EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 27.6.2018 COM(2018) 492 final ZPRÁVA KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU A RADĚ o provádění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/61/EU ze dne 15. května 2014 o opatřeních ke snížení nákladů na budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací



1.Úvod Cílem směrnice 2014/61/EU o opatřeních ke snížení nákladů na budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací („směrnice o snížení nákladů na širokopásmové připojení“, dále jen „směrnice“) je usnadnit a podnítit zavádění vysokorychlostních sítí elektronických komunikací snížením nákladů za pomoci souboru harmonizovaných opatření. Směrnice měla být provedena do vnitrostátního práva členských států do 1. ledna 2016, aby byla ve všech členských státech použitelná ode dne 1. července 2016. Článek 12 směrnice požaduje, aby Komise podala do 1. července 2018 zprávu Evropskému parlamentu a Radě o provádění směrnice, která bude zahrnovat shrnutí dopadu opatření a posouzení pokroku při plnění cílů směrnice, včetně toho, zda a jak by mohla směrnice více přispět k dosažení ambicióznějších cílů v oblasti širokopásmového připojení než těch, jež jsou stanoveny v Digitální agendě. Komise přezkoumala provádění směrnice, přičemž vycházela z: ·externí studie o provádění a monitorování opatření podle směrnice, ·zprávy sdružení BEREC o provádění směrnice, ·Indexu digitální ekonomiky a společnosti a zprávy za rok 2018 – kapitoly o telekomunikacích, ·jiných zdrojů údajů, jako jsou zjišťovací mise v členských státech a analýza vnitrostátních právních předpisů provedená Komisí. Tato zpráva byla vypracována méně než dva roky poté, co se měly stát použitelnými vnitrostátní právní předpisy, kterými se směrnice provádí, přičemž v řadě členských států došlo ke značným zpožděním. Fakta použitá jako východisko pro posouzení dopadu opatření stanovených směrnicí a pokroku při dosahování jejích cílů jsou proto poměrně omezená. Zpráva si nicméně klade za cíl položit základy pro vytvoření výchozího scénáře, vůči němuž bude moci být provedeno hodnocení v budoucnosti. 2.Oblast působnosti směrnice a její hlavní ustanovení Oblast působnosti směrnice V zájmu maximalizace synergií mezi sítěmi je směrnice určena nejen provozovatelům sítí elektronických komunikací, ale rovněž jiným podnikům poskytujícím fyzickou infrastrukturu vhodnou pro uložení prvků sítí elektronických komunikací, což zahrnuje např. rozvody elektřiny, plynu, vody a kanalizace, vytápění a dopravní služby. Oblast působnosti směrnice zahrnuje „vysokorychlostní sítě elektronických komunikací“, čímž se rozumí sítě, jež jsou schopny poskytovat služby širokopásmového připojení o rychlosti alespoň 30 Mb/s. Dále se směrnice vztahuje pouze na „fyzickou infrastrukturu“, která je definována jako „jakýkoli prvek sítě, který je určen k uložení jiných prvků sítě, aniž by se sám stal aktivním prvkem sítě“. Hlavní ustanovení Směrnice sestává ze čtyř pilířů a z dodatečných požadavků na zřízení jednotného informačního místa a orgánu pro řešení sporů. Ty se týkají všech pilířů, stejně jako požadavky na stanovení sankcí. Směrnice zavádí minimální harmonizaci, takže členské státy mohou stanovit požadavky přísnější než minimální požadavky směrnice, aby lépe dosáhly jejích cílů. Pokud se však členské státy rozhodnou taková opatření přijmout, musí zajistit soulad s právem Unie, mimo jiné i s regulačním rámcem pro elektronické komunikace.

