[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ |

V Bruselu dne 21.11.2007

KOM(2007) 721 v konečném znění

SDĚLENÍ KOMISE RADĚ, EVROPSKÉMU PARLAMENTU, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU, VÝBORU REGIONŮ A EVROPSKÉ CENTRÁLNÍ BANCE

Hospodářství EU: Bilance 2007 Posunutí hranice produktivity Evropy {SEC(2007) 1507}

SDĚLENÍ KOMISE RADĚ, EVROPSKÉMU PARLAMENTU, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU, VÝBORU REGIONŮ A EVROPSKÉ CENTRÁLNÍ BANCE

Hospodářství EU: Bilance 2007Posunutí hranice produktivity Evrop y

Evropská unie v celé své rozmanitosti je jednou z nejpokročilejších a nejproduktivnějších ekonomik na světe. V produktivitě na pracovníka a reálném příjmu na obyvatele zaujímá Evropská unie přední místa ve světovém žebříčku. I když členské státy, které nedávno přistoupily k EU, jsou ještě pořádný kus cesty vzdáleny od vyspělejších tržních ekonomik ostatních členů EU, rychle je dohánějí – podporovány nepřetržitým přílivem přímých zahraničních investic, politikami soudržnosti EU a přijímáním řádných právních, regulačních a institucionálních infrastruktur, které jsou znakem řádně fungujících tržních ekonomik.

Mezi životní úrovní v Evropské unii a nejrozvinutější ekonomikou na světě – Spojenými státy – však stále přetrvávají značné rozdíly. Po období rychlého přibližování v 50. a 60. letech minulého století se tento proces počátkem 70. let minulého století zastavil. Dnes je životní úroveň v EU měřeno v HDP na osobu o 1/3 nižší než v USA – a to i přes to, že se v EU na trhu práce v posledních letech zvýšil počet pracovníků v produktivním věku.

Příčina tohoto jevu spočívá v rozdílech ve vývoji produktivity. Přes jasné rozdíly mezi členskými státy EU se růst produktivity – dle všech dostupných měřítek, tj. na odpracované hodiny, na zaměstnance nebo ve vztahu ke kombinaci jednotlivých faktorů, včetně práce a kapitálu – v Evropské unii od poloviny 90. let minulého století zpomalil, zatímco ve Spojených státech prudce vzrostl. Například růst produktivity práce na hodinu klesl v EU-15 ze 2 % v letech 1981–1995 na 1,5 % v letech 1995–2000 a na 1 % v letech 2000–2005. Oproti tomu USA zaznamenaly značné zlepšení produktivity, jejíž průměrný roční růst ve stejném období stoupl z 1,25 %, na 2 % a poté téměř na 2,5 %.

Když hlavy států a vlád EU v březnu 2000 přijaly Lisabonskou strategii, přikládaly největší důležitost zlepšení výkonu produktivity EU a dosažení silného růstu zaměstnanosti. Tyto cíle lze shrnout v heslech posunutí se k „ekonomice založené na znalostech“ a vytvoření „více a lepších pracovních míst“ Zaměstnanost se od té doby vyvíjí skutečně slibně. Míra zaměstnanosti v EU-15 od roku 1995 stoupla z 60 % až na 66 % a míra nezaměstnanosti klesla z více než 10 % na přibližně 7 % - což je nejnižší hranice za mnoho let. Je zřejmé, že politiky na trhu práce na podporu silnějšího růstu zaměstnanosti se vyplatily, zatímco politiky ke zvýšení produktivity - včetně opatření na podporu investic do lidského kapitálu a reformy právních předpisů ke stimulaci podnikatelské sféry a inovací – byly doposud méně účinné nebo se jejich výsledky nestačily v krátkém čase ještě projevit.

