1.Úvod – Nutnost chránit planetu

Změna klimatu vzbuzuje u Evropanů vážné obavy. Současné změny klimatu naší planety přetvářejí svět a zvyšují rizika nestability ve všech formách. V posledních dvou desetiletích bylo zaznamenáno 18 nejteplejších let za období, v nichž se teplota sleduje. Tendence je jasná. V oblasti klimatu je třeba přijmout okamžitá a rozhodná opatření.

Vlivem globálního oteplování se mění naše životní prostředí a zvyšuje se frekvence i intenzita extrémních povětrnostních jevů. Ve čtyřech z pěti posledních let zasáhly Evropu extrémní vlny veder. V letošním létě byly teploty za polárním kruhem o 5 C vyšší než obvykle. V posledních letech trápilo rozsáhlou část Evropy velké sucho, zatímco zejména střední a východní Evropu zasáhly povodně. Klimatické extrémy, jako jsou lesní požáry, přívalové povodně, tajfuny a hurikány, bývají také příčinou rozsáhlé zkázy a ztrát na životech, jak v roce 2017 dokázaly hurikány Irma a Maria, když udeřily v Karibiku, tedy i v několika evropských nejvzdálenějších regionech. V současnosti se to týká i evropského kontinentu. Příkladem jsou bouře Ophelia, která byla v roce 2017 prvním silným hurikánem ve východním Atlantiku, který kdy zasáhl Irsko, a bouře Leslie, která v roce 2018 zpustošila části Portugalska a Španělska.

Mezivládní panel pro změnu klimatu (IPCC) vydal v říjnu 2018 zvláštní zprávu o dopadech globálního oteplení o 1,5 °C ve srovnání s úrovní před průmyslovou revolucí a o souvisejících scénářích snižování celosvětových emisí skleníkových plynů. Z vědeckých poznatků vyplývá, že globální oteplování způsobené člověkem již způsobilo nárůst teploty o 1 °C ve srovnání s úrovní před průmyslovou revolucí a každých deset let se teplota zvyšuje přibližně o 0,2 °C. Bez zintenzívnění mezinárodních opatření v oblasti klimatu by mohla globální průměrná teplota vzrůst do období krátce po roce 2060 o 2 C a poté se dále zvyšovat.

Takováto neusměrňovaná změna klimatu by mohla přeměnit Zemi na „skleník“ a zároveň by se zvýšila pravděpodobnost, že dalekosáhlé dopady budou nevratné. Zpráva IPCC potvrzuje, že při globálním oteplení přibližně o 1 °C by mělo na 4 % rozlohy světové pevniny dojít k přeměně ekosystémů z jednoho typu na jiný, přičemž tato rozloha by se při změně teploty o 2 °C zvětšila na 13 %. Při zvýšení teploty o 2 °C se například očekává, že by světě zaniklo 99 % korálových útesů. Při globálním oteplení o 1,5 °C až 2 °C by mohlo dojít k nevratnému úbytku grónského pevninského ledovce. To by mohlo v konečném výsledku vést ke zvýšení hladiny moří až o 7 metrů, a přímo tak ovlivnit pobřežní oblasti v celém světě včetně nízko položených oblastí a ostrovů v Evropě. K rychlému úbytku mořského ledu v arktické oblasti dochází v průběhu léta již dnes a má to negativní dopad na biologickou rozmanitost v severském regionu i na obživu místního obyvatelstva.

Rovněž by to v Evropě mělo závažné důsledky pro produktivitu našeho hospodářství, infrastrukturu, schopnost produkovat potraviny, pro veřejné zdraví, biologickou rozmanitost a politickou stabilitu. Katastrofy související s počasím způsobily v loňském roce hospodářské škody v rekordní výši 283 miliard EUR a v porovnání se současnými 5 % by mohly do roku 2100 zasáhnout do života přibližně dvěma třetinám Evropanů. Roční škody způsobené říčními povodněmi by v Evropě např. mohly oproti současným 5 miliardám EUR dosáhnout 112 miliard. Do konce století se 16 % současného středomořského klimatického pásu může přeměnit na aridní oblast a v několika zemích jižní Evropy může produktivita práce vykonávané venku poklesnout oproti současné úrovni přibližně o 10 až 15 %. Odhaduje se také, že při globálním oteplení o 2 °C bude předpokládané snížení dostupnosti potravin významnější než při 1,5 °C, a to i v regionech, které mají pro bezpečnost EU klíčový význam, jako je severní Afrika a zbytek Středomoří. To by mohlo ohrozit bezpečnost a prosperitu v nejširším slova smyslu, poškodit hospodářský systém, systém dodávek potravin, vody a energie, a ve svém důsledku odstartovat další konflikty a migrační tlaky. Bez přijetí opatření v oblasti klimatu by celkově nebylo možné zajistit pro Evropu udržitelný rozvoj a splnit mezinárodně schválené cíle udržitelného rozvoje OSN.

