízení o nesplnění povinnosti podle článků 258 a 260 SFEU 85

9.3.1 Řízení o nesplnění povinnosti 85

9.3.2 Stížnosti 85

10. SOUVISEJÍCÍ NÁSTROJE SEKUNDÁRNÍHO PRÁVA 86

10.1 Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti 86

10.2 Nařízení (EU) 2019/515 – nařízení o vzájemném uznávání 87

10.3 Nařízení (ES) č. 2679/98 – „jahodové nařízení“ 87

1. ÚLOHA A VÝZNAM VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ NA VNITŘNÍM TRHU

Vnitřní trh představuje jeden z největších úspěchů EU. Je v samotném středu evropského projektu, stojí za hospodářským růstem posledních desetiletí a přinesl konkrétní výhody evropským spotřebitelům i podnikům. Dobře fungující jednotný trh se stává ještě důležitějším během sanitárních krizí, jako je pandemie COVID-19. Umožňuje volný pohyb produktů, zajišťuje jejich dostupnost a dosah k nejpotřebnějším osobám v celé EU.

Integrita jednotného trhu je rovněž nezbytným nástrojem k podpoře kolektivního oživení ekonomik všech členských států. V tomto ohledu vnitřní trh nejen usnadňuje občanům EU větší výběr výrobků, nýbrž poskytuje rovněž hospodářským subjektům EU rozsáhlý domácí trh, stimuluje obchod a hospodářskou soutěž a zlepšuje účinnost.

Dnešní vnitřní trh usnadňuje nákup a prodej produktů ve všech 27 členských státech EU s celkovým počtem více než 450 milionů obyvatel a spotřebitelům poskytuje širokou nabídku produktů. Zároveň je volný pohyb zboží přínosný i pro podnikání, protože asi 75 % obchodu uvnitř EU představuje prodej a nákup zboží. Jednotný evropský trh pomáhá podnikům v EU vybudovat si silnou platformu v otevřeném, rozmanitém a konkurenčním prostředí. Tato síla podporuje hospodářský růst a vytváření pracovních míst v EU a poskytuje evropským podnikům potřebné zdroje, aby uspěly na globálním trhu. Řádně fungující vnitřní trh se zbožím je tudíž zásadním prvkem podmiňujícím současnou i budoucí prosperitu EU v globalizované ekonomice (5).

Z právního pohledu je zásada volného pohybu zboží klíčovým prvkem vytváření a rozvoje vnitřního trhu. Články 34 až 36 SFEU vymezují oblast působnosti a obsah této zásady tím, že zakazují neodůvodněná omezení obchodu uvnitř EU. Jsou však použitelné pouze v neharmonizovaných oblastech.

Harmonizační právní předpisy se skládají z nařízení a směrnic EU, jejichž cílem je vytvořit společná pravidla použitelná ve všech členských státech. Zatímco nařízení jsou přímo použitelné a závazné akty, které musí být po celé EU uplatňovány v plném rozsahu, směrnice jsou akty, které stanoví pouze cíl, jehož musí všechny členské státy dosáhnout. Harmonizované právní předpisy v mnoha oblastech specifikují význam vnitřního trhu, a tím zasazují zásadu volného pohybu zboží do podoby konkrétních podmínek pro určité produkty. Nicméně základní funkce zásad stanovených Smlouvou jakožto hlavního opěrného bodu a bezpečnostní sítě pro vnitřní trh zůstává nezměněna.

Dnešní volný pohyb zboží v sobě zahrnuje mnoho různých politik a hladce zapadá do koncepce odpovědného vnitřního trhu, který zaručuje snadný přístup ke kvalitním produktům, v kombinaci s vysokým stupněm ochrany dalších veřejných zájmů.

2. USTANOVENÍ SMLOUVY

Hlavní ustanovení Smlouvy upravující volný pohyb zboží jsou:

— Článek 34 SFEU, který se týká dovozu uvnitř EU a zakazuje „množstevní omezení, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem“ mezi členskými státy. Stanoví: „Množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“

— Článek 35 SFEU, který se týká vývozu z jednoho členského státu do jiného a podobně jako článek předchozí zakazuje „množstevní omezení, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem“. Stanoví: „Množstevní omezení vývozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“

— Článek 36 SFEU, který stanoví odchylky od svobod vnitřního trhu vymezených články 34 a 35 SFEU, jež jsou opodstatněné na základě určitých zvláštních důvodů. Stanoví: „[č]lánky 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.“

Kapitola Smlouvy týkající se zákazu množstevních omezení mezi členskými státy také v článku 37 SFEU obsahuje pravidla o úpravě státních monopolů obchodní povahy. Jeho úloha a vztah k článkům 34–36 SFEU je stručně popsána v kapitole 6 této příručky, která se vztahuje také na další články Smlouvy.

3. PŮSOBNOST ČLÁNKU 34 SFEU

3.1. Obecné podmínky

3.1.1. Neharmonizovaná oblast

I když základ zásady volného pohybu zboží položily články 34 až 36 SFEU, nejsou jediným právním kritériem pro posuzování slučitelnosti vnitrostátních opatření s pravidly vnitřního trhu. Tyto články Smlouvy se uplatňují tam, kde určitý produkt není pokryt harmonizačními právními předpisy EU nebo je jimi pokryt jen částečně. To by platilo v případě, pokud jsou technické specifikace daného produktu nebo podmínky jeho prodeje předmětem harmonizace prostřednictvím směrnic nebo nařízení přijatých EU. Hlavním pravidlem tedy je, že pokud je nějaká záležitost předmětem úplné harmonizace na úrovni EU, musí být každé vnitrostátní opatření, které se jí týká, posuzováno vzhledem k ustanovením tohoto harmonizačního opatření, a nikoliv vzhledem k ustanovením primárního práva (6). Avšak v případech nesprávného provedení sekundárního práva, jehož prostřednictvím se mají odstranit překážky na vnitřním trhu, do vnitrostátního práva, se mohou jednotlivci, kterým byla tímto nesprávným provedením způsobena újma, dovolávat ustanovení Smlouvy o volném pohybu zboží za účelem odůvodnění odpovědnosti členského státu za porušení práva EU (7).

Pokud je tedy relevantní sekundární právo, musí být jakékoli vnitrostátní opatření, které se ho týká, posouzeno ve světle harmonizujících ustanovení (8). Je tomu tak proto, že harmonizující právní předpisy lze chápat jako ustanovení zdůvodňující zásadu volného pohybu zboží tím, že stanoví vlastní práva a povinnosti, které musí být v případě konkrétních produktů dodržovány.

To lze pozorovat u věci C-292/12, Ragn-Sells, která se týkala některých ustanovení zadávací dokumentace vypracované obcí v rámci postupu udělení koncese na služby sběru a přepravy odpadu vzniklého na jejím území. Soudní dvůr uvedl, že jelikož účelem nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1013/2006 (9) o přepravě odpadů je poskytnout harmonizovaný systém postupů, jimiž lze omezit pohyb odpadů, aby byla zajištěna ochrana životního prostředí, není nezbytné ověřit, zda je dotčené vnitrostátní opatření slučitelné s články 34 až 36 SFEU (10). I po několika desetiletích úsilí normotvůrce EU o zajištění systému harmonizovaných pravidel nejsou ustanovení Smlouvy o volném pohybu zboží nadbytečná; rozsah jejich působnosti je stále pozoruhodný. Není neobvyklé, že určité oblasti nejsou harmonizovány vůbec nebo jsou předmětem jen částečné harmonizace. V případech, kdy harmonizující právní předpisy nelze určit, nebo nejsou-li vyčerpávající, se lze opřít o články 34 až 36 SFEU. V tomto ohledu slouží články Smlouvy jako bezpečnostní síť, která zaručuje, že jakoukoli překážku obchodu na vnitřním trhu je možno důkladně prozkoumat, co se týče její slučitelnosti s právem EU.

3.1.2. Význam pojmu „zboží“

Články 34 a 35 SFEU se vztahují na dovoz a vývoz zboží a produktů všech typů. Články Smlouvy se mohou vztahovat na jakékoli zboží, pokud má ekonomickou hodnotu: „zbožím ve smyslu Smlouvy je nutno rozumět produkty, které lze peněžně ocenit a které jsou jako takové schopny tvořit předmět obchodních transakcí“ (11).

Soudní dvůr ve své judikatuře objasnil řádné označování konkrétních produktů. Například umělecká díla je nutno považovat za zboží (12). Mince, které již nejsou v oběhu jako oběživo, by také spadaly pod definici zboží, stejně jako bankovky a šeky na doručitele (13), avšak věcné dary nikoli (14). Odpad je nutno považovat za zboží, bez ohledu na to, zda jej lze recyklovat nebo znovu použít (15). Za zboží se považuje i elektřina (16) a zemní plyn (17), stejně jako lidská krev, plazma a léčivé přípravky z nich získané (18).

Je však důležité rozlišovat z právního hlediska mezi zbožím a službami, pokud jde o svobody zakotvené ve Smlouvě (19). Například zatímco ryby jsou zajisté zbožím, na rybolovná práva a rybářská povolení se zásada volného pohybu zboží nutně nevztahuje. Představují spíše „poskytování služby“ ve smyslu ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb (20). Pokud má opatření členského státu dopad na volný pohyb služeb i na volný pohyb zboží, Soudní dvůr může dané opatření posoudit ve vztahu k oběma těmto svobodám. Například ve věci C-591/17, Rakousko v. Německo, týkající se poplatku za užívání infrastruktury a slevy na dani z provozu motorových vozidel pro vozidla registrovaná v Německu, Soudní dvůr zvažoval tuto záležitost ve světle článku 34 SFEU a volného pohybu služeb podle článku 56 SFEU. Dále tuto věc posuzoval také s ohledem na zásady zákazu diskriminace podle článku 18 SFEU a podle článku 92 SFEU, který zakazuje veškerou diskriminaci v oblasti dopravy (21).

3.1.3. Určení

Články 34 až 36 SFEU se týkají opatření přijímaných členskými státy. Tato ustanovení byla vykládána široce tak, že jsou závazná nejen pro orgány vnitrostátní, ale také pro veškeré další orgány, včetně místních a regionálních orgánů (22), jakož i pro soudní nebo správní orgány členského státu (23). Zjevně se to týká opatření přijímaných všemi orgány zřízenými podle veřejného práva jakožto „veřejné subjekty“. Články 34 až 36 SFEU se dále mohou použít i na opatření přijatá nestátními subjekty nebo jinými subjekty zřízenými podle soukromého práva, pokud plní určité svrchované funkce nebo pokud lze jejich činnosti jinak přičítat státu. Totiž opatření přijatá profesním sdružením, kterému vnitrostátní právní předpisy v souvislosti s jeho profesním zaměřením udělily regulační a disciplinární pravomoci, mohou spadat do působnosti článku 34 SFEU (24).

Totéž platí pro činnosti subjektů zřízených podle soukromého práva, avšak ze zákona, hlavně pak těch, které jsou financovány vládou nebo povinnými příspěvky z podnikání v určitém odvětví a/nebo jejichž členové jsou jmenováni orgány veřejné správy nebo jsou pod jejich dohledem, a lze je tudíž přičítat státu (25). Soudní dvůr ve věci Fra.bo shledal, že článek 34 SFEU se uplatňuje horizontálně na soukromoprávní certifikační orgán. Výrobky certifikované touto organizací považovaly vnitrostátní orgány za odpovídající vnitrostátním právním předpisům. A na základě této de facto nabyté kompetence měl daný certifikační orgán pravomoc upravovat vstup výrobků (v tomto případě měděných spojovacích tvarovek) na německý trh (26). Soudní dvůr potvrdil, že prohlášení učiněná na veřejnosti úředním činitelem, přestože nemají žádnou právní závaznost, lze přičítat členskému státu a že mohou představovat překážku volného pohybu zboží. Taková situace konkrétně nastává, pokud se adresáti těchto prohlášení mohou důvodně domnívat, že se jedná o stanoviska, která daný činitel přijímá z pozice své funkce (27).

Přestože je význam pojmu „členský stát“ vykládán široce, obecně se nevztahuje na „čistě“ soukromá opatření – neboli opatření přijímaná soukromými osobami nebo společnostmi –, jelikož ta nelze přičítat státu. Ve věci C-265/95, Komise v. Francie, však Soudní dvůr považoval skutečnost, že Francie nepřijala veškerá nezbytná a přiměřená opatření, aby zabránila poškozujícímu jednání soukromých osob (v tomto případě francouzských zemědělců, kteří sabotovali zemědělské zboží z dovozu), za porušení článku 34 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SFEU (28). Přestože k tomuto omezení došlo v důsledku jednání jednotlivců, bylo shledáno, že právo EU porušuje členský stát, neboť nepřijal dostatečná opatření na ochranu volného pohybu tohoto zboží.