Zlepšení produktivity jde ruku v ruce se zvýšením zaměstnanosti. Pokušení připisovat nedávný „zázrak“ v oblasti zaměstnanosti snížení produktivity a chápat sníženou produktivitu jako cenu za růst zaměstnanosti je očividně velké. Pokud rychlý růst zaměstnanosti má za následek nižší využití kapitálu na zaměstnance a pokud je zaměstnáno větší množství méně kvalifikovaných pracovníků, může dojít ke konfliktu cílů mezi větší zaměstnaností a vyšší produktivitou. Tento kombinovaný efekt je však malý a takřka nepatrný ve srovnání s účinkem, kterého lze dosáhnout vývojem a rozšířením nových technologií a osvědčenými pracovními postupy – za předpokladu, že budou vyvinuty a rozšířeny rychle, což zůstává výzvou především pro většinu „starých“ členských států, které sice vykazují velmi vysokou technologickou úroveň, avšak pouze pomalu reagují na nové vývoje v oblasti technologické špičky. Pokud trhy práce a výrobků řádně fungují a dochází k technologickému pokroku, je vysoký růst zaměstnanosti slučitelný s vysokým růstem produktivity.

Růst produktivity v EU se od poloviny roku 2005 zrychlil. Je naděje, že toto zlepšení není pouze cyklické povahy, ale že je částečně podmíněno i strukturálně, tj. že jej nelze připisovat výhradně rychlejšímu rozvoji. Je možné, že se dřívější reformy, které byly zaměřeny na zvýšení produktivity, konečně začnou vyplácet. V tomto případě by nedávno pozorované urychlení produktivity mohlo být částečně strukturální povahy a mohlo by být spojeno s větší účinností. Podle Zprávy o hospodářství EU z roku 2007 , která bude zveřejněna společně s tímto sdělením, je nutné doporučit obezřetnost: dosud jsou k dispozici pouze velmi malé důkazy o strukturálním urychlení produktivity.

Produktivita EU by mohla značně vzrůst, pokud bude podporována inovace, zvýší se investice do lidského kapitálu a kapitálu spojeného s IKT, posílí se konkurence a zefektivní se nařízení pro výrobky, práci a finanční trhy. Tento aspekt byl zdůrazněn při přepracování Lisabonské strategie pro růst a zaměstnanost s větším důrazem na souhrnný integrovaný reformní balíček, odpovědnost jednotlivých členských států za závazky plynoucí z reforem a větší doplňkovost mezi reformami provedenými na úrovni EU a na úrovni členských států. Trend od poloviny 90. let minulého století naznačuje, že Evropská unie ještě v plné míře neprofitovala z revoluce informačních technologií a z globální dělby práce spojené s mezinárodní ekonomickou integrací. Z hodnocení provedeného Komisí a Radou vyplývá, že reformy sice pokročily, avšak jejich tempo a intenzita se mezi členskými státy liší. Evropská unie si již nemůže dovolit nevyužít příležitostí urychlit růst produktivity prostřednictvím strukturálních reforem. Protože populace stárne a globální konkurence je stále ostřejší, je vyšší produktivita nezbytná k zajištění udržitelného hospodářského růstu ve střednědobém až dlouhodobém horizontu[1].

1. Nejdůležitější výsledky přezkumu

Ve druhé polovině 90. let minulého století zaznamenala Evropská unie pokles produktivity. To je v ostrém protikladu k vývoji ve Spojených státech. Trend v Evropě je především odrazem zpomalení, které tvrdě postihlo zejména dva velké členské státy eurozóny, Španělsko a Itálii, zatímco ostatní velké ekonomiky byly zasaženy v menší míře. Na rozdíl od Španělska a Itálie zůstala zpracovatelská odvětví v Německu a ve Francii obecného klesajícího trendu produktivity v 90. letech 20. století ušetřena. Od přelomu století nebyl v EU zaznamenán další pokles v růstu produktivity a od poloviny roku 2005 produktivita dokonce roste. Nicméně při hodnocení urychleného oživení musíme vycházet z toho, že toto oživení je podmíněno částečně cyklicky, protože dosud není k dispozici dostatek údajů, které by potvrdily strukturální povahu oživení.

