EVROPSKÁ KOMISE 
V Bruselu dne 15.12.2011  
SEK(2011) 1488 final 
 PRACOVNÍ DOKUMENT ÚTVAR Ů KOMISE 
Nediskrimina ční systémy d ědické dan ě: zásady vyplývající z judikatury EU  
Průvodní dokument k 
DOPORU ČENÍ KOMISE 
k zamezení dvojího zdan ění dědictví 
{C(2011) 8819 final} 
{SEC(2011) 1489 final} 
{SEC(2011) 1490 final} 
  
 
CS  CS Tento dokument je pracovním dokumentem útvar ů Evropské komise a slouží pouze pro 
informaci. Nevyjad řuje současné ani budoucí oficiáln í stanovisko Komise k tématu, kterým se 
zabývá. 
1. ÚVOD A  SOUVISLOSTI  
 
V případě úmrtí člověka vybírá osmnáct členských stát ů EU daně, zatímco dev ět (Estonsko, 
Kypr, Lotyšsko, Malta, Portugalsko, Rakous ko, Rumunsko, Slovensko a Švédsko) da ň z 
pozůstalosti ani d ědickou da ň nemá. N ěkteré však zda ňují dědictví podle jiných da ňových 
předpisů. 
 Některé členské státy uplat ňují dědickou da ň na dědice, tedy zdanitelnou událostí je nabytí 
majetku p říjemcem, zatímco jiné členské státy uplat ňují daň na základ ě pozůstalosti a v tomto 
případě je zdanitelnou událostí p řevod majetku. Pojmem d ědická daň, který je užíván v tomto 
dokumentu, se rozumí jak da ň z pozůstalosti, tak zdan ění příjemců v případě úmrtí člověka. 
  
Za účelem zjednodušení zahrnuje pojem d ědická daň použitý v tomto dokumentu rovn ěž daň 
darovací. Ud ělené dary často předjímají pozd ější dědictví a takové dary jsou v mnoha 
členských státech dan ěny podle stejných ustanovení jako d ědictví. Krom ě toho judikatura 
Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dv ůr“) nakládá s d ědickou a darovací daní 
podle stejných kritérií.  Posouzení dopad ů, které provedla Komise a které se týká řešení problém ů v otázce d ědické 
daně v zahrani čí
1, ukazuje, že stále více ob čanů EU se během svého života st ěhuje v rámci 
Unie z jedné zem ě do druhé, kde žijí, pracují nebo tráví d ůchod, a nakupují nemovitosti nebo 
investují do majetku v jiných zemích, než odkud pocházejí.  
Posouzení dopad ů provedené Komisí rovn ěž uvádí, že ob čané a podniky mohou čelit dvěma 
druhům problém ů v souvislosti s d ědickou daní v zahrani čí, a to diskrimina čnímu uplat ňování 
pravidel jednotlivých členských stát ů v oblasti d ědické dan ě a dvojímu nebo dokonce 
vícenásobnému zdan ění jednoho d ědictví. Tyto problémy mohou bránit ob čanům EU, aby 
plně využívali svého práva volného pohybu a usazová ní kdekoli v Evropské unie, a mohou 
zkomplikovat p řevod malých podnik ů v případě úmrtí vlastník ů.  
 Tento dokument se zabývá problémem diskriminace. Problém dvojího zdan ění je předmětem 
doporučení, které Komise p řijala téhož dne, kdy byl zve řejněn tento dokument
2. 
 Podle sou časného práva EU mají členské státy a jejich politické podjednotky p ři určování 
svých daňových systém ů a rozdělování pravomocí v oblasti daní volnou ruku.  
 Tyto pravomoce však musí vykonávat v souladu s právem EU. To znamená, že da ňové 
systémy členských stát ů musí respektovat základní svobody, konkrétn ě pravidla týkající se 
volného pohybu osob, pracovník ů, služeb a kapitálu a svobody usazování ( články 21, 45, 56, 
                                                
 
1  Posouzení dopad ů týkající se řešení problém ů v otázce d ědictví ze zahrani čí – přidat odkaz, až bude k 
dispozici . 
2  Viz Doporu čení Komise k zamezení dvojího zdan ění dědictví – přidat odkaz, až bude k dispozici . 
 