Pilíř 1: Přístup ke stávající fyzické infrastruktuře a transparentnost V rámci prvního pilíře jsou všichni provozovatelé sítí (elektronické komunikace, energetické veřejné služby atd.) povinni poskytnout přístup ke své fyzické infrastruktuře (např. kabelovodům, šachtám, rozvodným skříním, sloupům) za spravedlivých a přiměřených podmínek provozovatelům, kteří mají v úmyslu zavést vysokorychlostní širokopásmovou síť. Přístup lze odepřít na základě objektivních, transparentních a přiměřených kritérií. Pilíř 2: Koordinace stavebních prací a transparentnost Druhý pilíř umožňuje každému provozovateli sítě koordinovat stavební práce s poskytovateli elektronických komunikací. Kromě toho musí provozovatelé sítí provádějící stavební práce, které jsou zcela nebo částečně financované z veřejných prostředků, vyhovět všem důvodným žádostem o koordinaci stavebních prací. Pilíř 3: Postup udělování povolení V rámci třetího pilíře musí členské státy zajistit, aby všechny příslušné informace týkající se podmínek a postupů udělování povolení pro stavební práce nezbytné pro účely budování vysokorychlostních komunikačních sítí byly přístupné prostřednictvím jednotného informačního místa a aby rozhodnutí týkající se povolení byla v zásadě přijímána ve lhůtě čtyř měsíců. Pilíř 4: Fyzická infrastruktura uvnitř budovy Čtvrtý pilíř požaduje, aby všechny nově postavené a významně renovované budovy byly vybaveny fyzickou infrastrukturou, např. minichráničkami, do nichž lze uložit vysokorychlostní sítě, a v případě vícebytových budov snadno přístupným přístupovým bodem. Poskytovatelé veřejných komunikačních sítí musí mít přístup k přístupovému bodu a fyzické infrastruktuře uvnitř budovy za spravedlivých a nediskriminačních podmínek, pokud je duplikace technicky nemožná nebo ekonomicky neefektivní. Další ustanovení Dále musí členské státy jmenovat jeden nebo více orgánů, které budou poskytovat informace o fyzické infrastruktuře, stavebních pracích a povoleních, a jeden či více nezávislých orgánů, které budou příslušné k řešení sporů mezi provozovateli sítí, pokud jde o přístup k infrastruktuře, přístup k informacím a žádosti o koordinaci stavebních prací. 3.Příspěvek k cílům gigabitové společnosti Strategické cíle EU pro gigabitovou společnost do roku 2025 vycházejí z předpokládané potřeby propojení evropské digitální společnosti v nadcházejících letech. Přístup k síťovému připojení s velmi vysokou kapacitou je zapotřebí pro cloud computing, využívání k více účelům současně, další pokročilé aplikace a aplikace pro inteligentní domácnost, jakož i pro profesní využití v řadě odvětví, často ve spojení s mobilním připojením (např. ve výrobě, zdravotnictví, energetice, službách první pomoci). Nové aplikace budou vyžadovat nejen rychlejší připojení, ale rovněž odpovídající šířku pásma pro přenos dat směrem od uživatele (uplink), odolnost a parametry související s chybovostí nebo latencí. K zavedení těchto vysoce kvalitních sítí s velmi vysokou kapacitou, které budou muset být primárně založeny na optických vláknech, budou zapotřebí významné dodatečné investice. Směrnice by tím, že přispěje ke zvýšení pokrytí infrastrukturou optických vláken, mohla pomoci zajistit univerzální dostupnost širokopásmového připojení o rychlosti 100 Mb/s, které lze modernizovat na gigabitovou rychlost. Obdobně může sdílení infrastruktury a koordinace stavebních prací rovněž přispět k vybudování vysokokapacitní páteřní sítě a přípojek pro socioekonomické aktéry, jako jsou malé a střední podniky, školy nebo nemocnice, a to i v nedostatečně pokrytých nebo odlehlých oblastech. Vzhledem ke své úloze v páteřním propojení buněk sítí 5G hrají optické sítě stále nepostradatelnější roli při dosahování odpovídajících cílů 5G pro rok 2025. Přístup k fyzické infrastruktuře stanovený směrnicí má potenciál umožnit hospodářskou soutěž v oblasti infrastruktury na bázi optických vláken, což povede k vyšší kvalitě širokopásmového připojení a větším možnostem volby pro spotřebitele a podniky, a to i v hustěji osídlených oblastech. Směrnice by tudíž mohla rovněž podpořit investice do optických vláken na podporu zahuštění buněk, což přispěje k pokrytí všech městských oblastí i dopravních tras sítí 5G a podnítí rozvoj bezdrátových aplikací 5G, včetně propojených automobilů a automatizovaného řízení. Směrnice by také mohla sehrát významnou úlohu, pokud jde o internet věcí, neboť jejím cílem je umožnit spolupráci mezi subjekty, které pravděpodobně využijí přínosy internetu věcí – například v oblasti dopravních systémů, energetiky a vodárenství – a telekomunikačními operátory, kteří mohou zajistit připojení. To by následně mohlo podpořit rozvoj aplikací pro inteligentní města, inteligentní sítě a inteligentní měření a inteligentní dopravní systémy, které připraví půdu pro budoucí inovace.

