CS Úřední věstník Evropské unie C 21/26

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru k tématu 28. režim – alternativa pro omezení tvorby právních předpisů na úrovni Společenství (stanovisko z vlastní iniciativy)

2011/C 21/05

Zpravodaj: pan PEGADO LIZ

Dne 16. července 2009 se Evropský hospodářský a sociální výbor, v souladu s čl. 29 odst. 2 Jednacího řádu, rozhodl vypracovat stanovisko z vlastní iniciativy k tématu

28. režim – alternativa pro omezení tvorby právních předpisů na úrovni Společenství.

Specializovaná sekce Jednotný trh, výroba a spotřeba, kterou Výbor pověřil přípravou podkladů na toto téma, přijala stanovisko dne 30. března 2010.

Na 463. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 26. a 27. května 2010 (jednání dne 27. května), přijal Evropský hospodářský a sociální výbor následující stanovisko 124 hlasy pro, 8 hlasů bylo proti a 20 členů se zdrželo hlasování.

1. Připomínky a doporučení

1.1 V poslední době při mnoha příležitostech a během řady akcí vznesli někteří zástupci občanské společnosti otázku, zda by mohl být přijat nepovinný režim jako alternativa k tradičnímu způsobu harmonizace právních předpisů ve specifických oblastech, jímž by se plně regulovaly určité druhy právních vztahů, především občanskoprávní smlouvy.

1.2 V různých dokumentech Komise a EP se také začaly objevovat odkazy na možné využití tak zvaného 28. režimu, týkající se především důležitých témat tam, kde se očekávalo, že žádoucí plná harmonizace nebude ani snadná, ani proveditelná.

1.3 V několika stanoviscích vyjádřil EHSV svou podporu provedení hloubkové studie tohoto mechanizmu a jeho možné aplikaci ve specifických doménách.

1.4 Kromě činnosti zahájené stanoviskem EHSV z vlastní iniciativy k Evropské pojistné smlouvě (1) a prováděné projektovou skupinou pro přeformulování právních předpisů týkajících se evropské pojistné smlouvy a nedávného zveřejnění „Zásad evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv“ v rámci provádění společného referenčního rámce uplatnili evropští zákonodárci pouze při několika málo příležitostech podobný přístup v oblasti práva obchodních společností, práva duševního vlastnictví a mezinárodního práva.

1.5 Dosud se však neuskutečnila žádná podrobná diskuse o povaze, předmětu, právním rámci, oblastech aplikace, výhodách a nevýhodách tohoto nástroje a jeho možném přispění k dokončení jednotného trhu.

1.6 K tomuto specifickému účelu a v souladu se svým stanoviskem k proaktivnímu právnímu přístupu (2) se EHSV rozhodl vypracovat toto stanovisko z vlastní iniciativy a doplnit ho o veřejné slyšení, na kterém by zástupci zainteresovaných stran, akademické obce, úředníků z různých členských států a Komise měli možnost vyjádřit své postoje.

1.7 EHSV bere v úvahu většinu písemných dokumentů a postojů vyjádřených za několik posledních let a především ty, které zazněly během slyšení, a uznává, že by se měly zohlednit některé základní parametry při definování a navrhování nepovinného režimu, který poskytuje výhody v duchu „zlepšování právní úpravy“ a zjednodušeného, srozumitelného a uživatelsky přívětivější právního prostředí.

1.8 Nepovinný režim by proto měl:

a) být koncipován jako „2. režim“ v každém členském státě, a tak poskytovat stranám možnost volby mezi dvěma režimy vnitrostátního práva týkajícího se pojistných smluv;

b) být definován na úrovni EU a uzákoněn předpisy EU;

c) usnadnit interakci mezi stranami při procesu vypracovávání;

d) obsahovat ustanovení závazného práva zajišťující vysoký stupeň ochrany slabší strany, podobné alespoň té, jakou zaručují závazné předpisy EU nebo jednotlivých států, které budou použitelné v případě nutnosti;

e) omezit možnost volby stran na volbu nástroje jako celku, a tak zamezit možnosti „vybírání třešniček“.