 
CS  CS 63 a 49 Smlouvy o fungování Evropské unie  – SFEU), jakož i obecnou zásadu zákazu 
diskriminace na základ ě státní příslušnosti ( článek 18 SFEU)3.  
 Podle článku 21 SFEU mají ob čané EU právo se svobodn ě pohybovat a pobývat na území 
členských stát ů. V širším slova smyslu tato svoboda umož ňuje občanům jednoho členského 
státu (bez ohledu na to, zda jsou ekonomicky aktivní, či nikoli) cest ovat do jiného členského 
státu a zde trvale nebo do časně pobývat. Článek 18 SFEU stanoví, že ob čané, kteří tohoto 
práva volného pohybu užívají, nemohou být diskriminováni pouze na základ ě své státní 
příslušnosti.  
 Zásada svobody usazování se zakládá na článcích 49 až 55 SFEU. Tato ustanovení umož ňují 
hospodářskému subjektu, osob ě nebo spole čnosti, vykonávat stabiln ě a nepřetržitě 
hospodářskou činnost v jednom nebo více členských státech. Tato ustanovení se rovn ěž 
uplatňují v případech, kdy držitel vlastní zna čný objem akcií, které ho oprav ňují k řízení 
činnosti spole čnosti. 
 V oblasti zdan ění dědictví je nejd ůležitější svobodou volný pohyb kapitálu zakotvený 
v článku 63 SFEU, nebo ť rozhodnutí Soudního dvora v oblasti d ědické dan
ě se většinou 
zakládají na této svobod ě. Soudní dv ůr opakovan ě potvrdil, že d ědění, jež spo čívá v převodu 
majetku z ůstavitele na jednu či více osob, p ředstavuje pohyb kapitálu ve smyslu článku 63 
SFEU s výjimkou p řípadů, kdy jsou prvky zakládající d ědictví omezeny hranicemi jediného 
členského státu. 
 Na vnitřním trhu je nanejvýš d ůležité, aby členské státy nebránily výkonu základních svobod 
tím, že diskriminují p řípady dědictví ze zahrani čí ve srovnání s domácími p řípady. Zásada 
zákazu diskriminace je úst ředním prvkem svobod zakotvených ve Smlouv ě. Podle ustálené 
judikatury m ůže diskriminace vzniknout tehdy, když se srovnatelné situace řeší odlišn ě nebo 
když se odlišné situace řeší stejně. Aby byl vnitrostátní režim,  který stanoví odlišné zp ůsoby 
řešení, v souladu se svobodami podle Smlouvy, musí se jedna t o situace, které nejsou 
objektivn ě srovnatelné, nebo musí být od ůvodněn naléhavým d ůvodem obecného zájmu. 
Kromě toho tento vnitrostátní režim nesmí být v žádném p řípadě více omezující, než je nutné 
k dosažení sledovaného cíle; jinými slovy musí být p řiměřený.  
 V posledních letech jsou problémy da ňové diskriminace v p
řípadě dědictví ze zahrani čí stále 
patrnější; Komise byla na základ ě obdržených stížností a svých vlastních šet ření nucena 
zahájit řízení o porušení Smlouvy proti n ěkolika členským stát ům kvůli některým aspekt ům 
jejich práva.   Soudní dv ůr se navíc od roku 2003 zabýval pravidly členských stát ů v oblasti d ědické dan ě v 
deseti případech postoupených vnitrostátními soudy. Soudní dv ůr v osmi z t ěchto deseti 
případů rozhodl, že vnitrostá tní pravidla doty čných členských stát ů v oblasti d ědické 
a darovací dan ě porušují pravidla EU týkající se  volného pohybu kapitálu a/nebo svobody 
usazování.  Soudní dv ůr se pravidly d ědické dan ě zabýval i v jiném p řípadě, který se týkal vyšší d ědické 
daně z dědictví odkázaného charitativním organizacím v jiných členských státech.  
 
                                                
 
3  Krom ě toho by m ěla být jakákoli selektivní výhoda ve form ě odlišného da ňového zacházení s 
obchodními aktivy, která jsou sou částí dědictví, v souladu s pravidly EU v oblasti hospodá řské soutěže. 
 
CS  CS Tyto rozsudky Soudního dvora vnesly do této otázky ur čitou míru jasnosti a jistoty. V mnoha 
případech však nemusí být zcela jasné, jaké d ůsledky by m ělo mít rozhodnu tí týkající se 
právních p ředpisů jednoho členského státu na legislativu jiného členského státu. Navíc i když 
členské státy zavedou v d ůsledku rozhodnutí nová da ňová pravidla, mohou tak u činit velmi 
odlišnými zp ůsoby. 
 Z rozsudk ů Soudního dvora v jednotlivých p řípadech dále nemusí být ob čanům EU jasné, 
které zásady musí členské státy p ři danění dědictví ze zahrani čí dodržovat.  
 Z toho důvodu se jeví vhodné stanovit zásady zák azu diskriminace vyplývající z judikatury, 
které by se m ěly odrazit v systémech d ědické dan ě. Mohlo by to zlepšit fungování základních 
svobod, protože ob čané EU by byli obeznámeni s pravidly, která členské státy musí p ři danění 
dědictví ze zahrani čí dodržovat. Rovn ěž by to mohlo napomoci členským stát ům při uvádění 
jejich ustanovení o d ědické dani do souladu s právem EU.  
 V dalších kapitolách je uveden p řehled hlavních rozsudk ů relevantních pro d ědickou 
a darovací da ň a zásady plynoucí z této judikatury. 
 Na zač
átku je vhodné poznamenat, že zatímco k rezident ům a nerezident ům lze v souvislosti s 
přímými dan ěmi zpravidla p řistupovat odlišným zp ůsobem, je-li to od ůvodněno rozdílnými 
okolnostmi, Soudní dv ůr ve většině svých rozhodnutích v p řípadech d ědické dan ě shledal, že 
s rezidenty a nerezidenty by se m ělo zacházet rovným zp ůsobem.  
 