A konečně, článek 34 SFEU byl použit také na opatření přijatá orgány EU. Nicméně ve vztahu k soudnímu přezkumu musí být zákonodárným orgánům EU poskytnut dostatečně široký prostor pro uplatnění vlastního uvážení. V důsledku toho může být zákonnost opatření přijatého orgánem EU zpochybněna jen v případě, že je dané opatření zjevně nepřiměřené s ohledem na cíl, jehož chce příslušný orgán dosáhnout (29).

3.1.4. Aktivní a pasivní opatření

Článek 34 SFEU je často charakterizován jako obranné právo, jehož uplatnění proti vnitrostátním opatřením vytvářejícím překážky přeshraničního obchodu nutně předpokládá aktivitu na straně státu. V důsledku toho jsou opatření spadající do působnosti článku 34 SFEU tvořena především závaznými ustanoveními právních předpisů členských států. Porušení článku 34 SFEU však mohou představovat také nezávazná opatření (30). To je případ správní praxe, která může představovat překážku volného pohybu zboží, pokud má tato praxe do určité míry systematickou a obecnou povahu (31).

Mezi příklady správní praxe považované Soudním dvorem za opatření s rovnocenným účinkem patří: systematické odpírání udělení schválení typu poštovním přístrojům na razítkování, které bylo ve své podstatě protekcionistické a diskriminující (32); systematické kvalifikování léčivých přípravků podle funkce a stažení z trhu výrobků na bázi léčivých bylin, které jsou zákonně vyráběny nebo uváděny na trh v jiných členských státech jako doplňky stravy či dietetické výrobky, kvůli chybějící registraci (33); automatické kvalifikování vitaminových přípravků, které jsou jako doplňky stravy zákonně vyráběny nebo uváděny na trh v jiných členských státech, jako „léčivých přípravků“, pokud obsahují třikrát více vitamínů (34); a požadavek, aby obohacené potraviny, které jsou zákonně vyráběny nebo uváděny na trh v jiných členských státech, směly být uváděny na trh v Dánsku pouze tehdy, je-li prokázáno, že toto obohacení živinami odpovídá nutriční potřebě dánského obyvatelstva (35).

Vzhledem k povinnostem členských států podle ustanovení čl. 4 odst. 3 SFEU, které jim ukládá přijmout veškerá vhodná opatření, aby zajistily plnění závazků vyplývajících ze Smlouvy a užitečný účinek práva EU, Soudní dvůr shledal, že článek 34 SFEU zakazuje nejen činnost státu představující porušení, ale rovněž nečinnost. To může nastat v situaci, kdy se členský stát zdrží přijmutí opatření nezbytných k odstranění překážek volného pohybu zboží, a konkrétní překážka může dokonce vzejít z činnosti soukromých osob. Ve věci C-265/95 byla Francie shledána odpovědnou za jednání francouzských zemědělců, kteří se snažili omezit dovoz zemědělského zboží ze sousedních členských států tím, že zastavovali nákladní automobily přepravující toto zboží nebo jejich náklad ničili. Skutečnost, že vnitrostátní orgány proti tomuto jednání nezasáhly, byla považována za porušení článku 34 SFEU, protože členské státy jsou povinny zajistit volný pohyb produktů na svém území tím, že přijmou nezbytná a vhodná opatření k tomu, aby zabránily jakýmkoli omezením v důsledku jednání soukromých osob (36).

Kromě toho může článek 34 SFEU vytvářet povinnost zajistit dosažení zamýšleného výsledku. Tato povinnost je porušena, pokud členský stát nesplní cíle v důsledku své nečinnosti nebo nedostatečné činnosti. Například ve věci C-309/02 došel Soudní dvůr v rozhodnutí o předběžné otázce k závěru, že německá právní úprava nebyla v souladu s článkem 34 SFEU, jelikož nezajistila, aby se soukromé subjekty mohly skutečně účastnit německého povinného systému zpětného odběru jednorázových nápojových obalů (37).

3.2. Územní působnost

Povinnost dodržovat ustanovení článků 34–36 SFEU se vztahuje na všechny členské státy EU. Ustanovení Smlouvy se dále mohou vztahovat na evropská území, za jejichž vnější vztahy zodpovídá některý členský stát, a také na zámořská území závislá na členském státě nebo jinak spojená s členským státem (38).

Podrobný výčet území, na která se vztahuje článek 34 SFEU, je uveden v příloze této příručky.

Co se týče zemí ESVO, které jsou smluvními stranami Dohody o EHP, a Turecka, obchod se zbožím mezi těmito zeměmi a členskými státy se řídí ustanoveními zvláštních dohod, a nikoli SFEU. Produkty uvedené v čl. 8 odst. 3 Dohody o EHP a pocházející z Islandu, Lichtenštejnska a Norska mají tudíž zaručen volný pohyb v EU na základě článku 11 Dohody o EHP. Průmyslové výrobky pocházející z Turecka mají zaručen volný pohyb v EU na základě článků 5 až 7 rozhodnutí č. 1/95 Rady přidružení ES–Turecko o provádění závěrečné etapy celní unie (39).

3.3. Přeshraniční obchod

Rozsah působnosti článku 34 SFEU je omezen na překážky obchodu mezi členskými státy. K tomu, aby věc byla posuzována podle tohoto ustanovení, je tudíž nezbytný přeshraniční prvek. Čistě vnitrostátní opatření, která se týkají jen domácího zboží, spadají mimo působnost článků 34–36 SFEU. Aby dotyčné opatření přeshraniční požadavek splňovalo, stačí to, že by mohlo nepřímo či potenciálně bránit obchodu uvnitř EU (40).

Požadavek ustanovení Smlouvy na přeshraniční prvek teoreticky nebrání členským státům zacházet s domácími produkty méně příznivě než s dováženými produkty („opačná diskriminace“), i když v praxi není pravděpodobné, že k tomu dojde. Přestože je článek 34 SFEU použitelný v případě, že je domácí produkt zpětně dovezen nebo opouští území členského státu, ale poté je dovezen zpět (41), nevztahuje se na případy, kdy je výhradním účelem zpětného dovozu obcházení vnitrostátních pravidel (42).

Požadavek, aby obchod probíhal přes hranice, může být také splněn, jestliže produkt pouze prochází přes dotyčný členský stát. V tomto ohledu článek 36 SFEU jasně uvádí, že se ustanovení článků 34 a 35 SFEU vztahují na omezení zboží v „tranzitu“.

Zásada volného pohybu zboží platí pro produkty, které pocházejí z členských států, jakož i ty pocházející ze třetích zemí, které jsou v členských státech ve volném oběhu. Článek 29 SFEU stanoví, že výrobky, které pocházejí ze třetích zemí, se pokládají za výrobky ve volném oběhu v členském státě, pokud byly splněny dovozní náležitosti a zaplacena příslušná cla. Ve věci C-30/01, Komise v. Spojené království, Soudní dvůr potvrdil, že podle čl. 29 odst. 2 SFEU se opatření přijatá pro účely obchodu uvnitř Unie vztahují stejně na produkty, které pocházejí z členských států, i na ty pocházející ze třetích zemí (43).

Podle zavedené judikatury nespadá vnitrostátní opatření mimo působnost zákazu stanoveného v článcích 34–35 SFEU jen proto, že překážka, kterou tvoří, je mírná a že produkty lze uvádět na trh jinými způsoby (44). I pokud má opatření poměrně malý hospodářský význam, vztahuje se jen na velmi omezenou zeměpisnou oblast území daného státu (45) nebo se týká omezeného počtu dovozů nebo vývozů či omezeného počtu hospodářských subjektů, může představovat zakázané opatření s rovnocenným účinkem.

Od výše uvedených případů je však možné odlišit státní opatření, která jsou příliš nejistá a nepřímá, než aby měla omezující účinek na obchod mezi členskými státy (46). Například ve věci C-297/05 Soudní dvůr shledal, že správní formalita požadovaná Nizozemskem, která zahrnuje identifikaci vozidel dovezených do země před jejich registrací, pravděpodobně nemůže mít „jakýkoli odrazující účinek na dovoz vozidla“ do Nizozemska nebo „učinit takový dovoz méně zajímavým“ (47). Toto opatření tedy spadalo mimo působnost článku 34 SFEU.

3.4. Typy omezení podle článku 34 SFEU

3.4.1. Množstevní omezení

Množstevní omezení jsou definována jako opatření, která zcela nebo částečně omezují dovoz nebo tranzit zboží (48). K příkladům těchto opatření patří naprostý zákaz dovozu nebo systém kvót (49). Jinými slovy, uplatňují se množstevní omezení při dosažení určitých maximálních objemů dovozu nebo vývozu. Nicméně článek 34 SFEU se týká pouze jiných než celních kvót, jelikož na celní kvóty se vztahuje článek 30 SFEU, který zakazuje cla na dovoz a vývoz a poplatky s rovnocenným účinkem.

Množstevní omezení může být založeno na právních předpisech nebo pouze na správní praxi. Článek 34 SFEU bude tudíž postihovat i utajený nebo skrytý systém kvót.

3.4.2. Opatření s rovnocenným účinkem

Pojem „opatření s rovnocenným účinkem“ má mnohem širší rozsah než množstevní omezení. Není snadné určit přesnou dělicí čáru mezi množstevními omezeními a opatřeními s rovnocenným účinkem a ani to nemá příliš velký praktický význam vzhledem k tomu, že se daná pravidla obvykle vztahují stejně na množstevní omezení i na opatření s rovnocenným účinkem.

Ve věci Dassonville Soudní dvůr stanovil výklad významu a rozsahu opatření s rovnocenným účinkem (50):

„Všechna obchodní pravidla přijatá členskými státy, jež jsou způsobilá přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně bránit obchodu uvnitř Společenství, je nutno považovat za opatření se srovnatelným účinkem jako množstevní omezení.“

Tuto definici s drobnými odchylkami potvrzuje i pozdější judikatura Soudního dvora. V současnosti se pojem „obchodní pravidla“ obvykle nevyskytuje, jelikož výrok ve věci Dassonville vlastně není omezen jen na obchodní pravidla, ale zahrnuje například i technické předpisy, a dokonce i nezávazné předpisy.

Soudní dvůr ve věci Dassonville zdůraznil, že nejdůležitějším prvkem, který určuje, zda se na vnitrostátní opatření vztahuje článek 34 SFEU, je jeho účinek („způsobilá přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně bránit obchodu“) (51). Vnitrostátní opatření tedy nemusí obsahovat diskriminační prvek, aby se na ně vztahoval článek 34 SFEU.

Zásadní rozsudek Soudního dvora ve věci Cassis de Dijon (52) tento přístup potvrdil. Uznáním, že rozdíly mezi vnitrostátními pravidly členských států mohou bránit obchodu se zbožím, Soudní dvůr potvrdil, že článek 34 SFEU by také mohl postihovat vnitrostátní opatření, která se vztahují stejně na domácí zboží i dovážené zboží. V tomto případě by se mohly členské státy odchýlit od této právní úpravy tím, že by využily nejen článek 36 SFEU, ale také závazné požadavky, což je pojem, který byl poprvé zakotven v tomto rozsudku.

Lze shrnout, že článek 34 SFEU se vztahuje na vnitrostátní opatření, která diskriminují dovážené zboží (tzv. rozdílně použitelná opatření), i na vnitrostátní opatření, která se z hlediska práva zdánlivě vztahují stejně na domácí i dovážené zboží, ale v praxi ukládají dodatečné zatížení na dovoz (tzv. bez rozdílu použitelná opatření) (53). Toto zatížení vyplývá ze skutečnosti, že dovážené zboží musí splňovat dvě sady pravidel – jednu, kterou stanoví členský stát, ve kterém se zboží vyrábí, a druhou, kterou stanoví členský stát, do něhož se zboží dováží.

V důsledku toho nyní mezi opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením patří i jakékoliv jiné opatření, které by mohlo bránit přístupu na trh (54). Soudní dvůr v tomto ohledu ve věci Komise v. Španělsko (55) konstatoval, že „z judikatury je jasné, že pokud opatření brání v přístupu zboží pocházejícího z jiných členských států na trh členského státu, je do pojmu opatření s rovnocenným účinkem jako množstevní omezení ve smyslu článku 34 SFEU zahrnuto, i kdyby jeho účelem ani důsledkem nebylo méně příznivé zacházení s produkty z jiných členských států“.

Takzvané kritérium přístupu na trh je založeno na předpokladu, že dovážené produkty mají jaksi obtížnější podmínky přístupu. Soudní dvůr často klade důraz na posouzení, zda dané opatření může mít významný dopad na chování spotřebitelů tím, že nákup dovezených výrobků činí méně atraktivním (56).