1.9 EHSV navrhl některé nové směry budoucí diskuse o možném právním základu pro provádění tohoto mechanizmu tvorby právních předpisů, přičemž si byl vědom toho, že volba právního základu může záviset na oblasti působnosti.

1.10 EHSV podrobně rozvádí četné výhody používání tohoto nástroje, například:

a) umožnil by smluvním stranám v celé Evropské unii provádět transakce na základě jednoho režimu smluvního práva. Překážky jednotného trhu, jako právní rizika a náklady vznikající na základě rozdílů v právních systémech jednotlivých států, by byly automaticky překonány;

b) o použití tohoto nástroje rozhodne trh, bude tedy použit pouze tehdy, když to zainteresované strany budou považovat za výhodu;

c) individuální právní kultura každého členského státu by nebyla dotčena, a tím bude nástroj přijatelnější na politické scéně;

d) pokud bude dobře navržen a prováděn předpisy EU, budou ho strany moci používat i v čistě domácích situacích;

e) soudy ho nemohou považovat za vybrané „zahraniční“ právo. Proto by platily zásady jako iura novit curia („soud zná právo“) a přístup k nejvyššímu soudu jednotlivých států i k Soudnímu dvoru Evropské unie by byl neomezený, přičemž tomu často tak není v případech použití zahraničního práva nebo obecných zásad. Rovněž instituce nabízející mimosoudní mechanizmus vyřizování stížností a opravných prostředků by nemohly odmítnout určitý případ na základě argumentu, že podléhá zahraničnímu právu.

1.11 EHSV si dobře uvědomuje některé těžkosti při jeho provádění:

a) vzájemná vazba mezi nepovinným nástrojem a evropským soukromým mezinárodním právem, především co se týče předpisů vnitrostátního veřejného pořádku (článek 21 – veřejný pořádek v nařízení č. 593/2008 Řím I);

b) dokonce i nepovinný odvětvový nástroj vyžaduje soubor obecných zásad soukromého práva;

c) nepovinný nástroj pokrývající pouze otázky soukromého práva nemůže pokrýt problémy daňového práva;

d) spotřebitelé musí být dostatečně informováni o podstatě, výhodách a nevýhodách nepovinného nástroje;

e) tento 28. režim se nebude vztahovat na pracovní právo ani na pracovní smlouvy platné v členských státech.

1.12 EHSV je tedy přesvědčen, že tato diskuse by měla být prohloubena na různých úrovních – na akademické úrovni, na úrovni zainteresovaných stran (odborníci, spotřebitelé atd.), výzkumných ústavů a institucí EU, hlavně v rámci provádění „zlepšování právní úpravy“ – s cílem přispět k dokončení jednotného trhu.

1.13 EHSV tedy žádá Komisi, aby pokračovala jak v teoretické, tak praktické studii tohoto tématu s cílem definovat podmínky jeho proveditelnosti a vhodnosti.

1.14 EHSV také doporučuje, aby buď Komise nebo Evropský parlament v předběžném posouzení dopadů zvážily možnost přijetí 28. režimu pro každou novou legislativní iniciativu. Totéž vyhodnocení by mělo proběhnout také u návrhů ve stádiu přípravy, počínaje probíhajícím přepracováním směrnice o souborných službách pro cesty. Tento druh hodnocení by měl důkladně prozkoumat možný dopad nepovinné legislativy na současné platné povinné právní předpisy jednotlivých států. Musí zhodnotit, jak velké je riziko, že bude využívána k obcházení povinných vnitrostátních předpisů v neprospěch slabší strany.

2. Úvod – cíl stanoviska

2.1 Zlepšování právní úpravy a – pokud možno – méně regulace, to je jeden z cílů jednotného trhu. Cílem veškerých iniciativ pod heslem „zlepšování právní úpravy“, podniknutých Komisí a Evropským parlamentem a plně podpořených několika stanovisky EHSV, byla snaha nalézt co nejlepší způsoby pro dosažení právního prostředí, jež by bylo uživatelsky přístupnější a srozumitelnější podnikům, zaměstnancům a spotřebitelům.