2. OBECNÁ ANALÝZA P ŘÍSLUŠNÉ JUDIKATURY  
 
2.1  P řípady, v nichž Soudní dv ůr shledal, že právní p ředpisy členských stát ů 
v oblasti d ědické a darovací dan ě nejsou v souladu s právem EU   
 
 
2.1.1. Rozsudek ve v ěci Barbier (C-364/01) 
 
Soudní dv ůr v této věci rozhodl, že členský stát nem ůže uplatnit pravidla d ědické dan ě, která 
by umožnila ur čitý odpočet z hodnoty poz ůstalosti pro da ňové účely, žil-li z ůstavitel v dob ě 
úmrtí v daném členském stát ě, avšak neumožnila by jej, pokud m ěl zůstavitel p řed smrtí 
bydliště v jiném členském stát ě. 
 
V této věci soud rozhodl, že „d ědictví“ spadá pod ustanoven í o volném pohybu kapitálu, 
jakmile se prvky zakládající d ědictví nacházejí v zahrani čí. Lze poznamenat, že pro 
uplatňování ustanovení o volné m pohybu kapitálu na d ědictví není nutné br át ohled na to, zda 
jsou osoby samy zapojeny do p řeshraniční hospodá řské činnosti.  
 V této věci Soudní dv ůr rozhodl, že je v rozporu s práv em EU, existuje-li pro stanovení 
hodnoty nemovitého majetku, který se nachází v doty čném členském stát ě, rozdílný postup 
výměru daně v závislosti na tom, zda z ůstavitel m ěl v době úmrtí bydlišt ě v daném členském 
státě, či nikoli. V takovém p řípadě by se měla pro daňové účely zohlednit hodnota závazk ů 
spojených s majetkem bez ohledu na to, v jakém členském stát ě měl zůstavitel bydlišt ě.  
 Soudní dv ůr kromě toho vypracoval klí čové pravidlo, které má sloužit ke zjiš ťování, zda 
může z vnitrostátních ustanovení vyplývat omezení volného pohybu kapitálu v oblasti d ědické 
 
CS  CS daně. V tomto ohledu je zakázáno, aby členský stát uplat ňoval opat ření, na jehož základ ě 
dochází k v ětšímu snížení hodnoty majetku, jenž pat ří rezidentovi jiného členského státu, než 
hodnoty majetku pat řícího rezidentovi téhož členského státu. Soudní dv ůr se tímto 
odůvodněním řídil ve všech dalších rozsudcích v oblasti d ědické a darovací dan ě. 
 Soudní dv ůr rovněž ujasnil, že pro ú čely posuzování souladu vni trostátních právních p ředpisů 
o dědické dani s právem EU ne ní relevantní existence da ňové výhody poskytované 
jednostrann ě jiným členským státem, než je stát bydlišt ě. Toto od ůvodnění bylo rovn ěž 
použito v následných rozsudcích.  Soudní dv ůr nezkoumal tento p řípad konkrétn ě ve světle práva volného pohybu osob 
zakotveného ve Smlouv ě. Uvedl však, že d ědické dan ě patří mezi úvahy, kterými by se státní 
příslušník členského státu v ědomě zabýval p ři rozhodování, zda využít svobody pohybu 
stanovené ve Smlouv ě, či nikoli.  
 
 
2.1.2. Rozsudek ve v ěci Maria Geurts , C-464/05 
  
V této věci Soudní dv ůr shledal, že je diskriminující jednat s vlastníkem rodinného podniku a 
po jeho smrti s d ědici rozdílným zp ůsobem podle toho, zda tento podnik zam ěstnával 
pracovníky v doty čném členském stát ě nebo v jiném členském stát ě.  
 
Příslušné vnitrostátní právní p ředpisy umož ňovaly osvobození od d ědické dan ě v případě 
podílů v malých rodinných podnicích pod podmínkou, že takový podnik zam ěstnává v daném 
členském stát ě minimální po čet pracovník ů.  
 