4.Provedení směrnice ve vnitrostátním právu a její uplatňování Článek 13 stanoví, že členské státy jsou povinny přijmout a zveřejnit vnitrostátní opatření k provedení směrnice ve vnitrostátním právu do 1. ledna 2016 a uplatňovat je od 1. července 2016. Po přijetí směrnice Komise uspořádala několik akcí pro členské státy a zúčastněné subjekty a udržovala intenzivní kontakt s vnitrostátními orgány s cílem zvýšit informovanost a poskytnout pokyny ohledně požadavků na provedení ve vnitrostátním právu. Všechny členské státy s výjimkou Itálie nicméně přijaly opatření za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu se zpožděním, což přimělo Komisi k zaslání výzvy zbývajícím 27 členským státům dne 23. března 2016. Komise následně dne 30. září 2016 zaslala 19 členským státům odůvodněná stanoviska, v nichž tyto státy vyzvala k přijetí opatření ke snížení nákladů na budování vysokorychlostních sítí elektronických komunikací. Mezitím všechny členské státy s výjimkou Belgie oznámily, že plně provedly směrnici ve vnitrostátním právu. Vzhledem k tomu, že se směrnice má dopad na meziodvětvové pravomoci a nejenže ukládá povinnosti odvětví telekomunikací, ale rovněž se týká podniků veřejných služeb, stavebních předpisů, správních předpisů atd., bylo její provedení ve vnitrostátním právu často složité a vyžadovalo úpravy různých opatření v členských státech (rovněž na regionální a místní úrovni). Vzhledem k tomu, že směrnice vycházela z osvědčených postupů v některých členských státech a povýšila je na úroveň EU, v řadě členských států již byly příslušné vnitrostátní právní předpisy zavedeny, přičemž v některých případech nebo v určitých ohledech tyto předpisy výrazně překračovaly požadavky směrnice. Směrnice členským státům umožňuje stanovit pro určité typy infrastruktur nebo určité budovy řadu výjimek ze stanovených povinností (např. výjimku z povinnosti týkající se transparentnosti), jsou-li takové výjimky řádně odůvodněny. Tyto výjimky využilo ve větší míře pouze několik členských států. Většina z nich je nevyužila vůbec, nebo je zahrnula do sekundárních právních předpisů, které dosud nebyly přijaty. Směrnice rovněž obsahuje několik nepovinných ustanovení, u nichž ponechává členským státům volnost, pokud jde o jejich provedení ve vnitrostátním právu. Níže je uveden přehled toho, jak členské státy těchto nepovinných ustanovení využily: ·Několik členských států, například Bulharsko, Dánsko, Estonsko, Finsko, Kypr, Lucembursko, Německo, Slovinsko a Španělsko, zavedlo reciproční právo, na jehož základě lze požadovat pro instalaci jiné než telekomunikační infrastruktury přístup k infrastruktuře provozovatelů sítí elektronických komunikací (čl. 3 odst. 1). ·Povinnost požadovat od subjektů veřejného sektoru, aby zpřístupnily minimální informace týkající se stávající fyzické infrastruktury prostřednictvím jednotného informačního místa, pokud mají na základě svých úkolů takové informace k dispozici v elektronické podobě od provozovatelů sítí, existuje například v Bulharsku, České republice, ve Finsku, na Kypru, v Litvě, Polsku, Portugalsku, Rakousku, Řecku a na Slovensku (čl. 4 odst. 2). ·Pravidla pro rozdělení nákladů na koordinaci stavebních prací byla zavedena například ve Francii, v Portugalsku a v Rakousku (čl. 5 odst. 2). ·Elektronické předkládání žádostí o povolení prostřednictvím jednotného informačního místa je možné v Bulharsku, Dánsku, Estonsku, Litvě, Lotyšsku, Lucembursku, na Kypru a na Maltě (čl. 7 odst. 2). ·Itálie a Portugalsko zavedly označení „připraveno pro širokopásmové připojení“ a Německo a Španělsko tento krok zvažují. Ve Francii existuje norma týkající se označování oblastí, v nichž byla zavedena optická vlákna (čl. 8 odst. 3). Směrnice stanoví, že členské státy určí jeden či více nezávislých orgánů pro řešení sporů a jeden nebo více orgánů, které budou plnit úlohu jednotného informačního místa. Ve většině členských států byly úkoly orgánu pro řešení sporů zcela nebo částečně svěřeny vnitrostátnímu regulačnímu orgánu odpovědnému za řešení sporů podle regulačního rámce pro elektronické komunikace, a pouze ve dvou členských státech jiným orgánům. Úloha jednotného informačního místa byla zcela nebo částečně svěřena vnitrostátnímu regulačnímu orgánu ve 14 členských státech. V 10 členských státech byly výkonem funkce jednotného informačního místa pověřeny jiné orgány, ve většině případů ministerstvo.