Vymezení opatření s rovnocenným účinkem je tedy široké a neustále se vyvíjí. Například ve věci C-591/17, Rakousko v. Německo, Soudní dvůr rozhodl, že poplatek za užívání pozemních komunikací a sleva na dani z provozu motorových vozidel pro vozidla registrovaná v Německu mohou bránit přístupu zboží pocházejícího z jiných členských států na německý trh, a představují tudíž omezení volného pohybu zboží. Poukázal na to, že poplatek za užívání pozemních komunikací není sice vybírán z přepravovaného zboží jako takového, avšak může postihnout zboží dodávané osobními motorovými vozidly o hmotnosti nepřevyšující 3,5 tuny registrovanými v jiném členském státě než v Německu (57).

Dalším příkladem dynamické podstaty pojmu „opatření s rovnocenným účinkem“ je věc C-573/12, Ålands Vindkraft, která se týkala vnitrostátního režimu podpory zelené elektřiny. Certifikáty v rámci tohoto režimu byly uděleny pouze švédským výrobcům energie z obnovitelných zdrojů, a to i pokud elektřina, kterou dodávali nebo používali, zahrnovala dováženou elektřinu. Soudní dvůr rozhodl, že tento režim může přinejmenším nepřímo a potenciálně narušit dovoz (zelené) elektřiny z jiných členských států. Soudní dvůr poukázal na to, že skutečnost, že některý členský stát nepřijme dostatečná opatření, aby odstranil vytvořené překážky bránící volnému pohybu zboží, může narušovat obchod uvnitř EU stejně jako konání. Vzhledem k tomu Soudní dvůr rozhodl, že dotčená právní úprava představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu (58).

3.4.2.1. Omezení použití

V poslední době je v judikatuře Soudního dvora rozpracována jedna kategorie omezení: omezení použití. Taková omezení jsou charakterizována jako vnitrostátní pravidla, která povolují prodej produktu, ale zároveň do určité míry omezují jeho použití. Omezení použití mohou zahrnovat omezení týkající se účelu nebo metody konkrétního použití, okolností nebo doby použití, rozsahu použití nebo typů použití. Taková opatření mohou za určitých okolností představovat opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení.

V této souvislosti by mohly být jmenovány tři případy. Za prvé, věc Komise v. Portugalsko (59), která se týkala skutečnosti, že portugalské právo zakazuje upevňovat barevné fólie na skla motorových vozidel. Podle Komise totiž případní zájemci, podnikatelé či nepodnikatelé, kteří vědí, že by takové fólie nemohli upevňovat na skla motorových vozidel, tyto fólie nekoupí (60). Soudní dvůr tento argument zjevně přijal a konstatoval, že „případní zájemci, podnikatelé či nepodnikatelé, kteří vědí, že je zakázáno upevňovat takové fólie na čelní sklo a skla nacházející se v blízkosti sedadel cestujících v motorových vozidlech, prakticky nemají zájem je kupovat“ (61). V důsledku toho dospěl k závěru, že Portugalsko porušilo povinnosti vyplývající pro něj z článku 34 SFEU.

Za druhé, ve věci Komise v. Itálie (62) šlo o otázku, zda Itálie tím, že ponechává v platnosti pravidla, která zakazují používání přípojných vozidel za motocykly, neporušila své povinnosti podle článku 34 SFEU. V případě přípojných vozidel, která jsou konstrukčně určena speciálně pro připojení k motocyklům, Soudní dvůr konstatoval, že možnosti jejich jiného používání než ve spojení s motocykly jsou okrajové a že spotřebitelé, kteří vědí, že nemohou používat svůj motocykl s přípojným vozidlem, které bylo pro něj speciálně konstrukčně určeno, nemají na koupi takového přípojného vozidla prakticky žádný zájem (63). V důsledku toho dotčený zákaz představoval porušení článku 34 SFEU.

A za třetí, věc Mickelsson a Roos (64) se týkala žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, v níž šlo o to, zda články 34 a 36 SFEU brání švédským pravidlům pro používání vodních skútrů. Podle švédských právních předpisů bylo používání takových plavidel na vodních cestách, jež se nepovažují za veřejně splavné vodní cesty, a na vodních plochách a tocích, na nichž jejich používání nepovolil krajský orgán státní správy, zakázáno a bylo možné je trestat pokutou. Soudní dvůr uvedl, že pokud účinkem těchto pravidel je bránit uživatelům vodních skútrů ve vlastním a inherentním používání těchto výrobků k účelům, k nimž byly zamýšleny, nebo zásadně omezovat jejich používání, v důsledku brání přístupu těchto výrobků na vnitrostátní trh. Jelikož skutečné možnosti používání vodních skútrů ve Švédsku jsou jen marginální, tato vnitrostátní pravidla představovala opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením (65). Soudní dvůr nicméně konstatoval, že tato vnitrostátní pravidla mohou být odůvodněna cílem ochrany životního prostředí s výhradou dodržení určitých dalších podmínek (66). Ve věci Sandström Soudní dvůr dále specifikoval podmínky, za nichž může být zákaz používání vodních skútrů mimo vymezené vodní cesty přípustný (67).

Jak je vidět výše, je posouzení omezení použití založeno také na kritériu přístupu na trh. Vedle posouzení účinků daného opatření na trh Soudní dvůr posuzuje také účinky, které může mít na chování spotřebitelů. Lze shrnout, že opatření, které ukládá úplný zákaz používání určitého výrobku, čímž brání v jeho vlastním a inherentním používání k účelům, k nimž byl zamýšlen, nebo zásadně omezuje jeho používání, může spadat do působnosti článku 34 SFEU.

3.4.2.2. Diskriminační způsoby prodeje

Téměř dvacet let po vynesení rozsudku ve věci Dassonville Soudní dvůr uznal za nezbytné revidovat svou judikaturu týkající se rozsahu „opatření s rovnocenným účinkem“ dle článku 34 SFEU. Vypracoval proto pojem „způsoby prodeje“ v zásadním rozhodnutí ve věci Keck a Mithouard, která se týkala francouzské právní úpravy zakazující další prodej se ztrátou (68). Uvedl, že „uplatňování vnitrostátních ustanovení, která omezují nebo zakazují určité způsoby prodeje, na produkty z jiných členských států není takové povahy, aby přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně bránilo obchodu mezi členskými státy ve smyslu rozsudku ve věci Dassonville, pokud

1. se vztahují na všechny příslušné obchodníky podnikající na území daného státu a

2. pokud mají stejný dopad, právně i fakticky, na obchodování s domácími produkty jako na obchodování s produkty z jiných členských států.“ (69)

Pravidla stanovující požadavky, které má zboží splňovat, jsou i nadále posuzována podle rozsudku ve věci Cassis de Dijon, a proto se má za to, že jako taková spadají do působnosti článku 34 SFEU. Naproti tomu způsoby prodeje spadají do působnosti článku 34 SFEU pouze tehdy, pokud strana, která tvrdí, že jde o porušení tohoto článku, může prokázat, že způsoby prodeje zavádějí diskriminaci na základě původu produktů, a to buď právně, nebo fakticky.

Ve věci C-591/17, Rakousko v. Německo, Soudní dvůr popsal způsoby prodeje jako vnitrostátní pravidla, která se týkají „způsobu, jakým mohou být výrobky prodávány“ (70). Způsoby prodeje tudíž zahrnují opatření týkající se podmínek a metod uvádění zboží na trh (viz oddíl 4.6) (71), opatření týkající se doby prodeje zboží (72), opatření týkající se místa prodeje zboží nebo omezení toho, kdo smí zboží prodávat (73), a v některých případech také opatření týkající se stanovení cen výrobků (viz oddíl 4.4) (74). Je relativně snazší pochopit, jaké typy opatření se týkají charakteristik produktů, než jaké typy opatření představují způsoby prodeje. Mezi opatření, která se týkají charakteristik produktu, mohou patřit například opatření ohledně jeho tvaru, velikosti, hmotnosti, složení, obchodní úpravy nebo identifikace (viz oddíl 4.7).

Příklad výše uvedeného: Ve věci Alfa Vita (75) Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která podřizuje prodej výrobků „bake-off“ stejným požadavkům, jaké se vztahují na úplný postup výroby a uvádění tradičního chleba a pekařských výrobků na trh, porušuje článek 34 SFEU a nelze ji považovat za způsob prodeje. Soudní dvůr k tomuto závěru dospěl na základě konstatování, že požadavek, aby prodejci výrobků „bake-off“ dodržovali veškeré předpisy použitelné na tradiční pekárny, nebral ohled na specifika těchto výrobků a vyvolával dodatečné náklady, čímž ztěžoval uvádění těchto výrobků na trh (76).

Určité postupy nebo povinnosti, které se netýkají výrobku nebo jeho balení, lze považovat za způsoby prodeje, jak to ukazuje rozsudek ve věci Sapod Audic v. Eco-Emballages (77). Vnitrostátní opatření, které bylo předmětem uvedeného sporu, stanovilo, že každý výrobce nebo dovozce musí přispívat na likvidaci veškerého odpadu z jeho obalů nebo tuto likvidaci zajistit. Soudní dvůr upozornil, že toto opatření pouze ukládá „obecnou povinnost identifikovat shromažďovaný odpad určený k likvidaci schváleným podnikem“ (78). Soudní dvůr tedy konstatoval, že „povinnost uložená daným ustanovením se jako taková netýká produktu ani jeho balení, a proto sama o sobě nepředstavuje pravidlo stanovující požadavky, jež musí zboží splňovat, jako například požadavky ohledně jeho označování nebo balení“ (79). Lze ji tudíž považovat za způsob prodeje.

Můžeme tedy shrnout, že způsoby prodeje jsou opatření, která spíše než s charakteristikami zboží souvisejí s uváděním zboží na trh (80) a která spadají mimo působnost článku 34 SFEU, splňují-li obě kumulativní podmínky stanovené ve výše objasněném rozhodnutí ve věci Keck.

3.5. Zásada vzájemného uznávání

Technické překážky volného pohybu zboží mohou vznikat, pokud orgány členských států uplatňují vnitrostátní pravidla, která stanovují požadavky, jež má splňovat zboží, které je zákonně uváděno na trh v jiných členských státech. Zboží „zákonně uváděné na trh v jiném členském státě“ je zboží typu, které splňuje příslušná pravidla použitelná v daném členském státě, nebo na které se tato pravidla v tomto členském státě nevztahují, a jež je dáno k dispozici koncovým uživatelům v tomto členském státě. Pokud vnitrostátní pravidla neprovádějí sekundární právní předpisy EU, představují technické překážky, na které se vztahují články 34 a 36 SFEU, a to i v případě, že se daná pravidla vztahují bez rozdílu na všechny produkty.

Zásada vzájemného uznávání byla stanovena v judikatuře Soudního dvora. V rozsudku ve věci Cassis de Dijon (81) Soudní dvůr stanovil, že při nedostatku harmonizace představují vnitrostátní právní předpisy, které ukládají požadavky (např. ohledně označování, formy, velikosti, hmotnosti, složení, obchodní úpravy, označení, obalu), jež má splňovat zboží pocházející z jiných členských států, kde je zákonně vyráběno a uváděno na trh, překážky volného pohybu zboží a že představují opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 34 SFEU.

Podle zásady vzájemného uznávání, pokud nějaký podnik zákonně prodává v jednom členském státě určitý výrobek v souladu s platnými technickými předpisy daného členského státu, měl by mít možnost jej prodávat i v jiných členských státech, aniž by jej musel upravovat podle vnitrostátních pravidel dovážejícího členského státu.

Členské státy určení proto v zásadě nemohou omezit nebo zakázat uvádění na trh zboží, které není předmětem harmonizace EU a které je zákonně uváděno na trh v jiném členském státě, i když bylo vyrobeno podle technických a kvalitativních předpisů odlišných od těch, jež musí splňovat domácí výrobky. Totéž platí, pokud pro daný výrobek neexistují v členském státě původu platné technické předpisy.

Tato zásada však není absolutní: omezení lze odůvodnit cílem veřejného zájmu.

Vzhledem k tomu by vzájemné uznávání nemělo být chápáno tak, že vede k nižším standardům v oblasti zdraví, životního prostředí nebo bezpečnosti nebo omezuje schopnost vnitrostátních orgánů provádět dozor nad trhem, nýbrž spíše tak, že pečlivě vyvažuje volný pohyb zboží a cíle veřejného zájmu. Členské státy musí tuto zásadu dodržovat pouze tehdy, pokud jsou adekvátně chráněny oprávněné veřejné zájmy, na které se vztahují jejich platné vnitrostátní technické předpisy.