Rozsah rozdílu v růstu produktivity mezi EU a USA od roku 1995 pochází z odlišných tendencí celkové produktivity (TFP) – měřítko toho, jak jsou účinně využívány veškeré aspekty vstupů, včetně práce, informačních a komunikačních zařízení (IKT kapitál) a konvenčního kapitálu (zařízení a struktury). Rozdíly v růstu kapitálu na zaměstnance hrají v rozdílech v produktivitě mezi těmito dvěma ekonomikami mnohem menší roli. Přesto u dalšího rozdělení příspěvku kapitálu v oblasti služeb v USA, zejména v soukromém odvětví služeb, dochází k přesunu od konvenčního kapitálu ke kapitálu IKT, zatímco v Evropě nelze žádný srovnatelný trend pozorovat. V míře, ve které IKT kapitál zvyšuje produktivitu, by tento posun mohl také pomoci objasnit rostoucí rozdíl v produktivitě mezi těmito dvěma ekonomikami.

Téměř všechny rozdíly v růstu TFP vůči USA lze připsat plouživému vývoji pouze v několika málo průmyslových odvětvích, přičemž klíčový význam mají hospodářské struktury, srovnatelná velikost průmyslových odvětví a otázky právní úpravy. Podrobná analýza jednotlivých hospodářských odvětví ukazuje, že se to týká především velkoobchodu a maloobchodu, služeb v oblasti nemovitostí a ostatních služeb obchodní povahy, elektrických a optických přístrojů a zařízení (do této oblasti patří také odvětví polovodičů jako nejdůležitější výrobce IKT) a v menší míře finančních služeb. Nízké výdaje IKT na výzkum a vývoj v soukromé sféře v EU v porovnání s USA jsou dány především rozdíly ve struktuře podniků a tím, že sektor vyspělých technologií je v EU výrazně menší. U služeb obchodní povahy a finančních služeb se zdá, že význam mají otázky právní úpravy, zejména pravidla vstupu a výstupu, zatímco slabý výkon evropského odvětví velkoobchodu a maloobchodu se částečně vysvětluje omezeným využíváním úspor z rozsahu. Značně lepších výsledků než USA dosahuje EU v oblasti tzv. síťových odvětví, k čemuž v posledních dvou desetiletích přispěl růst efektivnosti, jehož bylo dosaženo deregulací.

Zpomalení produktivity EU bylo doprovázeno nebývalým růstem zaměstnanosti. Otázka, zda tyto dva fenomény spolu souvisejí, je opodstatněná. Hospodářská historie v poválečných letech nabízí určité potvrzení teorie cílového konfliktu mezi produktivitou a zaměstnaností. V 70. a 80. letech minulého století zažívala Evropská unie relativně rychlý nárůst produktivity s velmi pomalým růstem zaměstnanosti – zatímco ve Spojených státech docházelo naopak k rychlému růstu zaměstnanosti a zpomalení produktivity. Během tohoto období ostrý nárůst cen ropy a s ním spojený skokový nárůst reálných mzdových nákladů v mnoha zemích EU (protože zaměstnanci přenášeli vyšší ceny energií prostřednictvím mzdových požadavků na zaměstnavatele) vyvolal substituci práce kapitálem, což znamenalo, že rychlý růst produktivity byl spojen s masivním propouštěním. Vysvětlovat tento fenomén jako cílový konflikt mezi produktivitou a zaměstnaností je sice v určitém smyslu správné, avšak může být zavádějící. Vyplývá to ze zkušenosti USA, které od poloviny 90. let minulého století vykazují vysoký růst zaměstnanosti a produktivity, ačkoli zde existuje cílový konflikt mezi zaměstnaností a produktivitou. Silný růst produktivity vycházející z inovací a lepších pracovních postupů, kterým se hospodářský výkon v USA v posledních deseti letech vyznačoval, způsobil, že se práce i kapitál staly produktivnějšími, a stimuloval tak poptávku po obou těchto faktorech. Inovace tak v žádném případě neměla škodlivý dopad na zaměstnanost a běžně ani mít nebude – s výjimkou případu, kdy se instituce trhu práce brání změně a tržní pobídky pro firmy, aby se přizpůsobily, jsou malé.