V tomto p řípadě přezkoumal Soudní dv ůr příslušné právní p ředpisy pouze z hlediska zásady 
svobody usazování. Bylo to z toho d ůvodu, že právní p ředpisy byly použitelné pouze v 
případě, že zůstavitel, p řípadně společně s členy úzké rodiny, držel v doty čné společnosti tři 
roky před svou smrtí nejmén ě 50 % základního kapitálu. Soudní dv ůr shledal, že takto velký 
podíl umož ňoval těmto osobám ovliv ňovat rozhodnutí doty čné společnosti a rozhodovat o 
jejích činnostech. Dále Soudní dv ůr shledal, že jakékoli omezující ú činky uvedených právních 
předpisů na volný pohyb kapitálu by byly pouze nevyhnutelným d ůsledkem ú činků těchto 
předpisů na usazování v zahrani čí.  
 Soudní dv ůr stanovil, že členský stát nem ůže zamítnout da ňové osvobození d ědictví 
rodinného podniku, který zam ěstnával nejmén ě pět pracovník ů v jiném členském stát ě, pokud 
takové osvobození od d ědické dan ě umožňuje v případě, že těchto pět pracovník ů bylo 
zaměstnáno v daném členském stát ě. 
 
 2.1.3.  Rozsudek ve v ěci Jäger  (C-256/06)  
 
Soudní dv ůr v této v ěci rozhodl, že majetek, kt erý se nachází v zahrani čí, by nem ěl být 
oceňován nevýhodn ěji než majetek, který se nachází v domovském členském stát ě. 
 
Případ Jäger se týkal nevýhodn ějšího postupu pro da ňové účely, který uplatnil členský stát, v 
němž se nachází bydlišt ě, na majetek nacházející se v jiném členském stát ě. 
 
 
CS  CS  Soudní dv ůr rozhodl, že ustanovení o volném pohybu kapitálu zakazuje členským stát ům, 
aby na základ ě svých právních p ředpisů uplatňovaly obzvlášt ě výhodný systém oce ňování a 
částečné osvobození na majetek, který se nachází v doty čném členském stát ě, zatímco 
majetek v jiných členských státech oce ňují na základ ě běžných pravidel reálné tržní hodnoty. 
Protože výpo čet daně přímo souvisel s hodnotou majetku, nejednalo se objektivn ě o rozdílné 
situace, které by od ůvodňovaly nerovné zacházení pro da ňové účely.  
 
 
2.1.4. Rozsudek ve v ěci Eckelkamp (C-11/07)  a ve věci Arens-Sikken (C-43/07) 
 
V těchto věcech Soudní dv ůr shledal, že uplat ňování rozdílných da ňových pravidel na vým ěr 
dědické dan ě a daně z převodu splatné za majetek v závislosti na tom, zda m ěl zůstavitel v 
době úmrtí bydlišt ě v dotyčném členském stát ě nebo v zahrani čí, není v souladu s právními 
předpisy EU.  
 
Ve věci Eckelkamp  Soudní dv ůr rozhodl, že je nezákonné, aby členský stát neumožnil 
odpočet poplatk ů spojených s hypotékou z hodnoty nemovitosti pouze z toho d ůvodu, že 
osoba, o jejíž poz ůstalosti se vede řízení, měla v době úmrtí bydlišt ě v jiném členském stát ě. 
 
Ve věci Arens-Sikken  Soudní dv ůr rozhodl, že je v rozporu s právem EU, pokud je d ědici 
umožněno odečíst dluhy související se zd ěděným majetkem pouze tehdy, m ěla-li osoba, o 
jejíž pozůstalosti se vede řízení, v dob ě úmrtí bydlišt ě v členském stát ě, v němž se majetek 
nachází.  
 
Oba případy se zabývaly zp ůsobem vým ěru dědické dan ě a týkaly se podobné situace jako ve 
věci Barbier .  
 
Ve věci Eckelkamp  Soudní dv ůr rozhodl, že zamítnutí odpo čtu dluhů a závazk ů porušuje 
ustanovení o volném pohybu kapitálu. Dot čený členský stát odmítl zohlednit dluhy a závazky 
související s d ědictvím pro ú čely stanovení splatné d ědické dan ě, pokud z ůstavitel v dob ě 
úmrtí nem ěl bydliště v daném členském stát ě. Odpočet těchto dluh ů a závazk ů by však 
umožnil, pokud by v n ěm zůstavitel v dob ě úmrtí bydlišt ě měl. Soudní dv ůr konstatoval, že 
vzhledem k tomu, že podle p říslušných právních p ředpisů souvisí vým ěr dědické dan ě a daně 
z převodu přímo s hodnotou nemovitého majetku, nejedn á se o rozdílné situace, které by 
odůvodňovaly nerovné da ňové zacházení s nemovitým majetkem nacházejícím se v doty čném 
členském stát ě v závislosti na tom, kde m ěl zůstavitel v dob ě úmrtí bydlišt ě.  
 Ve věci Arens-Sikken  byl majetek odkázán poz ůstalé manželce, která však byla na základ ě 
testamentárního rodi čovského rozd ělení majetku inter vivos  povinna vyplatit každému z d ětí 
peněžitou protihodnotu jeho podílu na poz ůstalosti. Tyto „dluhy vzniklé v souvislosti se 
zvětšením dědického podílu“, které musela poz ůstalá manželka vyplatit svým d ětem, nebyly 
zohledněny pro účely stanovení její da ňové povinnosti k dani z p řevodu majetku. Pokud by 
měl zůstavitel v dob ě úmrtí bydlišt ě v dotyčném členském stát ě, byl by tento odpo čet možný. 
Soudní dv ůr rozhodl, že takové rozdílné zacházen í není v souladu s volným pohybem 
kapitálu.  
2.1.5. Rozsudek ve v ěci Mattner  (C-510/08)  
 
