Zásadní význam při snižování motivace zaměstnavatelů k najímání nelegálních migrantů mají účinné, přiměřené a odrazující finanční a trestní sankce za neoprávněné zaměstnávání. Sankce by měly vyrovnat hospodářské přínosy plynoucí z najímání nelegálních migrantů. Sankce vůči zaměstnavatelům by měly odrážet rovněž závažnost trestného činu a přiměřeně reagovat na vážnost porušení předpisů, jež se zvyšuje v případech obzvláště vykořisťujících pracovních podmínek (např. soustavné porušování předpisů, značný počet najatých nelegálních migrantů a zaměstnávání obětí obchodování s lidmi). Účinné a přiměřené uplatňování sankcí má odrazující účinek tehdy, převažují-li rizika odhalení a uložení sankcí nad hospodářskými výhodami najímání nelegálních migrantů.

Neoprávněné zaměstnávání vystavuje migranty rovněž rizikům souvisejícím s porušováním individuálních a sociálních práv, zejména pracovnímu vykořisťování, tísnivým životním a pracovním podmínkám a omezenému či žádnému přístupu k sociální ochraně. V některých případech může být pracovní vykořisťování také spojeno se závažnou a organizovanou trestnou činností, a to buď v důsledku obchodování s lidmi za účelem pracovního vykořisťování, nebo vykořisťování nelegálních migrantů převaděčskými sítěmi prostřednictvím dlužního otroctví, kdy je určitá osoba nucena pracovat, aby splatila dluh, a to za vykořisťujících pracovních podmínek. Zločinecké sítě se zaměřují rovněž na migranty, kteří již neoprávněně pobývají v EU, nutí je pracovat za velmi vykořisťujících pracovních podmínek a zvyšují jejich zranitelnost a jejich ochotu přijmout jakoukoli pracovní příležitost, aby mohli zůstat v EU a měli nějaký příjem.

Řešení výzev, které představuje nelegální migrace do EU, je důležitou součástí komplexního, dlouhodobého a udržitelného přístupu k migraci, jak se navrhuje v novém paktu o migraci a azylu . Tento přístup zajišťuje soudržnost při vývoji politik EU v oblasti migrace, azylu, integrace a správy hranic s cílem pomoci zabránit nebezpečným a nelegálním příchodům do EU. Cílem nového paktu je odrazovat od nelegální migrace, zabránit organizovanému vykořisťování migrantů a podporovat udržitelné a bezpečné legální cesty pro ty, kteří potřebují ochranu. Obnovený Akční plán EU proti převaděčství migrantů na období 2021–2025, předložený spolu s touto zprávou, poskytuje nástroje pro boj proti zločineckým sítím převaděčů a pro úspěšné odrazování od nelegální migrace v úzkém partnerství mezi členskými státy, orgány a institucemi EU a partnerskými zeměmi.

Zúčastněné strany se však domnívají, že tato ustanovení mají omezený dopad na postupy podávání stížností a určení odpovědnosti v rámci celého řetězce, pokud jde o pravděpodobnost toho, že dodavatel, který splnil povinnosti týkající se hloubkové kontroly, nenese odpovědnost, jak je uvedeno v čl. 8 odst. 3 směrnice. Například v Belgii jsou povinnosti dodavatele týkající se „hloubkové kontroly“ splněny pouhým vydáním písemného prohlášení subdodavatele, že nezaměstnává nebo nebude zaměstnávat nelegální migranty, a hlavní dodavatel je tak zproštěn veškeré odpovědnosti. Členské státy by měly učinit více pro to, aby byli hlavní dodavatelé pokládáni za odpovědné za porušení předpisů v rámci subdodavatelského řetězce, včetně zprostředkovatelů neoprávněného zaměstnávání, a to vzhledem k podobnosti jejich role s úlohou zaměstnavatelů.