Růst zaměstnanosti lze spojovat s určitými ztrátami produktivity, avšak účinek na celkový trend je malý. Některé reformy trhu práce, jako například zavedení flexibilních pracovních smluv a pracovních modelů při současné praxi vyjednávání mezd, která má příznivý dopad na zaměstnanost, mohou vést k určité ztrátě produktivity, protože budou zaměstnány méně produktivní skupiny pracovní síly a klesne využití kapitálu na zaměstnance. To potvrzují empirické analýzy, ačkoliv se zdá, že tento účinek bude velmi malý. Ekonometrické studie odhadují relativní ztrátu produktivity při daném růstu zaměstnanosti na 10-40 %, přičemž podle simulačních výpočtů pomocí ekonomotrického modelu QUEST GŘ ECFIN klesl růst produktivity o 20 %. Ekonometrické odhady ukazují, že politická opatření ke zvýšení vyhlídek na zaměstnanost u osob, jež se pohybují na okraji trhu práce – např. daňové pobídky pro dočasnou práci a práci na částečný úvazek, cílené snížení daní u málo kvalifikovaných a nízkopříjmových pracovníků, dotace na zaměstnanost, přímá opatření na tvorbu pracovních míst a zaměstnanecké výhody – mohla v období 2001–2006 v zemích, v nichž byla zavedena, zvýšit zaměstnanost o více než 1 %; omezený negativní dopad na růst produktivity se pohyboval kolem 0,25 % až 0,5 %, popř. 25 % nárůstu zaměstnanosti. V některých zemích, jako například v Itálii a ve Španělsku měla na statistiky produktivity práce negativní vliv legalizace ilegálních pracovníků.

Nedávný vývoj v oblasti zaměstnanosti a produktivity má různé příčiny, avšak může oboustranně profitovat z celkové strategie ke zvýšení zaměstnanosti a růstu. Toho lze nejlépe dosáhnout prostřednictvím politických opatření na podporu „znalostní společnosti“, která, jak ukazuje Lisabonská strategie pro růst a zaměstnanost, zaujímá v politické agenda Evropské unie přední místo. V této souvislosti členské státy do svých vnitrostátních reformních programů zahrnuly řadu politických opatření na posílení růstu TFP. Opatření na zvýšení produktivity při současné podpoře zaměstnanosti lze rozdělit do tří skupin: i) budování znalostí; ii) posílení konkurence; a iii) zvýšení flexibility.

i) Budování znalostí vyžaduje více a lépe investovat do výzkumu a vývoje a lidského kapitálu. Cílem politik je zmírnit rozdíl mezi Spojenými státy a Evropskou unií u investic do výzkumu a vývoje a lidského kapitálu. USA investují téměř 3 % HDP do výzkumu a vývoje a více jak 7 % do vzdělávání; pro srovnání, EU investuje stěží 2 %, resp. 5,5 %. Již před přijetím Lisabonské strategie v roce 2000 se EU pokusila vyřešit tento problém, například boloňským procesem na vytvoření Evropského prostoru vzdělávání a harmonizovaných akademických kvalifikací. Cílem Evropského výzkumného prostoru je překonat fragmentaci a zvýšit vedlejší účinky investic do výzkumu a vývoje. Kromě toho se členské státy v rámci Lisabonské strategie zavázaly ke zvýšení výdajů na výzkum a vývoj (z nichž většina bude muset přicházet od soukromých zdrojů, který je hlavním zdrojem rozdílu ve výdajích na výzkum a vývoj mezi EU a USA), na dosažené formální vzdělání a kvalifikace pracovních sil.