 
CS  CS Soudní dv ůr prohlásil, že ustanovení o darovací (a d ědické) dani, podle n ěhož je nezdanitelná 
částka pro d ěti dárce v p řípadě, že všechny strany jsou nerezide nty, nižší, než pokud je jedna z 
nich rezidentem, není v s ouladu s volným pohybem kapitálu. 
 V tomto p řípadě Soudní dv ůr rozšířil judikaturu, kterou vytvo řil v oblasti d ědických daní, na 
vnitrostátní právní p ředpisy o dani darovací.  
 Uvedený p řípad se týkal darování pozemku nacházejícího se v členském stát ě, který da ň 
vybírá. Jak dárce, tak obdarovaný, dít ě dárce, měli bydliště v jiném členském stát ě. 
 Příslušné vnitrostátní p ředpisy rozlišovaly p řípady, v nichž má da ňový poplatník podléhat 
omezené  daňové povinnosti, tj. pokud má jak dárce, tak obdarovaný v dob ě poskytnutí daru 
bydliště v jiném členském stát ě, a případy, v nichž má da ňový poplatník podléhat neomezené 
daňové povinnosti, tj. pokud má alespo ň jeden z nich bydlišt ě v členském státu výb ěru daně. 
V druhé situaci právní p ředpisy stanovovaly pom ěrně
 vysokou nezdanitelnou částku, pokud 
se jedná o dary mezi rodi čem a dítětem, zatímco tato částka byla mnohem nižší v první 
situaci.  
 Soudní dv ůr neshledal žádný objektivní rozdíl mezi t ěmito dvěma situacemi, který by rozdílné 
zacházení od ůvodňoval. Soudní dv ůr také projednal řadu předložených od ůvodnění, 
konkrétně potřebu zabránit, aby tentýž da ňový poplatník získal dvakrát stejné da ňové 
zvýhodnění, nutnost zabránit obcházení limit ů poskytnutím n ěkolika dar ů, jakož i pot řebu 
zachování provázanosti vnitrostátního da ňového systému. Soudní dv ůr však nep řijal žádné z 
těchto odůvodnění. 
  
2.1.6. Rozsudek ve v ěci Halley  (C-132/10) 
 
Soudní dv ůr v této v ěci shledal, že je diskriminu jící stanovovat odlišné proml čecí lhůty pro 
oceňování akcií na jméno pro ú čely dědické dan ě v závislosti na tom, zda se sídlo skute čného 
vedení emitující spole čnosti, jejímž byla zesnulá osoba akcioná řem, nachází v členském stát ě 
výběru daně nebo v jiném stát ě.  
 
V této věci zahrnovala poz ůstalost akcie na jméno ve spole čnosti, jejíž sídlo skute čného 
vedení se nacházelo v jiném členském stát ě, než byl stát výb ěru daně, a které d ědictvím p řešly 
na dědice ve stát ě výběru daně.  
 Podle vnitrostátních právních p ředpisů členského státu výb ěru daně mohl da ňový úřad 
požadovat odborné ocen ění určitého majetku, který se nachází v daném členském stát ě, aby 
zjistil, zda nebyl v p řiznání k d ědické dani podhodnocen. Proml čecí lhůta, během níž m ůže 
daňový úřad vznést požadavek takového odborného ocen ění a následné možné opravy výše 
dědické dan ě směrem nahoru, byla stanovena na  dva roky ode dne podání da ňového přiznání 
k dědické dani.  
 
V případě akcií držených ve spole čnosti, jejíž sídlo skute čného vedení se nachází mimo území 
členského státu výb ěru daně, nebylo možné žádné odborné ocen ění a daňové úřady měly 
mnohem delší dobu, a to až deset let, na to, aby podaly stížnost ohledn ě podhodnocení a 
následně zvýšily d ědickou da ň, jakož i úroky a pen ěžité pokuty. 
 
 
CS  CS Soudní dv ůr konstatoval, že takové právní p ředpisy jsou v rozporu s ustanoveními o volném 
pohybu kapitálu, protože uplatn ění delší proml čecí lhůty na dědice akcií spole čnosti, jejíž 
sídlo skute čného vedení se nachází v zahrani čí, může odradit rezidenty členského státu výb ěru 
daně od investování do majetku nacházejícího se mimo daný členský stát nebo od toho, aby si 
takové investice ponechali. D ědicové takových rezident ů se budou delší dobu nacházet v 
nejistotě, protože je možné, že jim da ň bude upravena.  
 Soudní dv ůr nenašel žádné od ůvodnění pro takové omezení volného pohybu kapitálu, 
zejména vzhledem k tomu, že lh ůta deseti let se nezakládá na čase nezbytném k ú čelnému 
využití mechanism ů vzájemné pomoci mezi orgány da ňové správy nebo jiných mechanism ů 
umožňujících zjistit hodnotu doty čných akcií.  
  