Výjimky z volného pohybu zboží mají být vykládány úzce (82). Překážky jsou odůvodněné pouze tehdy, pokud jsou dotčená vnitrostátní opatření nezbytná ke splnění závazných požadavků nebo jakéhokoli ze zájmů uvedených v článku 36 SFEU a pokud jsou přiměřená sledovanému legitimnímu cíli. To je dobře shrnuto v nedávném rozsudku Soudního dvora, který se týká neuznávání určitých puncovních značek:

„Překážky volnému pohybu zboží, které při neexistující harmonizaci vnitrostátních právních předpisů vyplývají z toho, že členský stát použije na zboží pocházející z jiných členských států, kde je legálně vyráběno a uváděno na trh, pravidla týkající se podmínek, které musí toto zboží splňovat, i když se tato pravidla použijí bez rozdílu na všechny výrobky, tedy představují opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 34 SFEU, pokud toto použití nelze odůvodnit cílem obecného zájmu způsobilým převážit nad požadavky volného pohybu zboží.“ (83)

V téže věci Soudní dvůr také poznamenal, že zásadu vzájemného uznávání nelze použít na obchod uvnitř EU se zbožím pocházejícím ze třetích zemí a nacházejícím se ve volném oběhu, pokud toto zboží nebylo před svým vývozem do jiného členského státu, než ve kterém se nachází ve volném oběhu, legálně uvedeno na trh na území některého členského státu (84).

Lze tedy shrnout, že jsou možné výjimky ze zásady vzájemného uznávání, která platí v neharmonizované oblasti:

(1) obecné pravidlo je, že výrobky uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě mohou využívat práva na volný pohyb, a

(2) obecné pravidlo neplatí, pokud členský stát určení může dokázat, že je v souladu se zásadou přiměřenosti nezbytné podřídit dotyčné výrobky jeho vlastním technickým předpisům na základě důvodů uvedených v článku 36 SFEU nebo v závazných požadavcích vyskytujících se v judikatuře Soudního dvora.

Od 19. dubna 2020 se použije nové nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (85). Nahrazuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (86).

4. DRUHY OPATŘENÍ

Opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU mají řadu různých forem a podob. Někdy jsou to velmi přímočará opatření zvlášť zaměřená na dovoz nebo umožňující preferenční zacházení s domácím zbožím, zatímco jindy jsou to neočekávané vedlejší účinky obecných politických rozhodnutí. V minulých desetiletích se v judikatuře a při praktickém uplatňování článků 34–36 SFEU v rámci řízení o nesplnění povinnosti opakovaně objevily některé druhy opatření. Níže je řada z nich popsána.

4.1. Vnitrostátní ustanovení týkající se dovozu (dovozní povolení, inspekce a kontroly)

Vnitrostátní opatření týkající se přímo samotného dovozu produktů z jiných členských států mohou dovoz ztěžovat, a proto jsou běžně považována za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením, která odporují článku 34 SFEU. Ukázkovým příkladem je v této souvislosti povinnost získat před dovezením zboží dovozní povolení. Jelikož formální postupy tohoto druhu mohou způsobovat zdržení i v případech, kdy jsou povolení udělována automaticky, a dotyčný členský stát nemá v úmyslu si vyhradit právo povolení neudělit, může taková povinnost porušovat článek 34 SFEU (87).

Inspekce a kontroly, například veterinární, sanitární, fytosanitární a další kontroly, včetně celních kontrol při dovozu (a vývozu) jsou považovány za opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článků 34 a 35 (88). Takové inspekce mohou dovoz nebo vývoz ztěžovat nebo prodražovat v důsledku zpoždění vyplývajících z procesu inspekce a dodatečných přepravních nákladů, které kvůli nim mohou obchodníkovi vzniknout.

Zřízením vnitřního trhu 1. ledna 1993 byly opakované hraniční kontroly při převozu zboží prakticky zrušeny. Členské státy od té doby nesmějí provádět kontroly na svých hranicích, pokud nejsou součástí obecného systému kontrol, který se v podobném rozsahu uplatňuje i uvnitř členského státu a/nebo pokud se nejedná o namátkové kontroly na místě. Pokud však rozsah takových kontrol bez ohledu na místo jejich provádění dosáhne takové míry, že se jedná o systematickou kontrolu dovážených produktů, jsou tyto kontroly stále považovány za opatření s rovnocenným účinkem (89). Tato opatření mohou být odůvodněná jen výjimečně, při splnění přísných podmínek (90).

4.2. Povinnost jmenovat zástupce nebo zřídit skladovací prostory v dovážejícím členském státě

O povinnosti dovozce mít místo podnikání v členském státě určení zboží shledal Soudní dvůr, že je v přímém rozporu s články týkajícími se volného pohybu zboží v rámci vnitřního trhu. Soudní dvůr se vyjádřil, že jelikož tato povinnost nutí podniky usazené v jiných členských státech k výdajům na zajištění zástupce v členském státě dovozu, tato povinnost znesnadňuje, ne-li přímo znemožňuje určitým podnikům, zejména malým či středním podnikům, vstup na trh daného členského státu (91). Povinnost ustanovit zástupce či zmocněnce nebo zřídit pobočku, kancelář či sklad v dovážejícím členském státě je obecně také v rozporu s článkem 34 SFEU.

Některé členské státy se pokoušely odůvodnit takové požadavky tvrzením, že jsou nezbytné k zajištění řádného prosazování vnitrostátních ustanovení ve veřejném zájmu, v některých případech i včetně trestněprávní odpovědnosti. Soudní dvůr tento argument odmítl. Vyjádřil se, že i když je každý členský stát oprávněn přijímat na svém území vhodná opatření k zajištění ochrany veřejného pořádku, jsou taková opatření odůvodněná pouze tehdy, jestliže jsou splněny určité podmínky. Musí být zjištěno, že taková opatření jsou k dosažení oprávněných důvodů veřejného zájmu nezbytná a že toho nelze dosáhnout prostředky méně omezujícími volný pohyb zboží (92). Soudní dvůr se vyjádřil, že „[p]řestože trestní postihy mohou mít odrazující účinek, co se týče chování, jež postihují, není tento účinek zaručen a každopádně není zesílen […] výhradně tím, že se na území státu nachází osoba, která smí právoplatně zastupovat výrobce“ (93). Tudíž z hlediska cílů veřejného zájmu požadavek, aby byl na území státu ustanoven zástupce, neposkytuje dostatečné posílení záruk, aby odůvodnil výjimku ze zákazu obsaženého v článku 34 SFEU.

Vnitrostátní požadavky regulující skladování nebo vytváření zásob dováženého zboží mohou také představovat porušení článku 34 SFEU, pokud taková opatření diskriminačně postihují dovážené zboží ve srovnání s domácími produkty. Sem patří veškerá pravidla, která zakazují, omezují nebo vyžadují uskladnění pouze u dováženého zboží. Vnitrostátní opatření požadující, aby dovážené vinné destiláty byly po dobu nejméně šesti měsíců uskladněny, aby mohly získat určitá označení kvality, bylo Soudním dvorem uznáno za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení (94).

Podobné překážky obchodu se zbožím by mohla vytvářet jakákoli vnitrostátní pravidla, která úplně či částečně omezují používání skladovacích prostor pouze pro domácí produkty nebo vážou skladování dovážených produktů na splnění podmínek rozdílných od podmínek platných pro domácí produkty a obtížněji splnitelných. Z toho vyplývá, že vnitrostátní opatření, které podporuje vytváření zásob domácích produktů, by mohlo vytvářet překážky volného pohybu zboží ve smyslu článku 34 SFEU.

4.3. Vnitrostátní zákazy určitých výrobků nebo látek

Zákaz uvádět určitý výrobek nebo látku na trh je z hlediska volného pohybu zboží nejrestriktivnějším opatřením, jaké může členský stát přijmout. Většina zboží, na něž se vnitrostátní zákazy vztahují, jsou potraviny, jako například vitamíny a další doplňky stravy (95), a chemické látky (96).

Mezi důvody těchto přísných opatření, které členské státy uvádějí nejčastěji, patří ochrana zdraví a života lidí a zvířat a ochrana rostlin uvedená v článku 36 SFEU a závazné požadavky vyskytující se v judikatuře Soudního dvora, například ochrana životního prostředí. Tato odůvodnění jsou často vzájemně kombinována. Členský stát, který hodlá na svém území zakázat určitý produkt nebo látku, musí prokázat, že je takové opatření nezbytné a případně že uvedení dotyčných výrobků na trh představuje vážné ohrožení například veřejného zdraví a že příslušná pravidla jsou v souladu se zásadou proporcionality (97). To zahrnuje i povinnost předložit veškeré relevantní důkazy, jako například technické, vědecké, statistické a nutriční údaje (98). Ve věci Humanplasma bylo shledáno, že cílem omezení sice bylo zaručení jakosti a bezpečnosti krve a krevních složek, a tím i ochrany veřejného zdraví, avšak že toto opatření přesahuje to, co je nezbytné pro dosažení sledovaného cíle (99).

Navíc je na členském státě, aby prokázal, že uvedeného cíle nelze dosáhnout žádnými jinými prostředky, které mají méně omezující účinek na obchod uvnitř EU (100). Například v souvislosti s francouzským zákazem přidávání kofeinu do nápojů v množství přesahujícím určitý limit se Soudní dvůr vyjádřil, že „vhodné značení, které spotřebitele informuje o povaze, složkách a vlastnostech obohacených výrobků, může umožnit spotřebitelům, u nichž hrozí nadměrná konzumace živiny přidané do těchto výrobků, aby se sami rozhodli, zda je budou používat“ (101). Soudní dvůr tudíž rozhodl, že zákaz přidávání kofeinu v množství přesahujícím určitý limit není nejméně omezujícím dostupným opatřením, a není proto nezbytný k dosažení cíle, kterým je ochrana spotřebitele.

Případ Danish Vitamins (102) se týkal dánské správní praxe zakazující obohacování potravin vitamíny a minerály, pokud nelze prokázat, že je takové obohacování v zájmu uspokojování potřeb dánského obyvatelstva. Soudní dvůr zpočátku souhlasil, že je na Dánsku samotném, aby si rozhodlo o žádoucí úrovni ochrany lidského zdraví a života s přihlédnutím k použitelnosti zásady proporcionality. Soudní dvůr nicméně poznamenal, že důkazní břemeno spočívá na dánských orgánech, které musí „v každém případě prokázat, že vzhledem ke stravovacím návykům dánského obyvatelstva a s ohledem na výsledky mezinárodního vědeckého výzkumu jsou dánská pravidla nezbytná k zajištění účinné ochrany zájmů“ a že „uvádění dotyčných produktů na trh představuje skutečné riziko pro veřejné zdraví“ (103). Nakonec dospěl Soudní dvůr k závěru, že dané opatření není odůvodněné na základě „skutečného rizika pro veřejné zdraví“, což by vyžadovalo případ od případu podrobné zhodnocení účinků, jaké by přidávání minerálů a vitamínů do potravin mohlo mít (104).

Obecně zaujímá Soudní dvůr k opatřením tohoto druhu restriktivní postoj. Nicméně v oblastech, kde neexistuje vědecká jistota o vlivu určitého výrobku nebo látky například na lidské zdraví nebo životní prostředí, se ukázalo, že je pro Soudní dvůr obtížnější takové zákazy odmítnout (105). V těchto případech také hraje v celkovém posouzení věci Soudním dvorem důležitou úlohu takzvaná zásada předběžné opatrnosti (106).

Ve sporných věcech týkajících se ochrany veřejného zdraví mohou také nastat situace, kdy členské státy namísto naprostého zákazu přidávání výrobku nebo látky, které již jsou povoleny v jiném členském státě, pouze vyžadují předchozí schválení jejich přidávání. V takových případech členské státy plní své povinnosti podle práva EU pouze tehdy, jestliže jsou takové postupy přístupné a lze je dokončit v přiměřeném časovém rámci a jestliže se lze proti zákazu určitého výrobku odvolat u vnitrostátních soudů. Tento postup musí být výslovně stanoven v opatření s obecnou působností, závazném pro vnitrostátní orgány daného členského státu. Charakteristiky tohoto „zjednodušeného postupu“ byly stanoveny Soudním dvorem v rozsudku ve věci C-344/90 (107).

4.4. Cenová opatření

Přestože Smlouva neobsahuje zvláštní ustanovení ohledně vnitrostátních předpisů o regulaci cen, Soudní dvůr při několika příležitostech použil článek 34 SFEU na vnitrostátní regulaci cen.

Taková regulace zahrnuje řadu opatření: minimální a maximální ceny, zmrazení cen, minimální a maximální zisková rozpětí a udržování úrovně cen při dalším prodeji.