Zdroj: sdružení BEREC 5.Dopad a pokrok Vzhledem k tomu, že tato zpráva byla vypracována před uplynutím 2 let po dni použitelnosti směrnice a většina členských států provedla směrnici se zpožděním, její uplatňování v praxi bylo zahájeno teprve nedávno a zkušenosti jsou zatím omezené. Nicméně podklady od členských států, které již dříve uplatňovaly ustanovení podobná těm, jež jsou zahrnuta ve směrnici, a od podniků, které se zapojily do meziodvětvové spolupráce, potvrzují, že kdyby ostatní členské státy následovaly jejich příkladu, přineslo by to značné výhody, spočívající mimo jiné v rozšíření vysokokapacitního širokopásmového připojení do nedostatečně pokrytých oblastí. Z odpovědí poskytnutých v rámci průzkumu provedeného pro účely studie na podporu této zprávy vyplývá, že provozovatelé sítí elektronických komunikací zastávají názor, že se zahájením uplatňování směrnice došlo ke zlepšení přístupu k fyzické infrastruktuře (též uvnitř budov) a k souvisejícím informacím. Existuje však stále prostor pro zlepšení, neboť jak provozovatelé uvádějí, bylo dosaženo jen omezeného pokroku, pokud jde o podporu koordinace stavebních prací, usnadnění procesu podávání žádostí o povolení pro stavební práce nebo usnadnění přístupu k budovám za účelem instalace infrastruktury uvnitř budovy. Zdroj: Studie WIK/VVA založená na odpovědích telekomunikačních operátorů poskytnutých v rámci online průzkumu provedeného v srpnu 2017. Tyto výsledky by měly být považovány za výchozí scénář, neboť průzkum byl proveden pouhý 1 rok po skončení lhůty pro zahájení uplatňování směrnice. Důvody k nespokojenosti se rovněž mohou lišit v závislosti na zájmech jednotlivých stran. Následující oddíly se podrobněji zabývají jednotlivými tématy, přičemž vycházejí ze studie provedené pro potřeby této zprávy. Pilíř 1: Přístup ke stávající fyzické infrastruktuře a transparentnost (články 3 a 4) Údaje o využívání přístupu ke stávající fyzické infrastruktuře ukazují, ve kterých členských státech bylo dosud využívání omezené (Irsko, Německo a Španělsko) i ve kterých je využívání přístupu dobře rozvinuto (Francie, Itálie a Portugalsko). V posledně uvedených třech zemích existovala poptávka již před provedením směrnice.