Veřejná podpora investic do výzkumu a vývoje a vzdělávání je motivována pozitivními účinky těchto činností na blahobyt a růst. Simulační výpočty s modelem QUEST poskytují důkaz, že opatření na podporu investic do výzkumu a vývoje by mohla značně zvýšit hospodářský růst a růst produktivity. Tak by zvýšení míry výzkumu a vývoje z 1,8 % HDP v roce 2005 na očekávaných 2,6 % HDP v roce 2010 (podle cílů stanovených ve vnitrostátních reformních programech členských států) zvýšilo růst HDP i produktivity ročně o 0,2 procentního bodu. Pokud zohledníme i přeshraniční pozitivní vlivy, mohl by účinek být dvojnásobný. Ačkoli celková zaměstnanost by zůstala téměř neovlivněna, došlo by k přesunu v poptávce po málo kvalifikovaných pracovnících na vysoce kvalifikované pracovníky a ve spojení s tímto jevem k relativnímu nárůstu mzdy pro vysoce kvalifikované pracovníky, protože poptávka po vysoce kvalifikovaných pracovnících je v krátkém až střednědobém horizontu neelastická.

Aby politiky v oblasti výzkumu a vývoje byly účinné, musí být splněny určité předpoklady. Pokud nebudou splněny určité předpoklady, nemusí se výše uvedené příznivé účinky projevit. Například by mohlo dojít k substituci, protože soukromý sektor využívá daňové úspory pro snížení vlastních nákladů. Také není jisté, zda vláda bude schopna vybrat projekty výzkumu a vývoje, které má smysl rozvíjet, lépe než soukromý sektor, ačkoli tento problém se vyskytuje v malé míře, pokud podpora probíhá ve formě daňových pobídek (místo cílených grantů). Avšak v případě daňových pobídek existuje větší riziko čistých ztrát blahobytu, protože stát dotuje investice do výzkumu a vývoje, které by musely být i tak provedeny. Tato institucionální rizika mohou být méně závažná, pokud budou soukromí a veřejní aktéři ve své činnosti podpořeni výhodnějšími rámcovými podmínkami – mimo jiné účinnou ochranou práv duševního vlastnictví, vzdělanými a kvalifikovanými pracovními silami, dobře fungující konkurencí a silnými vazbami mezi veřejným a soukromým výzkumem.

V celé Evropské unii musí být navíc zajištěn účinný a hospodárný systém vzdělávání. V některých státech se zdá, že neúčinnost vzdělávacího systému je příliš vysoká, protože existují důkazy, že jiné členské státy dosahují stejných výsledků se značně menšími zdroji - nebo jinými slovy, že s podobnými zdroji lze dosáhnout lepších výsledků. To přináší obavy, protože lidský kapitál jako takový není pouze důležitým určujícím faktorem kvality pracovní síly a produktivity, ale také proto, že může zvýšit inovační kapacitu hospodářství. Zejména země s vysokou technologickou úrovní - a sem patří velké množství členských států – musí zlepšit svoji schopnost přijímat nové technologie, což vyžaduje vyvinutí velkého úsilí k udržení a pokud možno zlepšení kvality vzdělávání, zejména vysokoškolského.

ii) Konkurence má zásadní význam pro úroveň i růst produktivity . Konkurence na trhu vyvíjí na firmy inovační tlak a zvýhodňuje pohyb firem tím, že pobízí konkurenceschopné firmy ke vstupu na trh a méně konkurenceschopné tlačí k ústupu z trhu. Obavy, že intenzivnější konkurence odradí firmy od inovací, protože tlak na zisková rozpětí ztíží vytvoření nezbytných zdrojů, se jeví jako nepodložený, i když z dostupných důkazů vyplývá, že nejinovativnější firmou na trhu bývá obvykle firma s dominantním postavením na trhu. Politiky EU k posílení konkurence jsou trojrozměrné a ačkoli jejich prvotním cílem není zvýšení produktivity, přesto k němu značně přispívají. Plně fungující jednotný trh tak stimuluje produktivitu tím, že firmy ve velké míře vystavuje zahraniční konkurenci, umožňuje úspory z rozsahu (včetně činností v oblasti výzkumu a vývoje) a usnadňuje přeshraniční přesun technologií a manažerských dovedností. Jak již bylo uvedeno, liberalizace a regulace síťových odvětví, jako jsou telekomunikace, elektřina, plyn, poštovní služby, železnice, silniční a letecká přeprava, mají k produktivitě přispět. A konečně i politika hospodářské soutěže v určitém smyslu přispěla k tomu, že se snížily překážky na vstupu a že se zvýšily náklady protikonkurenčního jednání.