2.2  P řípady, v nichž Soudní dv ůr shledal, že právní p ředpisy členských stát ů v 
oblasti dědické dan ě jsou v souladu s právem EU   
 
 
2.2.1. Rozsudek ve v ěci Van Hilten-van Der Heijden  (C-513/03) 
 
 
Soudní dv ůr v této věci rozhodl, že ustanovení o volném pohybu kapitálu nezakazují pravidlo, 
podle něhož se má poz ůstalost státního p říslušníka členského státu, který zem ře do deseti let 
poté, co p řestal mít v doty čném členském stát ě bydliště, danit tak, jako by tento státní 
příslušník m ěl stále bydlišt ě v tomto členském stát ě. Důležitým prvkem byl fakt, že uvedené 
pravidlo nerozlišovalo mezi  rezidenty a nerezidenty. 
 
Na základ ě smlouvy o zamezení dvojího zdan ění mezi doty čnými dvěma státy se m ěla 
pozůstalost státního p říslušníka členského státu, který zem ře v průběhu deseti let poté, co 
přestal mít bydlišt ě v daném členském stát ě, danit tak, jako by tento státní p říslušník m ěl stále 
bydliště v daném členském stát ě. Smlouva o zamezení dvojího zdan ění rovněž stanovila, že 
stát výběru daně sníží takto splatnou da ň o výši dan ě dlužné v druhém stát ě z důvodu tamního 
bydliště.  
 Uvedená ustanovení nebyla považována za diskriminující, protože na rozdíl od v ěci Barbier  
nerozlišovala mezi da ňovými poplatníky podle místa jejich bydlišt ě. Naopak stanovila stejné 
zacházení s poz ůstalostí státních p říslušníků, kteří přesídlili do zahrani čí, a těch, kteří zůstali v 
dotyčném členském stát ě.  
 
Podle Soudního dvora by takové právní p ředpisy neodradily státního p říslušníka, který 
přesídlil do zahrani čí, od investování v členském stát ě výběru daně, ani státního p říslušníka, 
který zůstal ve stát ě výběru daně, od investování v jiném členském stát ě. Tyto právní p ředpisy 
by ani nesnížily hodnotu poz ůstalosti státního p říslušníka, který p řesídlil do zahrani čí. Soudní 
dvůr upozornil na to, že vzhledem k tomu, že tato oblast není harmonizována, si členské státy 
mohou samy ur čovat kritéria pro rozd ělení pravomocí v oblasti daní. V tomto ohledu mohou 
jako opat ření proti zneužití rovn ěž stanovit rozší řené pojetí bydlišt ě, jako je tomu ve výše 
uvedeném p řípadě.  
  
 2.2.2. Rozsudek ve v ěci Block  (C-67/08)  
 
CS  CS  
Soudní dv ůr v této v ěci dospěl k závěru, že členský stát není povinen zamezit dvojímu 
zdanění dědictví, které vyplývá z paralelního výkonu da ňové pravomoci členskými státy, 
například zapo čtením dědické dan ě odvedené v zahrani čí oproti vlastní d ědické dani. 
 
Ve věci Block  musel Soudní dv ůr rozhodnout, zda jsou v soula du s ustanoveními o volném 
pohybu kapitálu vnitrostátní právní p ředpisy, podle nichž není možné zapo číst dědickou da ň 
odvedenou v jiném členském stát ě oproti dědické dani, kterou má d ědic zaplatit v členském 
státě svého bydlišt ě.  
 Tento případ se liší od výše popsaných p řípadů tím, že se netýká systému d ědické dan ě 
jednoho členského státu, ale d ůsledku paralelního výkonu da ňových pravomocí dvou 
členských stát ů.  
 Dědic i zůstavitel m ěli bydliště v jednom členském stát ě, ale movitý majetek z poz ůstalosti se 
nacházel v jiném členském stát ě a byl zdan ěn jak v tomto členském stát ě, tak v zemi bydlišt ě 
dědice. 
 Soudní dv ůr se usnesl, že používání r ůzných hrani čních určovatelů pro výběr dě
dické dan ě z 
kapitálových pohledávek není v rozporu s právními p ředpisy EU, protože za sou časného stavu 
práva EU neexistují na úrovni EU žádná obecná kritéria pro rozd ělení pravomocí mezi 
členské státy, která by v rámci Ev ropské unie zabránila dvojímu zdan ění.  
 