Zdroj: Studie WIK Consult / VVA založená na průzkumech mezi telekomunikačními operátory (kromě FR – čerpáno od podniků veřejných služeb) Rostoucí zájem o přístup k fyzické infrastruktuře lze nicméně pozorovat i v některých členských státech, ve kterých byla poptávka dříve nízká. Patří mezi ně Belgie, Irsko, Německo, Rakousko, Švédsko a Španělsko. Provozovatelé se domnívají, že směrnice usnadnila přístup k fyzické infrastruktuře a že celkové náklady na vybudování sítě při využití fyzické infrastruktury třetích stran je výrazně nebo o něco levnější než vybudování vlastní sítě. Nízká míra využívání přístupu v některých zemích, například v Německu a Švédsku, může rovněž souviset se skutečností, že obce a podniky veřejných služeb v několika případech poskytovaly komunikační infrastrukturu s velmi vysokou kapacitou, a rozhodly se proto neumožnit potenciálním konkurentům přístup k fyzické infrastruktuře, ale navrhly alternativy, jako jsou nenasvícená optická vlákna nebo přístup k bitovému toku. Pokud jde o transparentnost, obzvláště vysoký počet žádostí o informace o stávající fyzické infrastruktuře byl zaznamenán v Portugalsku a značný počet žádostí byl podán ve Francii, Itálii, Německu a Rakousku.





Obrázek 4: Odhadovaný počet žádostí o informace týkající se stávající infrastruktury ročně, na základě údajů provozovatelů za rok 2016 a zprávy BEREC z roku 2017 Zdroj: Studie WIK/VVA založená na údajích z průzkumu mezi telekomunikačními operátory za rok 2016 (FR, IT, PT) a na zprávě BEREC, BoR (17) 245 (AT, DE, SE) Řada zúčastněných subjektů vyjádřila názor, že podmínky přístupu k informacím o stávající infrastruktuře se po provedení směrnice zlepšily, avšak jiné subjekty uvedly, že v některých členských státech jednotné informační místo nefunguje účinně nebo bylo zřízeno pouze formálně. Přístup k infrastruktuře je v největší míře využíván v členských státech, v nichž funguje účinné poskytování informací a jež mají propracovaná pravidla nebo doporučení týkající se určování cen či smluvních podmínek. Specifické faktory, které přispěly k úspěšným výsledkům v těchto zemích, zahrnují zřízení komplexního jednotného informačního místa, pravidla pro určování cen za přístup (ve formě právních předpisů, pokynů nebo řešení sporů), referenční nabídky a pravidla umožňující regulovaným podnikům veřejných služeb mít alespoň částečný prospěch ze zisků plynoucích z poskytnutí přístupu. Přístup k infrastruktuře v jiných členských státech by proto bylo možné začít využívat ve větší míře, jakmile budou jasněji stanoveny smluvní podmínky a zásady určování cen. Ke zvýšené míře využívání může rovněž přispět plné zahájení činnosti jednotných informačních míst v členských státech, v nichž se tak ještě nestalo. Pilíř 2: Koordinace stavebních prací a transparentnost (články 5 a 6) Obecně se zdá, že koordinace stavebních prací byla oproti přístupu ke stávající infrastruktuře stanovenému směrnicí předmětem menšího zájmu, a to jak ze strany vnitrostátních regulačních orgánů, tak ze strany zúčastněných subjektů. Byly k dispozici jen velmi omezené informace o počtu dohod o koordinaci stavebních prací a nebyly k dispozici žádné informace o rozsahu sítí, kterých se žádosti týkaly. Podle dostupných údajů probíhala významná činnost v oblasti koordinace stavebních prací (více než 200 žádostí nahlášených jako podaných nebo obdržených v roce 2016 v každé zemi) v Belgii, Itálii a Slovinsku a do určité míry také ve Francii, Portugalsku, Rakousku a Španělsku. Téměř ve všech těchto případech byly žádosti týkající se koordinace podány rovněž v roce 2015, tj. před datem použitelnosti směrnice. Od přijetí směrnice nebyla v oblasti koordinace stavebních prací zaznamenána vzestupná tendence. Poskytovatelé elektronických komunikací se domnívají, že celkové náklady na vybudování sítí při využití koordinace prací jsou nižší než v případě téže činnosti prováděné samostatně. Nicméně úspory byly