Empirické studie potvrzují očekávané pozitivní účinky otevření trhů na produktivitu a růst, ale také na zaměstnanost. Simulační výpočty s QUEST pro odhad dopadu každé z těchto tří oblastí politiky, buď samostatně nebo v kombinaci s ostatními, potvrdily potřebu zajistit konkurenci v celém hospodářství. Z modelového výpočtu makroekonomických dopadů reforem na trhu výrobků v období 1995–2003 lze vyvodit pozitivní účinek ve výši téměř 1,5 % HDP, který zahrnuje 1 % nárůst zaměstnanosti a 0,5 % nárůst produktivity práce. To opět potvrzuje, že politiky, jejichž cílem je zvýšit produktivitu, mohou mít také pozitivní dopad na zaměstnanost, tj. že někdy předpokládaný konflikt cílů mezi zaměstnaností a produktivitou je nesprávný.

iii) Zvýšená flexibilita je nutná k bezproblémovému přizpůsobení výrobních struktur další specializaci a diverzifikaci do nových oblastí s relativní komparativní výhodou. Posunutí technologické hranice, které je nutné k zachování konkurenceschopnosti v globálním měřítku, má svoji cenu, protože vystaví hospodářství strukturální změně. Schopnost hospodářství přizpůsobit se má rozhodující význam, nejen proto, aby negativní „šoky“ mohly být zvládnuty bezproblémově a bez stagnace růstu, ale i proto, aby se zajistilo, že z technologické změny získáme co největší užitek. Avšak zdá se, že v mnoha členských státech EU je schopnost přizpůsobit se velmi omezená, na rozdíl od Spojených států, kde se odhaduje, že téměř polovinu agregovaného růstu produktivity lze odvodit od relokace zdrojů směrem k inovačním činnostem. Další brzdou pro schopnost EU přizpůsobit se technologické změně je omezená flexibilita poskytovaná institucemi a předpisy na trhu práce. Zejména příliš ochranářská úprava zaměstnanosti a příliš vysoké minimální mzdy mohou bránit mobilitě pracovních sil. Strukturální překážky pro vstup na trh a expanzi podniků celkově přispívají k rozdílu v produktivitě mezi EU a USA.

V posledních letech přijaly členské státy EU opatření na usnadnění mobility podniků a práce, avšak další a rozsáhlejší opatření jsou nezbytná. Opatření se soustředila zejména na snížení správních nákladů pro nově příchozí na trh a na zlepšení přístupu malých a středních podniků k financování. Některé členské státy přezkoumaly své úpadkové právo, aby podpořily ochotu podstoupit riziko. Nutná je však zdrženlivost do té míry, že politiky zaměřené na podniky určité velikosti (zejména malé a střední podniky), jako jsou např. snížené sazby příspěvků na sociální zabezpečení pod určitý práh zaměstnanosti, by mohly mít opačný účinek a odradit tyto podniky od překročení hranice způsobilosti, kdy ještě spadají do této definice - což je nákladnější, protože produktivita nových podniků se značně zlepšuje, když rostou. V konečném součtu by HDP mohl vzrůst o 1 %, pokud se podaří snížit správní náklady pro evropské podniky, které se dle odhadů pohybují mezi 3 % až 4 % HDP, o čtvrtinu. Odstranění překážek zeměpisné a pracovní mobility pracovních sil podpoří také účinnější přidělování zdrojů a zvýší potenciál růstu a posun k celoživotnímu vzdělávání musí být doprovázen úspěšným přechodem na znalostní ekonomiku.