Členské státy si proto mohou samy ur čovat vlastní pravidla v oblasti p římých daní, v četně 
hraničních určovatelů, na jejichž základ ě podléhá osoba nebo p říjem dani na jejich území.  
 
Kromě toho nejsou povinny p řizpůsobit své da ňové systémy odlišným da ňovým systém ům 
ostatních členských stát ů, aby zabránily dvojímu zdan ění plynoucímu z paralelního výkonu 
daňové pravomoci doty čnými členskými státy. Konkrétn ě nemusí zapo čítávat dědickou da ň 
odvedenou v zahrani čí oproti vlastní d ědické dani.  
 
 2.3.  Jiné relevantní p řípady – Postup stanovení dan ě pro zahrani ční charitativní 
organizace  
  
Ve věci Missionswerk Werner Heukelbach (C-25/10) Soudní dv ůr rozhodl, že členský stát 
poskytující tuzemským charitativním organizacím ur čitá daňová zvýhodn ění musí stejným 
způsobem přistupovat i k zahrani čním charitativním organizacím, pokud tyto zahrani ční 
organizace spl ňují podmínky stanovené daným členským státem pro p řiznání da ňových 
zvýhodnění. 
 
Soudní dv ůr se již d říve zabýval tím, jak členské státy p řistupují pro da ňové účely k 
charitativním organizacím usazeným v jiných členských státech na jedné stran ě a k darům 
poskytovaným t ěmto subjekt ům na stran ě druhé. Ve v ěci Stauffer  (C-386/04) se Soudní dv ůr 
zabýval prvním p řípadem, ve v ěci Persche  (C-318/07) pak druhým. V obou p řípadech Soudní 
dvůr rozhodl, že vnitrostátní da ňové předpisy, které diskriminují zahrani ční charitativní 
organizace, nejsou v souladu s usta noveními o volném pohybu kapitálu.  
 
 
CS  CS Ve věci Missionswerk Werner Heukelbach  Soudní dv ůr rozšířil platnost zásad zakazujících 
diskriminaci stanovených ve výše uvedených rozsudcích na právní p ředpisy členských stát ů v 
oblasti dědické dan ě. Případ se týkal použiteln osti snížené sazby d ědické dan ě v případě 
dědictví odkázaného neziskovému sdružení. P říslušné vnitrostátní p ředpisy stanovovaly, že 
sníženou sazbu lze použít pouze te hdy, má-li sdružení své sídlo bu ď v členském stát ě výběru 
daně, nebo v členském stát ě, v němž měl zůstavitel v dob ě úmrtí skute čně bydliště či místo 
výkonu práce nebo ve kterém m ěl předtím skute čně bydliště či místo výkonu práce.  
 Soudní dv ůr rozhodl, že právní úprava, podle ní ž nezisková organizace uznaná v členském 
státě, kde je usazena, spl ňuje rovněž podmínky pro obdobné organizace uložené členským 
státem výb
ěru daně, je v rozporu s článkem 63. Skute čnost, že zahrani ční charitativní 
organizace nemá sídlo v doty čném členském stát ě nebo v členském stát ě, v němž zůstavitel 
bydlel nebo pracoval, nebyl a považována za podstatnou. 
3. ZÁSADY VYPLÝVAJÍCÍ Z JUDIKATURY  
 
Z příslušné judikatury lz e stanovit zásady, které je možné shrnout do t ěchto skupin: 
 
Zeměpisné vazby týkající se majetku tvo řícího součást dědictví ze zahrani čí 
 
1. Ustanovení členských stát ů v oblasti d ědické dan ě jsou v rozporu s ustanoveními o 
volném pohybu kapitálu, pokud sta noví rozdílné postupy vým ěru daně z majetku, 
který je sou částí dědictví, v závislosti na tom, zda má tento majetek ur čitou vazbu na 
vnitrostátní území, tedy zejména zda se na n ěm nachází. Tím se mimo jiné rozumí, že: 
 
a. Způsoby oceňování nemohou být nevýhodn ější pro majetek nacházející se v 
zahraničí.  
 
b. Neměla by existovat žádná omezení pro odpo čet dluhů/závazků souvisejících s 
majetkem nacházejícím se v zahrani čí, pokud neexistují žádná omezení pro 
majetek nacházející se v daném stát ě. 
 c. Ustanovení členských stát ů v oblasti d ědické dan ě nemohou stanovovat vyšší 
sazbu dědické dan ě za zděděný majetek, který se nachází v zahrani čí. 
 d. Členské státy nemohou st anovovat rozdílné proml čecí lhůty pro op ětovné 
ocenění akcií na jméno pro ú čely dědické dan ě
 v závislosti na tom, kde se 
nachází sídlo skute čného vedení emitující spole čnosti.  
 