Mezi členskými státy však existují rozdíly v přísnosti trestních sankcí, jak ukazuje tabulka 2, a to jak z hlediska délky případného trestu odnětí svobody v rozmezí od osmi dnů do dvanácti let, tak z hlediska výše uložené pokuty. Mimoto existuje značný nedostatek informací o uplatňování trestních sankcí vůči zaměstnavatelům v praxi a o počtu zahájených řízení. Tyto prvky poukazují na skutečnost, že směrnice měla omezený dopad při odrazování od neoprávněného zaměstnávání prostřednictvím sankcí a že se v EU dosud nepodařilo zavést účelný rámec pro účinné, přiměřené a odrazující sankce. Zpětná vazba poskytnutá zúčastněnými stranami zastupujícími odbory a nevládní organizace, která byla získána během zvláštních cílených konzultací na dané téma, tento závěr podporuje, neboť potvrzuje, že se sankce pro vykořisťující zaměstnavatele zdají být nižší než výhody získané prostřednictvím nehlášené práce a sociálního dumpingu. Členské státy by proto měly posoudit, zda je výše trestních sankcí uplatňovaných na vnitrostátní úrovni dostatečně odrazující a přispívá k účinnému rámci sankcí za neoprávněné zaměstnávání.

Směrnice stanoví, že zaměstnavatelé, kteří najímají nelegální migranty, podléhají finančním sankcím, jež by se měly úměrně zvyšovat s počtem zaměstnávaných nelegálních migrantů a mohou se snížit v případě zaměstnávání pro soukromé účely (např. pomoc v domácnosti). Jak bylo uvedeno již ve zprávě z roku 2014, pravidla týkající se finančních sankcí vůči zaměstnavatelům provedly ve svém vnitrostátním právu všechny členské státy. Kvůli nedostatečným informacím o ukládání finančních sankcí zaměstnavatelům v praxi však není možné přesvědčivým způsobem posoudit dopad v této oblasti. Z omezených informací, které jsou k dispozici, vyplývá, že ve výši pokut uložených právnickým osobám za zaměstnaného nelegálního migranta existují značné rozdíly, kdy se minimální sankce pohybují v rozmezí od 300 EUR v Belgii do přibližně 10 000 EUR v Chorvatsku a maximální sankce pak sahají od 3 000 EUR v Belgii, na Kypru a v Estonsku po 43 000 EUR v Itálii.

V zájmu ochrany obětí závažného vykořisťování a dětí, usnadnění podávání stížností za účelem odhalení a potrestání těchto závažných trestných činů a snazšího vymáhání dlužných mezd umožňuje ustanovení čl. 6 odst. 5 směrnice členským státům udělit nelegálním migrantům dočasná povolení k pobytu spojená s délkou příslušného vyšetřování nebo trestního řízení či ochotou spolupracovat s orgány. Platnost těchto povolení lze prodloužit do doby získání doplatků odměny. Tato povolení se obvykle vydávají po dobu šesti měsíců až jednoho roku a jejich platnost lze prodloužit. V řadě členských států lze platnost dočasných povolení k pobytu prodloužit do doby, dokud oběť neobdržela doplatek dlužné mzdy; chybí však informace o tom, jak často je toto ustanovení uplatňováno.

Ačkoli směrnice umožňuje neoprávněně zaměstnaným státním příslušníkům třetích zemí vymáhat doplatky po navrácení do země původu, zdá se, že chybí mechanismy, jež by usnadnily uplatnění nároků osobám, které již nepobývají v daném členském státě, přičemž jen velmi málo členských států má zvláštní mechanismy pro vymáhání doplatků. Zavedení účinných mechanismů však má zásadní význam pro zajištění toho, aby nelegální migranti, kteří se vrátí před ukončením řízení za účelem vymáhání doplatků dlužných mezd, nebyli při výkonu svých práv znevýhodněni. Pokud v Belgii inspektoři práce zjistí, že mzdy nebyly řádně vyplaceny, a v případech, kdy pracovníci nejsou bezprostředně dostupní, nebo zemi opustili, mají zaměstnavatelé povinnost odvést mzdy do Státní depozitní pokladny; žádný úřad nebo správní orgán však nemá povinnost doplatit dlužné mzdy nebo informovat migranta. Ve Francii jsou v případech, kdy je nelegální migrant v zajišťovací vazbě nebo již nepobývá v zemi, mzdy uloženy u Úřadu pro přistěhovalectví a integraci (OFII) a poté vyplaceny migrantovi. Úřad OFII má mimoto právo vymáhat mzdy, a to ve spolupráci s fiskálním oddělením, pokud zaměstnavatel nevyplatí migrantovi odměnu do 30 dnů.