2.Evropská vize moderní, konkurenceschopné, prosperující a z hlediska klimatu neutrální ekonomiky

Cílem této dlouhodobé strategie je potvrdit závazek Evropy zaujímat vedoucí postavení v celosvětových opatřeních v oblasti klimatu a představit vizi, která může vést k dosažení nulových čistých emisí skleníkových plynů do roku 2050 prostřednictvím sociálně spravedlivého přechodu uskutečněného nákladově efektivním způsobem. Strategie zdůrazňuje příležitosti, které tato transformace nabízí evropským občanům a evropské ekonomice, ale současně ukazuje úkoly, které před námi stojí. Navrhovaná strategie nemá v úmyslu zahájit nové politiky, stejně jako nemá Evropská komise v úmyslu revidovat cíle do roku 2030. Má stanovit směr pro politiku EU v oblasti klimatu a energetiky a vytvořit rámec toho, co EU považuje za svůj dlouhodobý příspěvek k dosažení teplotních cílů Pařížské dohody v souladu s cíli udržitelného rozvoje OSN, což posléze ovlivní širší soubor politik EU. Tato strategie otevře rozsáhlou diskuzi, do níž budou zapojeny evropské subjekty s rozhodovací pravomocí i široká veřejnost a která se zaměří na to, jak by se měla EU připravit na horizont roku 2050. Následně by měla vyústit v předložení dlouhodobé evropské strategie k Rámcové úmluvě OSN o změně klimatu do roku 2020.

EU vždy stála v čele snah o řešení základních příčin změny klimatu a posílení koordinované globální reakce v rámci Pařížské dohody. Pařížská dohoda, kterou ratifikovalo 181 stran, vyžaduje na mezinárodní úrovni rozhodné a rychlé kroky ke snížení emisí skleníkových plynů, které povedou k udržení nárůstu teploty v celosvětovém měřítku na úrovni výrazně pod 2 °C a budou usilovat o jeho omezení na 1,5 °C. Kromě toho je jejím cílem dosáhnout ve druhé polovině tohoto století v celosvětovém měřítku rovnováhy mezi emisemi ze zdrojů a jejich pohlcováním pomocí propadů skleníkových plynů. Pro dosažení cílů dohody mají všechny strany do roku 2020 předložit dlouhodobé strategie nízkoemisního rozvoje.

Evropská rada v červnu 2017 znovu důrazně potvrdila odhodlání EU a jejích členských států rychle a v plném rozsahu provést Pařížskou dohodu a zdůraznila, že dohoda „je jedním z ústředních prvků modernizace evropského průmyslu a hospodářství“, a následně v březnu 2018 vyzvala Evropskou komisi, „aby do prvního čtvrtletí roku 2019 v souladu s Pařížskou dohodou a s ohledem na národní plány předložila návrh dlouhodobé strategie EU v oblasti snižování emisí skleníkových plynů“.

V říjnu 2017 Evropský parlament rovněž vyzval Evropskou komisi, aby „připravila do konference COP24 strategii EU pro snižování emisí skleníkových plynů do poloviny století“. Nařízení o správě energetické unie, na němž se dohodly Evropský parlament a Rada, pak vyzývá Komisi, aby dlouhodobou strategii EU předložila do dubna 2019.

EU, která je odpovědná za 10 % celosvětových emisí skleníkových plynů, má na celosvětové úrovni vedoucí postavení při přechodu na hospodářství s nulovými čistými emisemi skleníkových plynů. Již v roce 2009 si EU stanovila cíl snížit emise do roku 2050 o 80–95 %. V posledních desetiletích se Evropanům daří úspěšně oddělovat emise skleníkových plynů od ekonomického růstu. Po roce 1979, kdy dosáhly emise skleníkových plynů v EU svého vrcholu, se začaly výrazně snižovat díky energetické účinnosti, politikám přechodu na jiná paliva a rozšiřování obnovitelných zdrojů. V důsledku toho se v letech 1990 až 2016 snížila spotřeba energie téměř o 2 %, emise skleníkových plynů o 22 %, zatímco HDP vzrostl o 54 %.