2. Základní zásady by rovn ěž mohly zakazovat mimo jiné vým ěr dědické dan ě, 
 a. který je nevýhodn ější v případě zděděných akcií zapsaných na zahrani čních 
burzách nebo zd ěděných akcií spole čností nacházejících se v zahrani čí než v 
případě akcií zapsaných na domácích burzách nebo akcií tuzemských 
společností;  
 b. který zvýhod ňuje platby z domácích penzijních pojišt ění jako sou část dědictví 
před platbami provád ěnými za stejné situace ze zahrani čních pojišt ění;  
 
 
CS  CS c. který je nevýhodn ější v případě veřejných dluhových cenných papír ů 
vydávaných jinými členskými státy než v p řípadě podobných cenných papír ů 
vydávaných členským státem výb ěru daně.  
  
Bydliště osob, kterých se d ědictví ze zahrani čí týká 
 
 
 
2. Ustanovení členských stát ů v oblasti d ědické dan ě jsou v rozporu s právem EU, pokud 
stanoví v p řípadě darů nebo dědictví vyšší nezdanitelné částky pro rezidenty než pro 
nerezidenty, jestliže se rezidenti a ne rezidenti nacházejí ve srovnatelné situaci.   
 
V závislosti na p řípadu by to mimo jiné mohlo znamenat, že členské státy nemohou 
stanovit nižší nezdanitelnou částku v případě dědické dan ě pouze na základ ě toho, že 
zůstavitel a d ědic nem ěli/nemají bydlišt ě v členském stát ě, který takovou 
nezdanitelnou částku přiznává. 
 
3. Pokud jde o stanovení hodnoty zd ěděného majetku, je v rozpor u s právem EU umožnit 
odpočet pouze tehdy, m ěl-li zůstavitel bydlišt ě v členském stát ě výběru daně. 
 
To by mohlo také mimo jiné znamenat, že právní p ředpisy členských stát ů v oblasti 
dědické dan ě nejsou v souladu s právem EU, jestliže omezují odpo čet dluhů a závazků 
spojených s majetkem, který zd ědil nerezident, avšak neuplat ňují žádné takové 
omezení na majetek zd ěděný rezidenty.  
 
4. Obecně a při absenci objektivních od ůvodnění jsou ustanovení členských stát ů v 
rozporu s volným pohybem ka pitálu, pokud v oblasti d ědické dan ě stanoví 
nevýhodn ější daňové zacházení s d ědici nebo z ůstavitelem, kte ří neměli bydliště v 
daném členském stát ě. 
 
 
Postup stanovení d ědické dan ě pro podniky, jako jsou malé a st řední podniky  
 
5. Členské státy nemohou stanovovat zvýhodn ěné daňové zacházení s d ědictvím 
týkajícím se podniku,  které je podmín ěno tím, že činnost podniku bude dále 
provozována v doty čném členském stát ě. 
 6. Členské státy nemohou stanovovat nevýhodn ější daňové zacházení v p řípadě 
zděděného podniku pouze z toho d ůvodu, že se jeho zam ěstnanci nacházejí v 
zahraničí. 
 7. Daňová úleva v p řípadě dědické dan ě vztahující se na zd ěděné podniky, jako jsou 
osvobození nebo zvláštní úleva v p řípadě převodů rodinných a malých podnik ů v 
důsledku úmrtí, by m ěla být poskytována stejným zp ůsobem dědicům, kteří nemají 
bydliště v členském stát ě poskytujícím úlevu, jako d ědicům, kte
ří v něm bydliště mají. 
 
 
Postup stanovení d ědické dan ě pro charitativní organizace  
 
8. Ustanovení členských stát ů v oblasti d ědické dan ě nemohou uplat ňovat nevýhodn ější 
postupy vým ěru dědické dan ě z dědictví odkázaného charita tivní organizaci pouze na 
 
CS  CS základě toho, že je doty čná organizace usazena v jiném členském stát ě, než je členský 
stát výběru daně. 
  
4. Z
ÁVĚRY 
Judikaturou již bylo stanoveno mnoho zásad týka jících se zákazu di skriminace v oblasti 
dědické dan ě. Soudní dv ůr může být v budoucnu požádán, aby p řezkoumal další situace, které 
dosud nebyly řešeny a v nichž použitelné právní p ředpisy rozlišují mezi čistě vnitrostátními 
situacemi a situacemi, které p řesahují do zahrani čí. Je však již jasné, že rozlišování čistě 
vnitrostátních od p řeshraničních situací není v souladu s právem EU, pokud mezi t ěmito 
situacemi neexistuje žádný objekti vní relevantní rozdíl nebo od ůvodnění spojené s 
naléhavými požadavky obecného zájmu.  Občané EU mají právo žádat nápravu, zjistí-li mezi pravidly členského státu v oblasti d ědické 
daně a právem EU jakýkoli nesoulad. 
 Komise jako strážkyn ě Smluv EU je oprávn ěna podniknout náležité kroky, jestliže zjistí 
porušení práva EU v oblasti d ědické a darovací dan ě.