Kromě těchto problémů při podávání stížností se nelegální migranti potýkají s překážkami rovněž při získávání dlužné odměny. Ačkoli směrnice stanoví, že by se mělo mít za to, že výše odměny odpovídá alespoň minimální mzdě a pracovní vztah trvá alespoň tři měsíce, zúčastněné strany poukazují na řadu nedostatků při provádění ustanovení o minimální odměně v praxi. Důvodem je například nedostatečné povědomí o příslušných ustanoveních u inspektorátů práce nebo odborníků, kteří nelegálním migrujícím pracovníkům poskytují pomoc a poradenství. V praxi se mohou nelegální migranti setkat s případy, kdy domněnka trvání pracovního vztahu v délce alespoň tři měsíců nebere v potaz zaměstnání na plný úvazek , a současně je nutné předložit doklad o odpracované době a různé druhy důkazů, například zprávy, fotografie či svědectví. Nelegální migranti se mimoto potýkají s překážkami při vlastní výplatě mezd, a to kvůli délce či nákladům soudního řízení, překážkám při založení bankovního účtu bez povolení k pobytu, strategiím zaměstnavatelů s cílem vyhnout se platbě nebo problémům spojeným s přístupem k finančním prostředkům v případě platební neschopnosti zaměstnavatele nebo navrácení.

Členské státy zvolily různé způsoby zřízení účinného mechanismu podávání stížností. Studie provedená Platformou pro mezinárodní spolupráci v oblasti nelegální migrace (PICUM) prokazuje, že ve třinácti členských státech (z celkem patnácti zemí, jichž se studie týkala) existují občanská a správní řízení, v jejichž rámci mohou pracovníci vznést nároky na dlužné mzdy, a v jedenácti členských státech existuje rovněž kontrolní orgán, který je příslušný pro přijímání stížností jednotlivých pracovníků na záležitosti související s nedoplatky mezd. Praxe rovněž ukazuje, že ačkoli migranti, u nichž je zjištěno, že jsou zaměstnáváni neoprávněně (bez ohledu na to, zda v zemi pobývají oprávněně či nikoli), mohou ve dvaceti členských státech vznést nárok na náhradu dlužných mezd za stejných podmínek jako v případě platné pracovní smlouvy , v praxi by však mechanismy podávání stížností mohly fungovat účinněji. Agentura pro základní práva uvádí, že v některých členských státech nelegální migranti stávající systémy podávání stížností nevyužívají. Důvodů může být celá řada: nedostatečné pobídky pracovníků k tomu, aby se ozvali; omezené informace o jejich právech a dostupném mechanismu podávání stížností; ekonomické překážky, jako jsou členské poplatky odborů, které pomáhají pouze svým členům, a většinou obava z odhalení, zadržení a navrácení.

Směrnice nestanoví pravidla týkající se způsobů poskytování informací nelegálním migrantům a vnitrostátní postupy se liší, pokud jde o to, kdy, kým a jak jsou tyto informace poskytovány . Ve většině členských států jsou inspektoři práce povinni informovat pracovníky o jejich právech, což je osvědčený postup, který by měly uplatňovat všechny členské státy. Existují však i jiné způsoby. Například v Rakousku jsou informace poskytovány v kontaktním centru pro pracovníky bez dokladů, zatímco v Itálii se tak děje prostřednictvím zvláštního formuláře, v němž jsou vysvětlena práva nelegálních migrujících pracovníků, včetně povinnosti zaměstnavatele vyplatit dlužné mzdy, odvést příspěvky na důchodové pojištění a sociální zabezpečení a možnosti podat na zaměstnavatele žalobu; tyto informace však nejsou poskytovány systematicky a jsou dostupné pouze v určitém počtu cizích jazyků. Komise bude podněcovat výměnu osvědčených postupů a zkušeností mezi členskými státy v zájmu zlepšení způsobu, jakým jsou tyto informace poskytovány nelegálním migrujícím pracovníkům, a zvýšení informovanosti o stávajících právech a povinnostech.

Zajištění toho, aby byli migranti schopni získat informace o svých právech a aby byly k dispozici podpůrné mechanismy pro podávání stížností a poskytování právní pomoci, je předpokladem účinného přístupu nelegálních migrantů ke spravedlnosti, zejména obětí vykořisťujících zaměstnavatelů. Směrnice o sankcích vůči zaměstnavatelům poskytuje nelegálním migrantům nástroje k účinnému uplatňování jejich práv a zajišťuje, aby byli systematicky informováni o svém právu vznést nárok na doplacení odměny před výkonem případného rozhodnutí o navrácení, aby mohli získat doplatek odměny i v případě navrácení do země původu a aby mohli podat na zaměstnavatele stížnost, a to buď přímo, nebo prostřednictvím třetích osob (viz oddíl 3.2). Směrnice proto zaručuje, aby mohli migranti, kteří pracují v EU bez oprávnění k pobytu, uplatnit účinně svá práva v EU, avšak v případě potřeby i z ciziny; tato práva musí být respektována i v případě použitelnosti postupů navrácení podle směrnice o navracení, zejména poté, co je ukončeno celkové posouzení individuální situace migrujícího pracovníka a je rozhodnuto o jeho migračním statusu.