Minimální ceny: Minimální cena stanovená jako určitá konkrétní částka může – i když se vztahuje bez rozdílu na domácí i dovážené produkty – omezovat dovoz tím, že neumožňuje, aby se jejich nižší nákladové ceny promítaly v maloobchodní prodejní ceně. To zabraňuje dovozcům využívat jejich konkurenční výhodu, a představuje tudíž opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU, jelikož spotřebitel nemůže mít z této výhodnější ceny prospěch (108). Minimální ceny však mohou být regulovány na úrovni EU, jako například vnitrostátními právními předpisy stanovujícími minimální ceny tabáku, které by měly být posuzovány s ohledem na směrnici Rady 2011/64/EU ze dne 21. června 2011 o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků (109).

Ve věci C-221/15, Colruyt, která se týkala stanovování cen tabákových výrobků v Belgii, se Soudní dvůr vyjádřil, že vnitrostátní právní úprava zakazující prodej tabákových výrobků maloobchodníky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou uvedl výrobce nebo dovozce na daňovém kolku připojeném k výrobku – jestliže byla tato cena výrobcem nebo dovozcem svobodně určena –, není článkem 34 SFEU vyloučena (110). Soudní dvůr v této věci shledal, že stanovování minimálních cen tabákových výrobků představuje určitý způsob prodeje, který se vztahuje na všechny příslušné obchodníky podnikající na území daného státu a který neztěžuje přístup na belgický trh tabákovým výrobkům pocházejícím z jiného členského státu o nic více, než se to děje v případě tuzemských tabákových výrobků.

Ve věci Scotch Whisky Association Soudní dvůr posuzoval, zda skotská vláda tím, že stanovila minimální ceny za jednotku alkoholu, neporušila článek 34 SFEU. Tato opatření měla odstranit z trhu velmi levný alkohol a oprávněna měla být z důvodů ochrany veřejného zdraví. Soudní dvůr došel k závěru, že skutečnost, že vnitrostátní právní úprava „brání tomu, aby se nižší výrobní cena dovážených produktů odrážela v prodejní ceně pro spotřebitele“, představuje opatření s rovnocenným účinkem (111).

Maximální ceny: Před vynesením rozsudku ve věci Keck se Soudní dvůr domníval, že maximální cena, která se vztahuje bez rozdílu na domácí i dovážené produkty, sama o sobě nepředstavuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, ovšem může mít takový účinek, pokud je stanovena na úrovni, která prodej dováženého produktu buď znemožňuje, nebo ztěžuje ve srovnání s prodejem jeho domácího ekvivalentu. Může odstranit veškerou konkurenční výhodu dováženého zboží a/nebo v případě, že je maximální cena stanovena příliš nízko, nemusí brát v úvahu přepravní náklady, které vznikají dovozci (112).

Zmrazení cen: Podobně Soudní dvůr ve své časné judikatuře před vynesením rozsudku ve věci Keck (viz oddíl 3.4.2.2) došel k závěru, že zmrazení cen, která se vztahují stejně na domácí i dovážené produkty, sama o sobě nepředstavují opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení. Mohou však de facto takovým účinkem působit, pokud jsou ceny stanoveny na takové úrovni, že uvádění dovážených produktů na trh je buď nemožné, nebo obtížnější než u domácích produktů (113). Tak tomu bude v případě, že dovozci mohou uvádět dovážené produkty na trh jen se ztrátou.

Minimální a maximální zisková rozpětí: Jedná se o rozpětí stanovená konkrétní částkou, a nikoli jako procentuální podíl z nákladové ceny. Podle judikatury Soudního dvora před rozsudkem ve věci Keck tato opatření nutně nepředstavují opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 34 SFEU. Totéž by platilo o pevně stanoveném maloobchodním ziskovém rozpětí, které je podílem z maloobchodní ceny volně určené výrobcem, přinejmenším tvoří-li přiměřenou odměnu pro maloobchodníka. Nicméně maximální ziskové rozpětí stanovené jako jednotná částka, která se vztahuje jak na domácí, tak na dovážené produkty, která však nepokrývá dovozní náklady, spadá do působnosti článku 34 SFEU (114).

Od vynesení rozsudku ve věci Keck se zjevně Soudní dvůr často domníval, že vnitrostátní právní předpisy o regulaci cen spadají pod pojem „způsoby prodeje“ (115). V tomto ohledu mohou spadat mimo působnost článku 34 SFEU, jestliže jsou splněny určité podmínky. Skutečnost, že „regulace cen“ může představovat „způsob prodeje“, je potvrzena v rozsudku ve věci Belgapom, podle něhož belgické právní předpisy zakazující prodej se ztrátou nebo jen s velmi malým ziskovým rozpětím spadají mimo působnost článku 34 SFEU (116).

V nedávné věci LIBRO však Soudní dvůr původně kvalifikoval pravidlo, které zakazuje dovozcům knih v německém jazyce stanovit nižší cenu, než je maloobchodní cena stanovená/doporučená vydavatelem, jako určitý způsob prodeje, jak je vymezen v rozsudku ve věci Keck. Došel však k závěru, že toto pravidlo je ve skutečnosti opatření s rovnocenným účinkem, jelikož vytváří rozdílnou právní úpravu, jejímž důsledkem je méně příznivé zacházení s výrobky pocházejícími z jiných členských států (117).

Ve věci Deutsche Parkinson Vereinigung použil Soudní dvůr přístup založený na přístupu na trh, když posuzoval systém stanovení cen pro prodej humánních léčivých přípravků, jež jsou vydávány v lékárnách na lékařský předpis, aniž ve svém rozsudku přímo odkázal na věc Keck. Na základě porovnání dopadu stanovení cen na lékárny se sídlem v Německu a lékárny usazené v jiných členských státech nakonec shledal, že tento systém představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu (118). Shledal, že zásilkové lékárny mají omezenou schopnost konkurovat tradičním lékárnám, pokud jde o služby, a proto jim konkurují především na základě cen, a v důsledku toho jsou stanovováním cen více dotčeny. Soudní dvůr ve svém posouzení odkázal na věc DocMorris, která se týkala německých právních předpisů zakazujících prodej léčivých přípravků mimo lékárny, tudíž po internetu, a která ve svém odůvodnění použila rozsudek Keck (119).

Jak je nastíněno výše, Soudní dvůr došel ve věci Scotch Whisky Association k závěru, že stanovení minimální ceny představuje opatření s rovnocenným účinkem, na základě kritéria přístupu na trh, aniž výslovně odkázal na věc Keck. Argumentoval, že „právní úprava dotčená ve věci […] může představovat překážku přístupu […] z toho prostého důvodu, že brání tomu, aby se nižší výrobní cena dovážených produktů odrážela v prodejní ceně pro spotřebitele“ (120).

4.5. Povolovací řízení

Vnitrostátní systémy, které podmiňují uvádění zboží na trh předchozím schválením, omezují přístup dovážejícího členského státu na trh, a jsou proto považovány za vytvářející opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 34 SFEU (121). Soudní dvůr stanovil řadu podmínek, za kterých může být takový požadavek předchozího schválení oprávněný (122):

— musí být založen na objektivních, nediskriminačních kritériích, která jsou dotyčným podnikům známa předem, a to takovým způsobem, že volnost uvážení vnitrostátních orgánů je vymezena tak, aby nebyla používána svévolně,

— nesmí v zásadě vést ke zdvojování kontrol, které již byly provedeny v souvislosti s jinými postupy, ať již ve stejném či jiném členském státě,

— povolovací řízení bude nezbytné předem provést jen tam, kde je nutno následnou kontrolu považovat za příliš pozdní prostředek, než aby byla skutečně účinná a umožňovala dosáhnout sledovaného cíle,

— řízení by z důvodu svého trvání nebo nepřiměřených souvisejících nákladů nemělo dotyčné subjekty odrazovat od uskutečňování jejich podnikatelských záměrů,

— řízení nesmí vyžadovat technické analýzy, pokud tytéž analýzy již byly uskutečněny v jiném členském státě a jejich výsledky jsou k dispozici (123).

4.5.1. Schválení typu

Požadavky pro schválení typu vymezují právní, technické a bezpečnostní podmínky, které musí výrobek splňovat. Schválení typu tudíž není omezeno jen na určité odvětví, protože takové požadavky existují u tak široké škály výrobků, jako jsou námořní zařízení, mobilní telefony, osobní automobily a zdravotnické přístroje.

Obecně je schválení typu vyžadováno před tím, než smí být výrobek uveden na trh. Splnění požadavků pro schválení typu je často dáno najevo označením na výrobku. Například označení CE potvrzuje splnění takových požadavků buď prostřednictvím vlastního prohlášení výrobce, nebo osvědčením vystaveným třetí stranou.

Zatímco běžné celounijní požadavky pro schválení typu obvykle usnadňují uvádění výrobků na vnitřní trh, vnitrostátní schvalování typu v neharmonizovaných oblastech může vytvářet překážky obchodu se zbožím. Kromě toho rozdílné vnitrostátní výrobkové normy znesnadňují výrobcům uvádění téhož výrobku na trh v různých členských státech a mohou vést k vyšším nákladům na zajištění souladu. Předpisy vyžadující vnitrostátní schválení typu před uvedením výrobků na trh jsou proto považovány za opatření s rovnocenným účinkem (124).

Členský stát může být z důvodů zdraví nebo bezpečnosti oprávněn vyžadovat, aby výrobek, který již byl schválen v jiném členském státě, prošel novým přezkoumáním a schválením. V takových případech však musí dovážející členský stát zohlednit zkoušky nebo kontroly provedené ve vyvážejících členských státech a poskytující rovnocenné záruky nebo rovnocennou ochranu (125).

Ve věci Komise v. Portugalsko (126) odmítl dohlížející orgán vydat podniku požadované povolení k instalaci dovezených polyetylenových trubek se zdůvodněním, že takové trubky nebyly schváleny vnitrostátním zkušebním orgánem. Osvědčení podniku, která byla vydána italským zkušebním ústavem, nebyla uznána. Soudní dvůr se vyjádřil, že příslušné orgány (v tomto případě portugalské) musí zohlednit osvědčení vystavená certifikačními orgány jiného členského státu, zejména pokud jsou tyto orgány daným členským státem pověřeny tato osvědčení vydávat. Jelikož portugalské orgány neměly dostatek informací, aby si mohly dotyčná osvědčení ověřit, mohly si daný materiál opatřit od orgánů vyvážejícího členského státu. Je požadován aktivní přístup vnitrostátního orgánu, kterému je podána žádost o schválení nebo uznání výrobku.

4.5.2. Registrace automobilů

Obecně existují podle právních předpisů EU tři různé kroky nezbytné k získání registrace motorového vozidla. Za prvé musí být schváleny technické vlastnosti motorového vozidla, ve většině případů prostřednictvím ES schválení typu. Některé typy motorových vozidel však stále podléhají vnitrostátním schvalovacím postupům. Za druhé se provede technická prohlídka ojetého vozidla, jejímž cílem je ověřit, zda je dané motorové vozidlo v době registrace v dobrém technickém stavu. A konečně se provede registrace motorového vozidla, která povoluje uvedení vozidla do provozu na pozemních komunikacích, identifikuje dané motorové vozidlo a vydává jeho registrační značku.

Soudní dvůr se rovněž zabýval zákazem registrace vozidla, v němž se místo řidiče včetně volantu nachází vpravo. Ve věcech C-61/12 a C-639/11 se vyjádřil, že takováto právní úprava představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu, pokud je jejím účinkem bránit v přístupu na trh vozidlům, v nichž se místo řidiče nachází vpravo a která jsou legálně vyráběna a registrována v jiném členském státě. Soudní dvůr uvedl, že tento požadavek není nezbytný pro dosažení cíle bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích (127).

4.6. Omezení reklamy

Úloha reklamy je při vstupu výrobků na trh naprosto klíčová, zejména u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Důležitou úlohu reklamy, která má umožnit produktu z jednoho členského státu proniknout na nový trh v jiném členském státě, uznali generální advokáti (128) i Soudní dvůr (129). Cílem a dopadem reklamy je mimo jiné spotřebitele přesvědčit, aby přešli k jiné značce nebo kupovali nové výrobky.