Přechod na čistou energii uspíšil modernizaci evropského hospodářství, stal se hnací silou udržitelného hospodářského růstu a evropským občanům přinesl sociální výhody i prospěch z hlediska životního prostředí. Díky snaze EU dosáhnout do roku 2020 svých cílů v oblasti energetiky a klimatu již vznikla nová průmyslová odvětví i pracovní místa, zvýšily se technologické inovace a snížily se náklady na technologie. Nejlepším příkladem je revoluce v oblasti energie z obnovitelných zdrojů. Podíl energie z obnovitelných zdrojů na konečné spotřebě energie vzrostl z 9 % v roce 2005 na dnešních 17 %. Vedoucí postavení EU ukazuje dalším oblastem světa, že tento přechod je zároveň možný i výhodný, a to nejen z hlediska boje proti změně klimatu.

EU je obecně na dobré cestě k dosažení svých cílů v oblasti skleníkových plynů, obnovitelné energie a energetické účinnosti do roku 2020. Nicméně i nadále je třeba této oblasti věnovat pozornost, abychom překonali stávající tendenci ke stagnaci ve zvyšování energetické účinnosti a ve snižování emisí skleníkových plynů.

EU pokračuje v práci na své strategii energetické unie a dokončuje moderní, pokročilý a nákladově efektivní regulační rámec pro dosažení cílů snížení emisí skleníkových plynů a přechod na čistou energii do roku 2030, čímž plní cíl Junckerovy Komise, aby se z energetické účinnosti stala prvořadá záležitost a aby se EU stala světovým lídrem v oblasti obnovitelných zdrojů energie. Je to investice do naší prosperity a udržitelnosti evropského hospodářství. Aby mohly jak veřejné orgány, tak soukromé subjekty tento rámec plně realizovat, je pro ně důležitým prvkem regulační stabilita. Na evropské úrovni byly schváleny ambiciózní politiky, mj. reformovaný systém EU pro obchodování s emisemi, který posiluje signál o ceně CO2. Pro všechna ostatní odvětví byly stanoveny vnitrostátní cíle v oblasti snižování emisí skleníkových plynů a dále byly vypracovány právní předpisy EU na zachování propadů uhlíku prostřednictvím půdy a lesů, které absorbují více CO2, než kolik ho uvolňují. Na straně energie jsou nyní schvalovány cíle, jež mají do roku 2030 zlepšit energetickou účinnost v EU alespoň o 32,5 % a zvýšit podíl energie z obnovitelných zdrojů alespoň na 32 % konečné spotřeby energie. V odvětví dopravy uspíší přechod návrhy právních předpisů týkající se zlepšení uhlíkové účinnosti osobních, dodávkových a nákladních automobilů.

Společně tyto politiky v oblasti klimatu a energie představují příspěvek EU podle Pařížské dohody ke snížení emisí ve srovnání s rokem 1990 nejméně o 40 % do roku 2030. Odhaduje se, že až budou schválené právní předpisy EU plně provedeny, sníží se do roku 2030 emise skleníkových plynů celkem přibližně o 45 %. Politiky zavedené dnes budou mít trvalý vliv i po roce 2030, a měly by proto dostačovat k tomu, aby se emise do roku 2050 snížily přibližně o 60 %. Ani to však nestačí k tomu, aby EU přispěla k teplotním cílům stanoveným v Pařížské dohodě.

Zpráva IPCC potvrzuje, že má-li se snížit pravděpodobnost výskytu extrémních povětrnostních jevů, musí svět omezit změnu klimatu na 1,5 °C. Zdůrazňuje také, že nutnost snížit emise je mnohem naléhavější, než se původně předpokládalo. Aby se omezil nárůst teploty na 1,5 °C, je třeba v celosvětovém měřítku dosáhnout nulových čistých emisí CO2 přibližně do roku 2050 a neutrální bilance u všech ostatních skleníkových plynů o něco později v tomto století. V tomto ohledu musí být veškeré zbývající emise skleníkových plynů v určitých odvětvích kompenzovány absorpcí v jiných odvětvích s tím, že svoji specifickou úlohu zde sehrávají odvětví využívání půdy, zemědělství a lesnictví. To poskytuje EU příležitost zintenzivnit její opatření, zaujmout vedoucí postavení a využít výhody „prvního tahu“. To by vyžadovalo, aby EU dosáhla neutrální bilance skleníkových plynů do roku 2050.