Více než polovina členských států má vnitrostátní právní předpisy, které umožňují udělovat zvláštní dočasná povolení k pobytu obětem obzvláště vykořisťujících pracovních podmínek, zatímco ostatní je vydávají v případě obchodování s lidmi. Pouze pět členských států však udává, že v letech 2018 a 2019 udělily takováto povolení k pobytu nelegálním migrantům v případě pracovního vykořisťování, přičemž většina povolení byla vydána ve Francii, načež následovalo Švédsko, Česko, Německo a Polsko. Švédsko oznámilo rovněž udělování povolení k pobytu neoprávněně zaměstnávaným nezletilým osobám.

Ačkoli směrnice o sankcích vůči zaměstnavatelům měla v této oblasti pozitivní dopad, jelikož vedla k zavedení zvláštních mechanismů podávání stížností a možnosti udělovat dočasná povolení k pobytu, z konzultací se zúčastněnými stranami vyplývá, že v praxi se nelegální migranti, kteří zažili pracovní vykořisťování, setkávají s problémy, pokud jde o přístup k postupům udělování povolení k pobytu nebo o podmínky pro udělení povolení. Zúčastněné strany uvádějí, že se oběti potýkají s nedostatečným přístupem k informacím a právnímu poradenství ohledně dostupnosti povolení a ohledně toho, jak uplatnit nebo vyžadovat náhradu, že udělení povolení je často spojeno s obviněním konkrétních zaměstnavatelů z trestného činu a že povolení je podmíněno účastí obětí v trestním řízení, ačkoliv to směrnice nevyžaduje.

3.3 Opatření ke zlepšení ochrany práv migrantů

Přístup k informacím a spravedlnosti, vymáhání doplatků a usnadnění podávání stížností představují základ ochranných opatření směrnice, která mají napravit příkoří způsobená nelegálním migrantům. Nepřímé důkazy a zprávy zúčastněných stran naznačují, že se nelegální migranti setkávají s nedostatečně účinným přístupem k informacím a mechanismům podávání stížností. Nedostatek údajů o využívání mechanismu podávání stížností a vydávání dočasných povolení k pobytu neumožňuje vyvodit v této záležitosti jednoznačné závěry.

Účinné mechanismy podávání stížností umožňují orgánům naplánovat a lépe zacílit inspekce práce, zahájit ve spolupráci s migrujícími pracovníky a třetími osobami proti vykořisťujícím zaměstnavatelům řízení s velkými vyhlídkami na úspěch a v konečném důsledku zajistit, aby tito zaměstnavatelé nesli odpovědnost. Členské státy by měly zajistit, aby byly tyto mechanismy podávání stížností snadno přístupné, a měly by brát v potaz důvěrnost údajů, což může podnítit nelegální migrující pracovníky k podávání stížností a k odhalení případů vykořisťování. Členské státy by měly zavést politiky nebo protokoly pro bezpečné oznamování s cílem zajistit, aby mohli nelegální migrující pracovníci oznámit zaměstnavatele porušující předpisy a spolupracovat s donucovacími orgány, aniž by čelili hrozbě, že jejich migrační situace nepříznivě ovlivní výkon jejich práv. V rámci zvláštní odborné skupiny Komise pro nelegální migraci zabývající se směrnicí o sankcích vůči zaměstnavatelům bude Komise prosazovat výměnu osvědčených postupů k určení účinných mechanismů pro vymáhání doplatků, obdržení odměny a podávání stížností, a to s přihlédnutím k potřebě politik nebo protokolů pro bezpečné oznamování, a to i poté, co se migrant vrátil do své domovské země.

Rovněž sociální partneři a nevládní organizace hrají ústřední roli při prosazování a provádění ochranných opatření stanovených ve směrnici o sankcích vůči zaměstnavatelům a rozšíření jejich dosahu na nelegální migranty. Komise posílí dialog se sociálními partnery a nevládními organizacemi zastupujícími pracovníky bez dokladů a při rozvoji těchto činností bude spolupracovat s evropskou platformou pro řešení nehlášené práce.