2. Závěry a hlavní důsledky politiky

Je nutná změna postoje. Globalizace a revoluce v oblasti informačních a komunikačních technologií zpochybnily řadu široce rozšířených přesvědčení, např. že pouze velké země a podniky se mohou stát vůdčí technologickou silou a že obchod je hlavním prostředkem šíření technologie. Mezitím se ukázalo, že malé země mohou být v určitých oblastech vůdčí technologickou silou, že nové technologie jsou často vyvíjeny a zaváděny malými mladými podniky a že mezinárodní mobilita vědců a finančního kapitálu – spíše než obchod – jsou hlavními prostředky šíření technologie.

Nyní se objevuje široká shoda o tom, čím je brzděn růst produktivity a jaká jsou nutná opatření k jejímu zvýšení. Omezení týkající se trhů práce a výrobků, nedostatečná otevřenost pro zahraniční přímé investice a překážky vstupu na trh nových technologií nebo vytváření nových technologií a jejich šíření mohou z dlouhodobějšího hlediska představovat hlavní překážky růstu produktivity. Regulace trhu výrobků, která je nakloněna hospodářské soutěži, činnosti v oblasti výzkumu a vývoje a kvalita lidského kapitálu společně přispívají ke zvyšování růstu informačních a komunikačních technologií. Mezitím musí být zajištěny nadřazené cíle a užitek z právních předpisů a regulace; regulace může ve skutečnosti podnítit inovace (například prostřednictvím ekologických inovací nebo stanovením standardů prostřednictvím top runner programů, čímž se podpoří obnovitelné energie a produkty šetřící energii).

Řešení prvotních příčin pomalého růstu produktivity zůstává jedním z nejnaléhavějších a nejkomplexnějších politických úkolů Unie. Politická opatření ke zvýšení růstu produktivity musí být dostatečně provedena, aby usnadnila přizpůsobení se rychle se měnícímu globálnímu hospodářskému prostředí a aby se vyrovnala se souvisejícími požadavky na větší konkurenceschopnost. Současně mohou politická opatření na zvýšení růstu produktivity napomoci také evropským sociálním státům vyrovnat se se společenskými, hospodářskými a rozpočtovými výzvami stárnutí populace. Usnadní také přizpůsobení se negativním vývojům hospodářské soutěže v rámci eurozóny.

Hlavní zaměření Lisabonské strategie pro růst a zaměstnanost zůstává aktuální a mělo by být důrazně sledováno až do dalšího cyklu . Nyní, když dosavadní reformy začínají nést ovoce, je ještě důležitější zachovat důraz na více výzkumu a vývoje a inovace, dynamičtější podnikatelské prostředí, větší zaměstnanost a investování do lidského kapitálu, energie a změny klimatu.

Řada klíčových politik může ve velké míře přispět k vyššímu růstu produktivity v Evropské unii. Z analýzy, ze které toto sdělení vychází, vyplývá, že cílem těchto politik musí být:

- Podpora větších investic do výzkumu a vývoje . Mělo by se jednat zejména o soukromé investice, které budou podpořeny tržními finančními systémy jako je například financování rizikového kapitálu. Daňové pobídky mohou hrát u takových politik důležitou roli, avšak mělo by se usilovat o minimalizaci ztrát blahobytu a o zajištění doplňkovosti. Nutná je pevná vazba mezi soukromým a veřejným výzkumem v kombinaci s účinnější ochranou práv duševního vlastnictví.

- Rozvoj výzkumných a vzdělávacích zařízení světové úrovně . Schopní manažeři a výzkum pomohou hospodářství k vyšším mírám inovací a šíření nových technologií. Pokud mají být činnosti v oblasti výzkumu a vývoje rozšířeny, potřebuje kvalifikovanější výzkumníky, v opačném případě poptávka po těchto kvalifikacích zvýší mzdové náklady a sníží ostatní investiční činnosti. Iniciativy v rámci boloňského procesu k harmonizaci akademických kvalifikací a vytvoření Evropské výzkumného prostoru by měly přispět k oživení naléhavě nutné mezinárodní mobility kvalifikovaných výzkumných pracovníků. Kromě specifických iniciativ v oblasti výzkumu by mohlo mít pozitivní účinek na přilákání kvalifikovaných migrantů do EU i zavedení evropské modré karty (po vzoru zelené americké karty). Neúčinnosti ve vzdělávacích systémech musí být v některých zemích řešeny a musí se dosáhnout lepších výsledků. Je nutné přizpůsobit systémy vzdělávání a odborného vzdělávání tak, aby se zvýšila jejich schopnost reagovat na potřeby znalostní ekonomiky a společnosti.