Před vynesením rozsudku ve věci Keck (viz oddíl 3.4.2.2) Soudní dvůr často uváděl, že vnitrostátní opatření ukládající omezení reklamy spadají do působnosti článku 34 SFEU. Jedním z takových případů byla věc Oosthoek, která se týkala zákazu nabízení nebo rozdávání bezplatných dárků za účelem podpory prodeje. Soudní dvůr se vyjádřil, že „právní úprava, která omezuje nebo zakazuje určité formy reklamy a určité prostředky podpory prodeje, může – přestože nemá přímý dopad na dovoz – být takové povahy, že omezuje objem dovozu, protože nepříznivě ovlivňuje příležitosti k uvádění dovážených produktů na trh“ (130). Od vynesení rozsudku ve věci Keck však Soudní dvůr zjevně v určitých ohledech zaujímá odlišný přístup (řešení případů omezení reklamy jakožto způsobů prodeje). S opatřeními týkajícími se reklamy, která zřejmě spadají do kategorie způsobů prodeje, se nicméně zachází jako s pravidly týkajícími se produktů, pokud se jeví, že mají vliv na podmínky, které musí zboží splňovat (131).

Tudíž běžný přístup, který Soudní dvůr dnes zastává, je zřejmě ten, že omezení reklamy a propagace je nutno považovat za způsoby prodeje a že, pokud nejsou diskriminační, nespadají do působnosti článku 34 SFEU (132). Pokud je však dotyčné opatření diskriminační, do působnosti článku 34 SFEU spadá. Vnitrostátní omezení reklamy, která ztěžují prodej zboží z jiných členských států ve srovnání s prodejem domácího zboží, proto mohou představovat opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení. Soudní dvůr například konstatoval, že „absolutní zákaz propagace charakteristik produktu“ (133) by mohl bránit v přístupu na trh produktům z jiných členských států více než produktům domácím, s nimiž jsou spotřebitelé více obeznámeni (134).

Jak je vidět výše, Soudní dvůr zřejmě spojuje rozsah omezení s diskriminací. Jinými slovy, pokud je omezení úplné, má se za to, že by mohlo mít větší dopad na dovážené produkty (135), a pokud je částečné, předpokládá se, že by mohlo ovlivňovat domácí i dovážené produkty stejným způsobem (136). Nicméně je nutno zdůraznit, že Soudní dvůr ve věcech Dior (137) a Gourmet (138) uvedl, že některé zákazy reklamy nemusí nutně postihovat silněji dovoz než vnitrostátní zboží.

Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že omezení reklamy na internetu nemají na prodej vnitrostátního zboží (v tomto případě vnitrostátních léčivých přípravků) stejný dopad jako na prodej léčivých přípravků pocházejících z jiných členských států (věc C-322/01, DocMorris). Omezení reklamy na internetu může tudíž představovat překážku podle článku 34 SFEU.

4.7. Technické předpisy obsahující požadavky týkající se obchodní úpravy zboží (hmotnost, složení, prezentace, označení, tvar, velikost, obal)

Požadavky, které mají dovážené produkty splňovat, co se týče tvaru, velikosti, hmotnosti, složení, obchodní úpravy, označení nebo nabízení k prodeji, mohou výrobce a dovozce nutit, aby dotyčné produkty přizpůsobovali pravidlům platným v členském státě, kde jsou uváděny na trh, například změnou označení dovážených produktů (139). Ve svém rozsudku ve věci C-27/80, Fietje (140), Soudní dvůr konstatoval, že rozšíření platnosti ustanovení členského státu, které zakazuje prodej určitých alkoholických nápojů s jiným popisem, než jaký ukládají vnitrostátní právní předpisy, na nápoje dovážené z jiných členských států, a které tudíž vyžaduje změnu štítku, pod nímž je dovážený nápoj uváděn v souladu s právními předpisy na trh ve vyvážejícím členském státě, má být považováno za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, které je zakázáno článkem 34 SFEU.

Vzhledem k tomu, že požadavky ohledně obchodní úpravy zboží přímo souvisí se samotným produktem, nejsou považovány za způsob prodeje, nýbrž spíše za opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU (141).

V rozporu s článkem 34 SFEU byla shledána například následující opatření:

— přísný požadavek opatřovat stavební výrobky, jež nejsou harmonizovány, označením CE (142),

— požadavek, že margarín musí být prodáván v baleních ve tvaru kostky, aby se tak odlišoval od másla (143),

— zákaz uvádět na trh výrobky z drahých kovů bez náležitých (úředních vnitrostátních) puncovních značek vydaný členským státem (144),

— zákaz uvádět na trh videokazety a disky DVD prodávané prostřednictvím zásilkového prodeje a prodeje přes internet, které nejsou opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na ně dívat, vyplývajícím z rozhodnutí o klasifikaci vydaného vyšším regionálním orgánem nebo vnitrostátní dobrovolnou samoregulační institucí (145).

4.8. Označení původu, značky jakosti, vybízení ke koupi domácích produktů

Vnitrostátní pravidla, která vyžadují, aby bylo na produktu nebo jeho obalu uvedeno označení původu produktu, představují opatření s rovnocenným účinkem, které je v rozporu s článkem 34 SFEU.

Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní právní předpisy ukládající povinnost uvádět označení původu mohou podněcovat spotřebitele k nákupu domácích produktů na úkor rovnocenných produktů pocházejících z jiných členských států (146). Takové předpisy podle Soudního dvora znevýhodňují prodej zboží vyrobeného v důsledku rozdělení práce mezi členskými státy, čímž ztěžují uvádění podobného zboží vyrobeného v jiných členských státech na trh daného členského státu a brzdí hospodářské prolínání v rámci Evropské unie (147). Soudní dvůr též podotkl, že uvádět původ vlastních produktů může být v zájmu hospodářského subjektu, aniž by k tomu byl povinen. V tom případě mohou být spotřebitelé chráněni před případnými nepravdivými nebo zavádějícími označeními původu, jelikož se mohou spolehnout na stávající předpisy zakazující takové jednání (148).

Soudní dvůr rovněž konstatoval, že ve vnitrostátním právu stanovené režimy jakosti týkající se označení původu produktu mohou mít podobný účinek. Ani pokud je takový režim jakosti nepovinný, nepřestává být opatřením s rovnocenným účinkem, pokud použití tohoto označení podporuje nebo je pravděpodobné, že podporuje uvádění dotyčného výrobku na trh oproti produktům, které výhod jeho použití nevyužívají (149).

Soudní dvůr konstatoval, že členské státy jsou oprávněny stanovit režimy jakosti zemědělských produktů, které jsou uváděny na trh na jejich území, a používání označení jakosti mohou podmínit dodržováním takových režimů. Tyto režimy a tato označení však nelze spojovat s požadavkem, aby výrobní postup dotčených produktů probíhal v dané zemi, nýbrž měly by záviset čistě na existenci samotných objektivních vlastností produktů, které dávají produktům kvalitu požadovanou právními předpisy (150). Takový režim proto musí být dostupný všem výrobcům v Unii nebo jakýmkoli jiným potenciálním hospodářským subjektům v Unii, jejichž produkty splňují požadavky. Je třeba se vyhnout požadavkům, které brání v přístupu produktů z jiných členských států k tomuto režimu, jelikož takové požadavky mohou usnadnit uvádění domácích produktů na trh na úkor dovážených produktů (151).

Soudní dvůr uznal režimy jakosti stanovené ve vnitrostátním právu, pokud tyto režimy umožňují dovoz výrobků z jiných členských států pod označeními, která nesou, i když jsou obdobná, podobná nebo shodná s označeními stanovenými dotčenou vnitrostátní právní úpravou (152).

Propagační kampaň vedená orgány členských států, jejíž součástí je označení jakosti a/nebo původu, také představuje opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU. Nejznámějším případem takového vybízení k nákupu domácích produktů byla věc Buy Irish (Kupujte irské zboží) (153), což byla rozsáhlá kampaň podněcující k nákupu vnitrostátního zboží. Soudní dvůr rovněž konstatoval, že programy vytvořené orgány za účelem podpory distribuce některých produktů vyráběných v určité zemi nebo regionu mohou podobně podněcovat spotřebitele k nákupu takových produktů na úkor dovážených produktů (154).

4.9. Omezení prodeje na dálku (internetový prodej, zásilkový prodej apod.)

Díky rozvoji informačních a komunikačních technologií se na vnitřním trhu obchoduje se zbožím stále více prostřednictvím internetu. Zvýšil se tudíž počet sporů týkajících se internetových transakcí, které zahrnují převod zboží z jednoho členského státu do jiného, jež byly postoupeny Soudnímu dvoru.

Otázky předložené Soudnímu dvoru k rozhodnutí ve věci DocMorris (155) měly původ ve vnitrostátním řízení ohledně internetového prodeje humánních léčivých přípravků v jiném členském státě, než ve kterém má společnost DocMorris své sídlo. Německé právo tehdy zakazovalo zásilkový prodej léčivých přípravků, které smějí být prodávány jen v lékárnách.

První otázkou přednesenou vnitrostátním soudem bylo, zda dochází k porušení článku 34 SFEU v případě, že se schválené léčivé přípravky, jejichž prodej je v dotyčném členském státě omezen jen na lékárny, nesmějí komerčně dovážet formou zásilkového obchodu prostřednictvím lékáren schválených v jiných členských státech na základě individuální objednávky po internetu.

Soudní dvůr začal tím, že toto vnitrostátní omezení řešil jako způsob prodeje, který by mohl porušovat článek 34 SFEU v případě, že je diskriminační. Nejprve v souladu s rozsudkem ve věci De Agostini (ohledně důležitosti reklamy pro prodej dotyčného výrobku) (156) Soudní dvůr zdůraznil důležitost internetu pro prodej výrobku. Poté vysvětlil, proč je takový naprostý zákaz překážkou spíše pro lékárny mimo Německo nežli pro lékárny na jeho území. Toto opatření bylo tudíž v rozporu s článkem 34 SFEU.

Konkrétně se Soudní dvůr vyjádřil, že pro lékárny, které nesídlí v Německu, představuje internet významnější způsob, jak získat „přímý přístup“ na německý trh (157). Soudní dvůr objasnil, že zákaz, který má větší dopad na lékárny sídlící mimo Německo, by mohl bránit v přístupu na trh výrobkům z jiných členských států více, než jak tomu je u domácích výrobků.

Ve věci Ker-Optika (158), která se týkala vnitrostátní právní úpravy dovolující prodej kontaktních čoček pouze v prodejnách se zdravotnickým zbožím, Soudní dvůr potvrdil, že vnitrostátní opatření tím, že zakazuje prodej po internetu, porušuje směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES (159) a články 34–36 SFEU, jelikož zakazuje další dodávání kontaktních čoček zákazníkům.

Nedávný rozsudek ve věci Visnapuu se týkal finského zákona o alkoholu, podle něhož prodejce usazený v jiném členském státě musí mít povolení k maloobchodnímu prodeji pro dovoz alkoholických nápojů za účelem jejich maloobchodního prodeje spotřebitelům s bydlištěm ve Finsku. Soudní dvůr se vyjádřil, že tento požadavek mít povolení k maloobchodnímu prodeji pro dovoz alkoholických nápojů brání obchodníkům usazeným v jiných členských státech volně dovážet alkoholické nápoje do Finska, a představuje tudíž opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu ve smyslu článku 34 SFEU. Nicméně také uvedl, že články 34 a 36 SFEU takovouto právní úpravu nevylučují, je-li způsobilá zaručit uskutečnění cíle ochrany veřejného zdraví a veřejného pořádku (160).

4.10. Povinnosti související se zálohováním

Systémy zálohování a vracení, zejména v nápojovém odvětví, se v posledních desetiletích staly předmětem debat v souvislosti s právními předpisy o ochraně životního prostředí a s pravidly vnitřního trhu. Hospodářským subjektům, které podnikají ve více členských státech, takové systémy často ztěžují prodej téhož produktu ve stejném balení v různých členských státech. Namísto toho musí výrobci a dovozci přizpůsobovat balení potřebám každého jednotlivého členského státu, což obvykle vede k dodatečným nákladům. Účinek takových systémů, tzn. rozdrobení trhů, často působí proti myšlence skutečně jednotného vnitřního trhu. Proto lze vnitrostátní požadavky v tomto smyslu považovat za překážku obchodu podle článku 34 SFEU. Systémy zálohování však mohou být odůvodněny argumenty ochrany životního prostředí.

Ve dvou rozhodnutích týkajících se německého povinného systému zálohování nápojových obalů na jedno použití Soudní dvůr krátce po roce 2000 potvrdil, že podle stávajícího práva EU jsou členské státy oprávněny volit mezi systémem zálohování a vracení obalů, celkovým systémem sběru obalů nebo kombinací těchto dvou systémů (161).

Dnes se na systémy zálohování částečně vztahují harmonizační právní předpisy, tj. směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech (162). Do roku 2020 však nebyl zaveden žádný celounijní systém zálohování. Je-li vnitrostátní ustanovení mimo působnost příslušných směrnic, musí se posoudit jeho soulad s články 34 až 36 SFEU.