Je nutné zlepšit přístup nelegálních migrujících pracovníků k objektivním a systematickým informacím o jejich právech a o mechanismech pro získání podpory a zjednání nápravy. S podporou fondů EU by členské státy měly ve spolupráci s hospodářskými sdruženími, odbory a nevládními organizacemi připravit informační a osvětové kampaně, které se zaměřují na nelegální migrující pracovníky. Ve spolupráci s Agenturou pro základní práva vypracuje Komise zvláštní školení pro inspektory s ohledem na informování nelegálních migrujících pracovníků o jejich právech a o způsobech vznášení nároků prostřednictvím mechanismů pro vymáhání odměny, a to i po jejich návratu do domovské země.

Komise: Členské státy by měly: ·bude podporovat výměnu osvědčených postupů, pokud jde o účinné mechanismy podávání stížností a praktické politiky nebo protokoly pro usnadnění spolupráce nelegálních migrujících pracovníků s donucovacími orgány, ·zahájí dialog se sociálními partnery, sdruženími zaměstnavatelů, odbory a nevládními organizacemi, přičemž využije odborné znalosti evropské platformy pro řešení nehlášené práce, ·podpoří přípravu informačních a osvětových kampaní pro nelegální migrující pracovníky, které se týkají jejich práv, a to ve spolupráci s hospodářskými sdruženími, odbory a nevládními organizacemi. ·zlepšit dostupnost mechanismů podávání stížností s cílem podnítit nelegální migranty k podávání stížností v případech neoprávněného zaměstnávání a vykořisťování, ·zavést pro nelegální migrující pracovníky politiky nebo protokoly pro bezpečné oznamování za účelem spolupráce s donucovacími orgány, aniž by hrozilo, že jejich migrační status nepříznivě ovlivní výkon jejich práv, ·podpořit odbory a organizace občanské společnosti při poskytování informací a poradenství, právní pomoci a jiných služeb nelegálním migrujícím pracovníkům.

4.Kontroly

4.1 Kontroly prováděné členskými státy

Kontroly představují nejdůležitější nástroj při odhalování zaměstnavatelů najímajících nelegální migranty a případů vykořisťování. Na základě výsledků kontrol mohou být zaměstnavatelé považováni za odpovědné a mohou jim být uloženy sankce a mohou být zavedena nezbytná opatření na ochranu vykořisťovaných nelegálních migrujících pracovníků. V čl. 13 odst. 1 směrnice se vyžaduje, aby členské státy zajistily účinné a odpovídající kontroly, které vycházejí z posouzení rizik určujících odvětví činnosti, která jsou nejvíce ohrožena, bez čehož není možné dosáhnout cílů směrnice o sankcích vůči zaměstnavatelům.

Jelikož směrnice pojem „účinné a odpovídající“ kontroly blíže neupřesňuje, praxe se mezi členskými státy liší, což poukazuje na řadu faktorů, které omezují účinnost kontrol: určení hospodářských odvětví, která jsou nejvíce ohrožena neoprávněným zaměstnáváním, nízké počty kontrol prováděných v členských státech (včetně v odvětvích nejvíce ohrožených neoprávněným zaměstnáváním), nedostatečné zdroje a problémy při spolupráci s vykořisťovanými migranty, kteří byli během kontrol zjištěni.

Jak již bylo uvedeno, v údajích o kontrolách, které předložily členské státy, existují významné nedostatky. Aby byly kontroly účinné, musí být navíc cílené a zaměřovat se na odvětví nejvíce vystavena riziku neoprávněného zaměstnávání v členských státech. V této oblasti jsou kontroly zapotřebí nejvíce. Členské státy provádějí posouzení rizik s cílem určit takovéto rizikové oblasti a využívají přitom vnitrostátní pokyny nebo roční akční plány, shromážděné údaje a výsledky předchozích kontrol, stížnosti a předaná upozornění od jiných vnitrostátních orgánů. Zdá se, že odvětví, která jsou nejvíce dotčena neoprávněným zaměstnáváním, jsou ve většině členských států podobná a obvykle se jedná o odvětví náročná na pracovní sílu a odvětví s pracovníky s nízkou kvalifikací / nízkou mzdou a s vysokou fluktuací zaměstnanců. K nejběžnějším rizikovým odvětvím patří zemědělství, stavebnictví, výroba, domácí péče a sociální pomoc, pohostinství a stravovací služby. Ve svých zprávách pro Komisi však řada členských států riziková odvětví neuvádí, z čehož vyplývá potřeba lepšího stanovování priorit kontrol. Ačkoli se riziková odvětví v průběhu času obvykle nemění, hospodářský vývoj může vést k vzniku nových odvětví, která jsou vystavena riziku neoprávněného zaměstnávání, jako jsou pracovníci platforem. Členské státy by proto měly riziková odvětví pravidelně aktualizovat.