- Vytvoření plně funkčního, otevřeného a konkurenceschopného jednotného trhu . Aktivní zlepšení přístupu na trhy, zejména liberalizací služeb, ve kterém se zdá být potenciál zvýšení růstu produktivity nejvyšší, je klíčem k větší inovaci. Flexibilnější regulační a institucionální rámcové podmínky, které jsou méně zatěžující a které umožní snadný vstup a výstup z trhu, mohou vést k dynamickému a konkurenčnímu podnikatelskému prostředí. Nejpotřebnější je to v odvětví služeb, zejména v maloobchodě. Růst efektivnosti spojený v posledních dvou desetiletích s deregulací síťových odvětví může sloužit jako příklad. Celkovým cílem strategie pro růst a zaměstnanost je zajistit regulační rámec, který je transparentní, účinný a přiměřený potřebám a odstranění zbytečných administrativních překážek, které brání růstu a brzdí inovace.

- Podpora integrovaného přístupu ke zvýšení flexibility a jistoty na trhu práce. Modernizované sociální politiky a politiky trhu práce mohou spojovat sledování účinnosti s aspekty spravedlnosti. Strategie flexicurity (koncept spojující požadavky na flexibilitu pracovněprávních vztahů s potřebou jistoty pracovních míst pro pracovníky) by měly být vytvářeny a prováděny tak, aby podporovaly zaměstnanost a usnadňovaly mobilitu pracovních sil pomocí čtyř vzájemně se posilujících faktorů: i) flexibilní a spolehlivá smluvní ujednání, ii) komplexní strategie celoživotního vzdělávání, iii) účinné aktivní politiky trhu práce a iv) přiměřené systémy zajištění příjmu.

- Zlepšení kvality veřejných financí. Potřeba zlepšit konkurenceschopnost, obavy o fiskální udržitelnost a rostoucí požadavky daňových poplatníků na účinnější vynakládání veřejných prostředků a potřeba přehodnotit rozsah státních zásahů do ekonomiky, uvedly v chod úsilí ke zvýšení zaměření rozpočtů na činnosti, které zvyšují růst a řízení daňového mixu a přidělování zdrojů ve veřejném sektoru směrem k větší účinnosti a efektivitě. To zahrnuje mimo jiné modernizaci veřejné správy, která by mohla být rozhodujícím prvkem k zajištění kontroly veřejných výdajů a rozpočtovou konsolidaci. Dosažení a zajištění řádného stavu veřejných financí zabráněním vytlačení soukromých úspor k financování veřejných schodků je nezbytnou podmínkou na podporu silných a udržitelných financí soukromým sektorem.

I když mnohé aspekty tohoto přístupu byly v posledních letech ohlášeny ve vnitrostátních reformních programech některých zemí EU a v několika případech byly i zavedeny, musí změny postoje, které jsou nutné pro celkový úspěch procesu, být ještě větší jak na vnitrostátní, tak na evropské úrovni. Komplexní strategie, jež spojuje účinnost se spravedlností by mohla pomoci vybavit občany dovednostmi, podporou a pobídkami, které potřebují k tomu, aby uspěli v měnícím se světě.

Lisabonská strategie pro růst a zaměstnanost může poskytnout účinný nástroj pro řízení tohoto procesu přechodu, přechodu, který je nezbytný pro posunutí evropské hranice produktivity.

[1] Viz také sdělení Komise „Zvyšování růstu produktivity: hlavní poselství zprávy o konkurenceschopnosti Evropy v roce 2007“. KOM(2007) 666 v konečném znění