většinou považovány za méně významné než úspory, jichž lze dosáhnout sdílením fyzické infrastruktury. Proaktivní přístup v oblasti transparentnosti při souběžném zavádění zvolilo méně členských států než v oblasti poskytování informací o stávající infrastruktuře. Provozovatelé vyjádřili obavy, pokud jde o nedostatečnou transparentnost a neexistenci jednotného informačního místa, což může mít dopad na to, v jaké míře se souběžné zavádění uskutečňuje. Významný zdroj nespokojenosti a sporů může při souběžném zavádění představovat sdílení nákladů. V této souvislosti se praxe liší mezi jednotlivými zeměmi a dokonce i v rámci nich, přičemž se může pohybovat od účtování dodatečných nákladů až po rovnoměrné sdílení nákladů. Zatímco u provozovatelů elektronických komunikací může rovnoměrné sdílení nákladů vyvolat dojem, že nesou nepřiměřený díl nákladů v porovnání s podniky veřejných služeb, účtování dodatečných nákladů může u podniků veřejných služeb, které působí i v oblasti poskytování služeb elektronických komunikací, vzbuzovat obavy, že je od nich požadováno, aby činily nabídky konkurentům, což ohrožuje jejich podnikatelský záměr. Zájem o souběžné zavádění by mohlo zvýšit zřízení komplexního jednotného informačního místa, zavedení konkrétních postupů pro koordinaci stavebních prací a vypracování pravidel týkajících se rozdělení nákladů (ať už na obchodní bázi, nebo regulovaným způsobem). Některá nebo všechna tato opatření byla přijata v zemích, jako jsou Belgie, Itálie a Portugalsko, které souběžné zavádění využívají ve velké míře. Pilíř 3: Postup udělování povolení (článek 7) Dostupnost informací o povoleních a postupech jejich udělování se dosud nezlepšila. Ukazuje se, že i v případech, kdy existují jednotná informační místa poskytující informace o postupech podávání žádostí, provozovatelé o nich mnohdy nevědí nebo mají pochyby o jejich efektivnosti. Lhůty týkající se žádostí o povolení nebyly prosazovány ve všech členských státech a pouze několik členských států se rozhodlo umožnit elektronické podávání žádostí. Tam, kde byly informace k dispozici, byla povolení pro stavební práce vyřízena v průměru do čtyř měsíců. Provozovatelé v některých členských státech však vyjádřili znepokojení nad výraznými časovými rozdíly ve vyřizování povolení v závislosti na dotčených místních orgánech. Provozovatelé v Německu upozornili na zpoždění, která v některých případech přesáhla 6 měsíců, a časové rozdíly byly rovněž zaznamenány v Itálii a ve Španělsku.



Obrázek 5: Průměrná doba (v týdnech) potřebná k získání povolení pro stavební práce (na základě průzkumu mezi provozovateli)

Zdroj: Studie WIK/VVA založená na průzkumu mezi provozovateli Pilíř 4: Fyzická infrastruktura uvnitř budovy (články 8 a 9) Účinné provádění ustanovení o infrastruktuře uvnitř budovy se zdá být spjato se stanovením norem, které definují, co se rozumí infrastrukturou uvnitř budovy připravenou pro vysokorychlostní připojení a souvisejícím přístupovým bodem, a s mechanismy pro monitorování a prosazování souladu s těmito normami. Kupříkladu ve Francii, Portugalsku a Španělsku závazné normy stanoví, jak musí být infrastruktura nainstalována a kde musí být umístěn přístupový bod. Infrastruktura připravená pro širokopásmové připojení je v těchto zemích poměrně široce zavedena, přičemž výše uvedené normy přispívají k vysoké míře zavedení sítí FTTH/B v Portugalsku a Španělsku. Většina zúčastněných subjektů považuje označení „připraveno pro širokopásmové připojení“ za dobrý způsob, jak podpořit zavádění a využívání vysokorychlostních sítí, avšak toto označení bylo dosud zavedeno jen v několika členských státech. Kromě toho vzhledem k tomu, že označení „připraveno pro širokopásmové připojení“ bylo zavedeno teprve nedávno, je příliš brzy na to, aby bylo možné hodnotit jeho používání. Pokud jde o přístup k fyzické infrastruktuře uvnitř budovy, zúčastněné subjekty od provedení směrnice nezaznamenaly