Počet kontrol provedených v rámci stávajícího systému pravděpodobně neodrazuje zaměstnavatele od najímání nelegálních migrantů. Podíl zaměstnavatelů působících v odvětví, které podléhá kontrolám, bývá zpravidla velmi nízký; zaměstnavatelé mohou tudíž usuzovat, že hospodářská výhoda plynoucí z neoprávněného zaměstnávání je vyšší než pravděpodobnost odhalení při kontrolách. Tabulky 3 a 4, které uvádějí informace členských států o kontrolách provedených ve všech odvětvích , ukazují, že se úsilí jednotlivých členských států v oblasti kontrol značně liší. Například v roce 2019 bylo v Bulharsku, Estonsku, Francii, Lotyšsku, Nizozemsku a Švédsku kontrolám podrobeno méně než 1 % zaměstnavatelů ve všech odvětvích; ve třinácti členských státech se inspekce týkaly 1 % až 10 % zaměstnavatelů ; v Rakousku se kontroly vztahovaly na 14,5 % všech zaměstnavatelů a ve Slovinsku a na Slovensku podléhalo kontrolám více než 30 % všech zaměstnavatelů. Z informací, které má Komise k dispozici, vyplývá, že ve většině členských států se kontroly nezaměřují na riziková odvětví, což je situace, která neodpovídá požadavku směrnice. Členské státy a jiné zúčastněné strany mimoto udávají, že orgány inspekce práce mají často nedostatečný počet zaměstnanců a chybí jim zdroje, což má nepříznivý dopad na počet a četnost prováděných kontrol.

Kromě odhalování případů neoprávněného zaměstnávání slouží kontroly rovněž k určení situací zranitelnosti a vykořisťování, zejména v případech, které se týkají práv dětí, základních pracovních norem a rovnosti žen a mužů. Zúčastněné strany rovněž zdůrazňují, že vykořisťovaní pracovníci jsou odrazováni od oznámení své situace během kontrol kvůli riziku zadržení a navrácení, zejména v případě, kdy kontroly provádějí společně inspektoráty práce a policejní/imigrační orgány. Zúčastněné strany proto prosazují myšlenku oddělení inspekcí práce a činností donucovacích/imigračních orgánů prostřednictvím „bezpečnostní brány“, jež zaručí, že nelegální migranti, kteří jsou odhaleni během kontrol, nejsou předáni imigračním orgánům za účelem postupu navrácení. Agentura pro základní práva navíc podotýká, že pokud kontroly provádějí společně inspektoráty práce a útvary pro boj proti obchodování s lidmi či jiné specializované útvary vyškolené s ohledem na pracovní vykořisťování, může to pomoci identifikovat migranty, kteří jsou oběťmi pracovního vykořisťování nebo obchodování s lidmi.

Mechanismy pro usnadnění podávání stížností na zaměstnavatele prostřednictvím určených třetích osob, jako jsou odbory nebo nevládní organizace, mají zaručit odhalení případů vykořisťování a jejich nahlášení příslušným orgánům. Účinné zavedení těchto mechanismů má prvořadý význam (viz oddíl 3.2) pro zajištění toho, aby nelegální migrující pracovníci mohli uplatnit svá práva bez obav z navrácení. Některé členské státy navíc přijaly další opatření pro snazší oznamování vykořisťování. Například Nizozemsko provádí politiku nazvanou „svobodně tam, svobodně zpět“, která nelegálním migrantům umožňuje oznámit policii trestný čin, aniž by byli zatčeni nebo čelili navrácení, a to bez ohledu na druh nahlášené trestné činnosti. Španělsko zřídilo zvláštní policejní týmy, které mají poskytovat pomoc migrantům, včetně těch nelegálních, a informovat je o jejich právech, radit jim ohledně toho, jak mají legalizovat své postavení, a podporovat je při podávání stížností na zaměstnavatele a jiné osoby kvůli špatnému zacházení a vykořisťování, aniž by hrozilo, že bude nařízeno jejich navrácení.

4.2 Opatření ke zvýšení účinnosti kontrol