4.11. Úhrada výdajů a paralelní dovoz

Úhrada výdajů: Právo EU neupírá členským státům jejich pravomoc, pokud jde o organizaci vlastních systémů sociálního zabezpečení (163); při neexistenci harmonizace na úrovni EU jsou podmínky poskytování dávek sociálního zabezpečení určovány příslušnými předpisy každého členského státu. Nicméně takové předpisy mohou mít dopad na možnosti uvádění na trh, a tudíž mohou ovlivňovat rozsah dovozu. Z toho plyne, že vnitrostátní rozhodnutí o úhradě léčivých přípravků může mít nepříznivý dopad na jejich dovoz.

Kromě toho z rozsudku ve věci Duphar vyplývá, že ustanovení vnitrostátních právních předpisů upravující úhradu zdravotnických prostředků v rámci vnitrostátního zdravotnictví mohou být v souladu s článkem 34 SFEU, jestliže jsou splněny určité podmínky. Určení, kterých výrobků se úhrada týká a kterých nikoli, nesmí být diskriminační z hlediska původu výrobků a musí být učiněno na základě objektivních a ověřitelných kritérií. Kromě toho by mělo být možno seznam hrazených výrobků pozměnit, kdykoli je to nezbytné k dodržení určených kritérií. Pojem „objektivní a ověřitelná kritéria“, zmíněný Soudním dvorem, se může týkat toho, zda na trhu existují jiné, méně nákladné výrobky mající tentýž terapeutický účinek, skutečnosti, že dané výrobky jsou volně prodejné bez lékařského předpisu, nebo skutečnosti, že některé výrobky nejsou hrazeny z důvodů farmakoterapeutické povahy, které jsou zdůvodněny ochranou veřejného zdraví.

Procesní pravidla pro přijímání rozhodnutí ohledně vnitrostátních systémů úhrady byla stanovena směrnicí Rady 89/105/EHS o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění (164).

Ve věci Decker (165) došel Soudní dvůr k závěru, že vnitrostátní pravidla, podle nichž úhrada ceny léčivých přípravků podléhá předběžnému schválení příslušnou institucí členského státu, pokud jsou dané přípravky nakupovány v jiném členském státě, představuje omezení volného pohybu zboží ve smyslu článku 34 SFEU. V tomto případě proto, že taková pravidla podněcují pojištěnce, aby si dané přípravky kupovali ve svém vlastním členském státě spíše než v jiném členském státě, a mohou tudíž omezovat dovoz takových přípravků do jiných členských států.

Paralelní dovoz: Paralelní obchod s produkty je v rámci vnitřního trhu zákonnou formou obchodu. Obchod je „paralelní“ v tom smyslu, že zahrnuje produkty se stejným popisem, avšak z jiné šarže než produkty uváděné na trh prostřednictvím distribučních sítí výrobců nebo původních dodavatelů, ale probíhá mimo tyto sítě (často vedle nich). K paralelnímu obchodu dochází v důsledku odchylek cen léčivých přípravků (166) nebo pesticidů (167), například když členské státy stanoví nebo jinak regulují cenu produktů prodávaných na vlastním trhu. Paralelní obchod v zásadě vytváří zdravou soutěž a vede ke snižování cen pro spotřebitele a je přímým důsledkem vývoje vnitřního trhu, který zaručuje volný pohyb zboží a brání rozdrobení vnitrostátních trhů (168).

Přestože bezpečnost léčivých přípravků a jejich prvotní uvádění na trh upravují právní předpisy EU, zásady ohledně zákonnosti paralelního obchodu s těmito produkty vyplynuly z rozsudků Soudního dvora na základě ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu zboží (169).

Po paralelních dovozcích nelze vyžadovat, aby splňovali stejné požadavky, jaké platí pro hospodářské subjekty, které poprvé žádají o registraci, za podmínky, že není narušena ochrana lidského zdraví (170). Jestliže příslušné orgány členského státu určení již mají k dispozici informace nezbytné pro účely ochrany veřejného zdraví vzhledem k prvnímu uvedení produktu na trh v tomto členském státě, podléhá paralelně dovážený přípravek povolení, které se uděluje přiměřeně „zjednodušeným“ postupem (ve srovnání s postupem registrace), a to za předpokladu, že:

— dováženému přípravku byla v členském státě původu udělena registrace, a bez ohledu na skončení platnosti dotčené registrace, zejména pokud platnost referenční registrace skončila z jiných důvodů, než je ochrana veřejného zdraví, tj. pouze na základě přání držitele referenční registrace (171), a

— dovážený přípravek je v zásadě podobný jako přípravek, který již obdržel registraci v členském státě určení, což znamená, že oba přípravky nemusí být shodné ve všech ohledech, ale měly by alespoň být vyrobeny podle stejné receptury za použití téže účinné látky, a že také mají stejné terapeutické účinky (172). Odmítnutí udělit registraci proto nelze odůvodnit ochranou veřejného zdraví, pokud se toto odmítnutí zakládá čistě na skutečnosti, že oba léčivé přípravky nemají tentýž původ (173).

Dále vnitrostátní orgány nemohou odepřít udělení povolení k paralelnímu dovozu čistě z důvodů spojených s neexistencí dokumentů týkajících se daného léčivého přípravku, který je předmětem paralelního dovozu, pokud disponují legislativními a administrativními prostředky, jak dotčené dokumenty získat (174). Nesmí ani odmítnout (v případě veterinárních léčivých přípravků) vydat povolení k paralelnímu dovozu osobám, které si přejí dovážet pro potřeby vlastních chovů (175).

Paralelní obchod je navíc nutno odlišovat od zpětného dovozu. Například v případě léčivých přípravků se jedná o transakce, při nichž jsou léčivé přípravky do členského státu, v němž jsou registrovány, dovezeny poté, co je lékárna v jiném členském státě odebrala od velkoobchodníka v dovážejícím členském státě. Soudní dvůr se v této souvislosti vyjádřil, že přípravek vyrobený v členském státě, který je vyvezen a poté znovu dovezen do téhož státu, představuje dovezený výrobek z téhož titulu jako přípravek vyrobený v jiném členském státě (176). Nicméně Soudní dvůr poukázal na to, že tato zjištění neplatí, pokud se zjistí, že dotyčné přípravky byly vyvezeny výhradně za účelem zpětného dovozu s cílem obejít právní předpisy, například ty, které jsou předmětem posouzení (177).

4.12. Povinnost používat národní jazyk

Jazykové požadavky ukládané v neharmonizovaných oblastech mohou také tvořit překážku obchodu uvnitř EU, pokud vedou k dodatečnému zatížení produktů pocházejících z jiných členských států. Mohou být proto zakázány podle článku 34 SFEU, pokud produkty pocházející z jiných členských států mají být opatřovány jiným označením, což s sebou přináší dodatečné náklady na balení (178). V určitých případech však může být nutné používat národní jazyk, aby bylo zajištěno, že spotřebitel informacím o daném produktu snadno porozumí (179).

Ve svém rozsudku ve věci Yannick Geffroy (180) Soudní dvůr prohlásil, že článek 34 SFEU „je nutno vykládat tak, že zabraňuje, aby vnitrostátní pravidlo [...] požadovalo používání určitého jazyka k označování potravin, aniž by povolovalo možnost použít jiný jazyk, kterému kupující snadno rozumí, nebo možnost zajistit, aby byl kupující informován jiným způsobem“.

Ve věci Piageme (181), která se týkala určení jazyka, jemuž spotřebitelé snadno rozumí, Soudní dvůr uvedl, že lze brát v úvahu různé faktory, jako například „možnou podobnost slov v různých jazycích, širokou znalost více než jednoho jazyka u dotyčné populace nebo existenci zvláštních okolností, jako je rozsáhlá reklamní kampaň nebo široká distribuce produktu, jestliže lze prokázat, že spotřebitel dostává dostatek informací“.

Z obecné zásady proporcionality vyplývá, že členské státy smějí přijímat vnitrostátní opatření vyžadující, aby určité informace týkající se domácích nebo dovážených výrobků musely být uváděny v jazyce, kterému spotřebitel snadno rozumí. Nicméně dotčené vnitrostátní opatření nesmí vylučovat možnost používat jiné způsoby informování spotřebitelů, jako jsou nákresy, symboly a piktogramy (182). A konečně, opatření musí být omezeno na informace, které dotyčný členský stát označil za povinné a u kterých by použití jiných prostředků než překladu nebylo vhodným řešením, jak spotřebitelům poskytnout potřebné informace.

4.13. Omezení dovozu zboží pro osobní potřebu

Článek 34 SFEU nejenže poskytuje společnostem právo dovážet zboží pro obchodní účely, ale také opravňuje jednotlivce k dovozu zboží pro osobní potřebu, jak se ukázalo ve věci Schumacher (183). Omezení týkající se dovozu zboží pro osobní potřebu se vztahují zejména na produkty, jež souvisejí s možnými riziky pro lidské zdraví, jako jsou alkohol, tabák a léčivé přípravky. Ve věci Schumacher si soukromá osoba objednala pro svou osobní potřebu léčivý přípravek z Francie. Celní orgány v Německu, kde tato osoba bydlela, však odmítly dotyčný přípravek propustit přes hranice.

Vnitrostátní soud se dotazoval, zda právní úprava, která zakazuje soukromé osobě pro osobní potřebu dovoz léčivého přípravku, který je v členském státě dovozu schválen, je k dostání bez lékařského předpisu a byl zakoupen v lékárně v jiném členském státě, není v rozporu s články 34 a 36 SFEU. Soudní dvůr se vyjádřil, že taková právní úprava představuje porušení článku 34 SFEU, jež nelze odůvodnit ochranou veřejného zdraví. Vysvětlil, že koupě léčivých přípravků v lékárně v jiném členském státě poskytuje stejnou záruku bezpečnosti jako jeho nákup v domácí lékárně.

Nicméně, jak ukazuje rozsudek ve věci Escalier Bonnarel (184), soukromé osoby, které dovážejí zboží určené k používání na svém vlastním pozemku, mohou také podléhat určitým povinnostem, které se vztahují i na dovozce zboží k obchodním účelům. V této věci bylo zahájeno trestní řízení proti dvěma jednotlivcům, kteří byli obviněni z toho, že měli ve svém držení a hodlali použít pesticidní přípravky určené k použití v zemědělství, které neměly registraci. Obvinění se hájili tím, že vnitrostátní požadavky týkající se povolení nelze uplatňovat na zemědělce, kteří dovážejí produkty ke svému vlastnímu použití. Soudní dvůr se vyjádřil, že členské státy jsou povinny zavést pro dovoz přípravků na ochranu rostlin na svá území přezkumné řízení, přičemž toto přezkoumání může mít podobu „zjednodušeného“ postupu, jehož účelem je ověřit, zda určitý přípravek musí být registrován, nebo zda s ním má být zacházeno jako s přípravkem, který již je v dovážejícím státě schválen (185). Soudní dvůr poukázal na to, že výše uvedené zásady jsou platné bez ohledu na účel dovozu.

5. ZEMĚDĚLSKÉ PRODUKTY

Stojí za zmínku, že zemědělské produkty jsou jádrem rozsudků Soudního dvora týkajících se vnitřního trhu. Tento oddíl se zabývá některými specifickými otázkami, které s těmito produkty souvisí. Východisko lze najít v čl. 38 odst. 2 SFEU, v němž se uvádí, že pravidla stanovená pro vytvoření vnitřního trhu se vztahují i na zemědělské produkty (tyto produkty jsou vymezeny v odstavci 1 tohoto ustanovení a uvedeny na seznamu v příloze I SFEU), nestanoví-li články 39 až 44 SFEU jinak.

Jedna otázka, kterou se zabývaly nedávné rozsudky Soudního dvora, se týká rozsahu, v jakém mohou členské státy přijímat právní předpisy v oblastech, na něž se vztahuje společná organizace trhu. Soudní dvůr rozhodl, že v rámci společné zemědělské politiky, sdílené pravomoci Evropské unie a členských států podle čl. 4 odst. 2 písm. d) SFEU, mají členské státy legislativní pravomoc, která jim umožňuje vykonávat pravomoc v rozsahu, v jakém ji Evropská unie nevykonala (186).

Z ustálené judikatury kromě toho vyplývá, že jakmile bylo přijato nařízení o společné organizaci trhu v určitém odvětví, nesmějí členské státy přijmout jakékoli opatření, které by jej mohlo porušovat nebo stanovit z něj výjimky. Se společnou organizací trhu jsou neslučitelná také pravidla, která brání jejímu řádnému fungování, i když dotyčná oblast nebyla touto organizací trhu taxativně upravena (187).