výraznou změnu, neboť příslušná ustanovení buď již existovala, nebo byla ve vnitrostátním právu provedena teprve nedávno. Určitý pokrok byl zaznamenán v Itálii a ve Španělsku, a to pokud jde o snížení výskytu případů, kdy vlastník budovy odepřel přístup. Provozovatelé v některých členských státech se nicméně setkávali s problémy, pokud jde o získání povolení pro přístup k bytovým domům (od vlastníků budovy) za účelem instalace a modernizace fyzické infrastruktury uvnitř budovy pro vysokorychlostní širokopásmové připojení. Členské státy, které dosud nezavedly pravidla nebo nevyřešily spory týkající se přístupu k infrastruktuře uvnitř budovy, by mohly čerpat ze zkušeností Francie, Portugalska a Španělska, které svědčí o tom, že zavedení technických norem týkajících se přístupového bodu společně s pravidly týkajícími se podmínek přístupu k infrastruktuře uvnitř budovy může přinést větší jistotu a zvýšit míru využívání přístupu k infrastruktuře uvnitř budovy. Postup k řešení sporů V období od roku 2015 do první poloviny roku 2017 bylo nahlášeno 40 sporů, které byly předloženy orgánu pro řešení sporů podle směrnice, případně podle předchozích režimů. Od zahájení uplatňování směrnice se počet sporů zvýšil – jen za první polovinu roku 2017 bylo vykázáno 23 sporů předložených orgánu pro řešení sporů. Převážná většina sporů se týkala přístupu ke stávající infrastruktuře (83 % v roce 2017) nebo informací o stávající fyzické infrastruktuře (14 %). Obrázek 6: Počet sporů Zdroj: Studie WIK Consult / VVA založená na dotaznících pro vnitrostátní regulační orgány – 24 respondentů Většina členských států stanovila zákonné lhůty pro řešení sporů, které jsou v souladu s lhůtami uvedenými ve směrnici. V některých případech členské státy stanovily lhůty ještě kratší. Nicméně v praxi byly lhůty v několika případech překročeny, ať už z interních (např. složitost řešení klíčových otázek, jako je stanovování cen) nebo externích důvodů (např. využití mediace, snahy o koordinaci), a někteří provozovatelé se obávají, že postupy řešení sporů mohly ve skutečnosti přispět k dalšímu prodlení. V několika členských státech vnitrostátní regulační orgány zahájily vypracovávání pravidel nebo pokynů týkajících se řešení sporů (např. postup, jímž se vnitrostátní regulační orgán pravděpodobně bude řídit při řešení sporu), které mohou posílit právní jistotu a snížit úsilí a zkrátit čas potřebný k vyřešení sporu. 6.Doporučená opatření Stěžejní je účinné a včasné provedení směrnice, aby se zajistilo nejen dosažení jejích cílů, ale rovněž dosažení strategických cílů gigabitové společnosti, společně se zavedením dalších opatření, jež Komise plánuje přijmout s cílem podpořit zavádění širokopásmového připojení, jako je soubor nástrojů pro širokopásmové připojení ve venkovských oblastech. Dosavadní zkušenosti ukazují, že pro co nejúčinnější provedení směrnice a snazší dosažení jejích cílů by bylo vhodné přijmout následující opatření: 1.Zajištění transparentnosti jako předpoklad sdíleného využívání fyzické infrastruktury a souběžného zavádění Pro tento účel je zapotřebí zajistit nejen zřízení jednotných informačních míst ve všech členských státech, ale rovněž jejich náležité vybavení, aby mohla účinně plnit úkoly, které jim byly svěřeny. Pokud jde o stávající infrastrukturu, činnosti jednotného informačního místa by mohly být rozšířeny o mapování a mohly by zahrnovat údaje o dostupnosti a kapacitě. V případě souběžného zavádění by členské státy měly zvážit proaktivní přístup, kdy by se od příslušných veřejných (a v příslušných případech soukromých) aktérů vyžadovalo, aby předem oznamovali plány zavádění a vždy vyzvali zúčastněné strany k reakci. Dalším zdrojem informací, koordinace a výměny osvědčených postupů by mohly být vnitrostátní a regionální poradenské kanceláře pro širokopásmové připojení. 2.Posílení regulační jistoty, pokud jde o obecné podmínky, včetně cen a rozdělení nákladů