Pokud jde o stanovení minimální ceny za jednotku alkoholu pro maloobchodní prodej vín, je při neexistenci mechanismu určování cen volná tvorba prodejních cen na základě spravedlivé hospodářské soutěže prvkem nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty, (188) a výrazem zásady volného pohybu zboží v podmínkách účinné hospodářské soutěže (189).

Zřízení společné organizace trhu nicméně členským státům nebrání uplatňovat vnitrostátní pravidla sledující jiný cíl obecného zájmu, než který je součástí dané společné organizace trhu, i když zmíněná pravidla mohou mít dopad na fungování společného trhu v dotčeném odvětví (190).

Ve svém rozsudku ve věci Scotch Whisky dospěl Soudní dvůr k závěru, že nařízení (EU) č. 1308/2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu opatření, které pro maloobchodní prodej vína zavádí minimální cenu za jednotku alkoholu, pokud toto opatření je skutečně způsobilé k dosažení cíle ochrany zdraví a života lidí a pokud při zohlednění cílů společné zemědělské politiky, jakož i řádného fungování společné organizace zemědělských trhů nepřekračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení uvedeného cíle ochrany zdraví a života lidí.

Ve věci C-2/18 měl Soudní dvůr za to, že přijetím nařízení (EU) č. 1308/2013, zejména článku 148 tohoto nařízení, neuplatnila Evropská unie vyčerpávajícím způsobem svoji pravomoc v oblasti smluvních vztahů mezi stranami smlouvy o dodávkách syrového mléka. Uvedené nařízení proto nemůže být vykládáno tak, že zakazuje členským státům v zásadě, aby přijaly jakékoli jiné opatření v této oblasti (191).

Soudní dvůr měl rovněž za to, že odkazy na některé nekalé obchodní praktiky neumožňují prokázat, že cíl sledovaný dotčenou právní úpravou, a sice boj proti nekalým obchodním praktikám, je upraven nařízením č. 1308/2013, jelikož toto nařízení se na tyto praktiky obecně nezaměřuje, neupravuje je, a dokonce je ani nevymezuje (192). Soudní dvůr rozhodl, že tento přezkum proporcionality musí být proveden s ohledem zejména na cíle společné zemědělské politiky, jakož i řádného fungování společné organizace trhu, což předpokládá rovnováhu mezi těmito cíli a cílem sledovaným uvedenou vnitrostátní právní úpravou, kterým je boj proti nekalým obchodním praktikám (193).

Soudní dvůr dospěl v této věci k závěru, že dotčená pravidla nepřesahují rámec toho, co je nezbytné k dosažení sledovaných cílů. Přísluší však předkládajícímu soudu, který je jako jediný přímo obeznámen se sporem, který mu byl předložen, aby ověřil, zda opatření přijatá za účelem boje proti nekalým obchodním praktikám, která posilují vyjednávací pozici producentů mléka, kteří nenáleží do uznané organizace producentů mléka, a tedy za účelem zajištění realistického rozvoje výroby, a tím přiměřené životní úrovně producentů, tím, že omezují zásadu svobodného vyjednávání cen, nepřesahují rámec toho, co je nezbytné (194).

6. OMEZENÍ VÝVOZU (ČLÁNEK 35 SFEU)

Článek 35 SFEU stanoví, že „[m]nožstevní omezení vývozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána“.

6.1. Definice „vývozu“

V kontextu článku 35 SFEU pojem „vývoz“ označuje obchod mezi členskými státy, tzn. vývoz z jednoho členského státu do druhého. Nevztahuje se na vývoz do země mimo EU.

6.2. Množstevní omezení a opatření s rovnocenným účinkem

Přestože je znění článků 34 a 35 SFEU velmi podobné, zachází Soudní dvůr s těmito dvěma ustanoveními rozdílně. Článek 35 SFEU se v podstatě vztahuje pouze na opatření, která diskriminují určité zboží. Tato zásada byla stanovena v rozsudku ve věci Groenveld (195), v němž Soudní dvůr rozhodl, že se článek 35 SFEU „vztahuje na vnitrostátní opatření, která mají za cíl nebo jejichž účinkem je specificky omezit vývozní toky, a vést tak k rozdílnému zacházení s vnitřním obchodem v rámci členského státu a jeho zahraničním obchodem“. Pokud to zajišťuje „zvláštní zvýhodnění tuzemské produkce nebo vnitřního trhu příslušného státu na úkor produkce nebo obchodu jiných členských států“, pak se uplatní článek 35 SFEU (196).

Pro úzký výklad článku 35 SFEU Soudním dvorem ve srovnání s jeho judikaturou týkající se článku 34 SFEU existuje několik důvodů. V případě dovozu mohou nediskriminační opatření klást na dovozce dvojí břemeno, musí-li dovozci dodržovat pravidla ve své vlastní zemi i v zemi dovozu. U takových opatření se tudíž má za to, že se na ně oprávněně vztahuje právo EU na ochranu vnitřního trhu. To naopak není případ vývozců, kteří postupují jen podle pravidel stanovených pro domácí trh. Zadruhé, pokud by působnost článku 35 SFEU byla příliš široká, mohla by zahrnovat i omezení, která nemají žádný vliv na obchod uvnitř EU.

Ve věci Rioja vyplývalo nerovné zacházení z lepších výrobních nebo obchodních podmínek pro domácí společnosti (197). Ve věci Parma k tomu došlo v důsledku zajištění zvláštní výhody pro podniky sídlící v oblasti produkce. Používání chráněného označení „Prosciutto di Parma“ pro krájenou šunku bylo podmíněno tím, že se krájení na plátky a balení musí provádět v oblasti produkce (198). Takové výhody pro vnitrostátní trh vedou ke konkurenčnímu znevýhodnění podniků sídlících v jiných členských státech, a to buď v důsledku doplňkových nákladů, které mohou vzniknout, nebo kvůli obtížnému opatřování určitých produktů, jež jsou nezbytné k zapojení se do hospodářské soutěže s vnitrostátním trhem.

V některých ze svých nedávných rozhodnutí v souvislosti s článkem 35 SFEU Soudní dvůr uplatnil alternativní přístup k poslednímu požadavku testu Groenveld („na úkor produkce nebo obchodu jiných členských států“) (199). Ve věci Gysbrechts (200) řešil Soudní dvůr belgické právní předpisy zakazující prodávajícím požadovat platbu předem nebo během sedmidenní lhůty, ve které může spotřebitel odstoupit od kupní smlouvy uzavřené na dálku. V tomto rozsudku Soudní dvůr potvrdil definici stanovenou ve věci Groenveld. Nicméně dospěl k závěru, že přestože se zákaz přijímat zálohy vztahuje na všechny obchodníky působící v tuzemsku, je jeho skutečný dopad obecně větší na přímý přeshraniční prodej spotřebitelům, a tím na výstupy výrobků z trhu členského státu vývozu než na uvádění výrobků na domácí trh uvedeného členského státu. Přitom je zajímavé, že v tomto případě důsledky této překážky bránily především obchodním činnostem společností se sídlem v členském státě vývozu, a ne v cílovém členském státě (201).

Přístup ve věci Gysbrechts byl potvrzen ve věci New Valmar, v níž měly podniky mající provozovnu na území členského státu povinnost vyhotovovat všechny faktury týkající se přeshraničních transakcí výlučně v úředním jazyce uvedeného státu. Pokud by tomu tak nebylo, dotčené faktury by byly vnitrostátními soudy i bez návrhu prohlášeny za neplatné. Primárním kritériem Soudního dvora zde patrně bylo, zda byl skutečný dopad daného opatření větší na zboží opouštějící trh vyvážejícího členského státu (202). Soudní dvůr rozhodl, že takové omezení skutečně spadá do působnosti článku 35 SFEU. Ačkoliv cíl opatření, kterým je podpora a stimulace používání jednoho z úředních jazyků členského státu, představuje legitimní cíl, opatření přesto nebylo považováno za přiměřené (203).

Soudní dvůr zaujal stejný přístup v rozsudku ve věci Hidroelectrica, kde byla vnitrostátní opatření upřednostňující dodávky elektřiny na vnitrostátním trhu považována z důvodu většího účinku na vývoz elektřiny za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 35 SFEU (204).

V nedávném rozsudku ve věci VIPA, která se týkala maďarské právní úpravy, jež v Maďarsku bránila vydávání léčivých přípravků vázaných na lékařský předpis na základě objednávek vystavených zdravotnickými pracovníky z jiných členských států, Soudní dvůr prohlásil, že menší omezující účinky za předpokladu, že nejsou ani příliš nepřímé, ani příliš nahodilé, postačují k prokázání existence opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 35 SFEU (205).

7. ODŮVODNĚNÍ OMEZENÍ OBCHODU

Podle ustálené judikatury Soudního dvora může být vnitrostátní právní úprava, která představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, odůvodněna jedním z důvodů veřejného zájmu stanovených v článku 36 SFEU (viz oddíl 7.1) nebo závaznými požadavky (viz oddíl 7.2).

V obou případech musí být dané ustanovení vnitrostátního práva způsobilé k dosažení sledovaného cíle a nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení (viz oddíl 7.3).

7.1. Článek 36 SFEU

Článek 36 SFEU uvádí přehled důvodů, jež mohou členské státy používat k obhájení vnitrostátních opatření, která brání přeshraničnímu obchodu: „[č]lánky 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví.“

Navíc judikatura Soudního dvora stanoví tzv. závazné požadavky (např. ochranu životního prostředí), jimiž může členský stát také obhajovat svá vnitrostátní opatření.

Soudní dvůr vykládá tento přehled odchylek uvedených v článku 36 SFEU, které se všechny týkají jiných než ekonomických zájmů, úzce (206). Jakékoli opatření musí navíc respektovat zásadu proporcionality. Důkazní břemeno při odůvodnění opatření přijatých podle článku 36 SFEU nese členský stát (207). Pokud však členský stát předloží přesvědčivé odůvodnění, je na Komisi, aby prokázala, že přijatá opatření nejsou v tomto konkrétním případě vhodná (208).

Článek 36 SFEU nelze použít k odůvodnění odchylek od harmonizovaných právních předpisů EU (209). Pokud však neexistuje harmonizace na úrovni EU, je na členských státech, aby definovaly své vlastní úrovně ochrany. V případě částečné harmonizace samotné harmonizační právní předpisy velmi často výslovně opravňují členské státy, aby ponechaly v platnosti nebo přijaly přísnější opatření, pokud jsou v souladu se Smlouvou. V takových případech musí Soudní dvůr posuzovat dotyčná ustanovení podle článku 36 SFEU.

Dokonce i když je určité opatření opodstatněné na základě článku 36 SFEU, nesmí „sloužit jako prostřed[ek] svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy“. Druhá část článku 36 SFEU má zabránit jeho zneužívání ze strany členských států. Jak uvedl Soudní dvůr, „funkcí druhé věty článku [36] je zabránit tomu, aby se omezení obchodu založená na důvodech uvedených v první větě odchýlila od svého pravého účelu a byla používána způsobem, který vede k diskriminaci zboží pocházejícího z jiných členských států nebo k nepřímé ochraně určitých domácích produktů“ (210), tzn. k přijímání protekcionistických opatření.

Původně se mělo za to, že rozdílně použitelná opatření lze odůvodnit pouze na základě článku 36 SFEU, zatímco bez rozdílu použitelná opatření lze odůvodnit rovněž na základě některého ze závazných požadavků. Nicméně třídění mezi rozdílně a bez rozdílu použitelná opatření již není tak relevantní jako dříve.

7.1.1. Veřejná mravnost, pořádek a bezpečnost

Členské státy se mohou rozhodnout určitý výrobek zakázat z důvodů mravnosti. I když je na každém členském státu, aby stanovil normy, které umožňují zajistit soulad zboží s vnitrostátními předpisy ohledně mravnosti, je tuto pravomoc nutno uplatňovat v souladu povinnostmi vyplývajícími z práva EU. Například jakékoli zákazy dovozu výrobků, jejichž uvádění na trh je omezeno, ale nikoli zakázáno, jsou diskriminační a porušují ustanovení o volném pohybu zboží. Většina případů, v nichž Soudní dvůr připustil odůvodnění na základě veřejné mravnosti, se týkala obscénních, nemravných předmětů (211). V jiných případech, kdy se poukazovalo na veřejnou mravnost, byla shledána další vzájemně související odůvodnění, jako je například veřejný zájem v případech týkajících se hazardních her (212) nebo ochrana nezletilých v případě označování videozáznamů a DVD (213).

Veřejný pořádek je Soudním dvorem vykládán velmi striktně a jen zřídka byl uznán jako důvod pro odchylku podle článku 36 SFEU. Nebude uznán například tehdy, pokud je zamýšlen jako obecn