2.2 Relativně nový nápad na lepší a soustavnější regulování důležitých záležitostí na úrovni EU se objevil poprvé ve stanovisku EHSV k Evropské pojistné smlouvě (3). V tomto stanovisku bylo navrženo, aby byla evropská pojistná smlouva založena na nepovinném režimu, který by byl alternativou k harmonizaci rozdílných vnitrostátních právních předpisů.

2.3 V rámci společného referenčního rámce skupina pro přeformulování právních předpisů týkajících se evropské pojistné smlouvy vypracovala a předložila Komisi dosud jediný strukturovaný návrh modelu nepovinného nástroje v EU.

2.4 V posledních letech při četných příležitostech navrhli právníci, akademici i některé zainteresované subjekty občanské společnosti, že by tato metoda mohla být užitečnou alternativou k tradiční metodě harmonizace ve specifických oblastech, jako je důchodový systém nebo finanční služby.

2.5 Komise začala v rostoucí míře odkazovat na možnost využívání metody „28. režimu“ v různých oblastech a EHSV jí v tom v mnoha svých stanoviscích vyjádřil podporu (4).

2.6 Avšak koncept, povaha ani rámec používání tohoto režimu nebyly zatím přesně stanoveny. Je však velmi důležité ukázat, že je nejen možný, ale že skýtá i výhody z hlediska „zlepšování právní úpravy“ a zjednodušeného, srozumitelného a uživatelsky přístupného právního prostředí. To je cílem tohoto stanoviska z vlastní iniciativy.

3. Koncepce „28. režimu“

3.1 Povaha a charakteristika

3.1.1 Termíny „28. režim“ a „nepovinný nástroj“, které se často používají synonymně, se snaží podat názornou představu o evropském smluvním nebo soukromém právu, které by nepřevážilo nad právními předpisy jednotlivých států, ale nabídlo by alternativu tím, že by smluvním stranám ponechávalo rozhodnutí o jejich použití.

3.1.2 Ačkoliv se výraz „28. režim“ běžně používá v několika dokumentech institucí EU a ve většině článků vydaných k tomuto tématu, může být poněkud zavádějící, protože může být považován za režim „zahraničního“ práva v protikladu k „národnímu“ smluvnímu právu ve 27 členských státech, které může být považováno za „vnitrostátní“ právo.

3.1.3 Proto se zdá být vhodnější hovořit o „2. režimu“ (5) soukromého práva ve všech členských státech. Tento termín jasně vyjadřuje, že evropský nepovinný nástroj by byl součástí vnitrostátního práva členských států stejně jako kterýkoliv jiný zdroj evropského práva. Stručně řečeno, „2. režim“ by poskytl smluvním stranám možnost volby mezi dvěma režimy vnitrostátního smluvního práva, a sice jedním právem stanoveným vnitrostátním zákonodárcem a druhým právem stanoveným evropským zákonodárcem.

3.1.4 Tuto formu „2. režimu“ by mohly využívat smluvní strany při obchodování v rámci Evropské unie. Smluvní strany by se proto nemusely zabývat 27 vnitrostátními právními režimy v jednotlivých státech, ale mohly by založit své transakce na společném evropském režimu soukromého práva. Bylo by to užitečné, protože ani jedna ze smluvních stran by nemusela přijmout použití práva, které by považovala za právo zahraniční.

3.1.5 „2. režim“ by byl obzvláště vhodný v oblastech, kde soukromé mezinárodní právo (Řím I) zakazuje nebo omezuje volný výběr práva smluvními stranami, jako v případě smluv o přepravě (článek 5 Řím I), spotřebitelských smluv (článek 6 Řím I), pojistných smluv (článek 7 Řím I) a pracovních smluv (článek 8 Řím I). Nepovinný nástroj by mohl být použit dokonce na mezinárodně závazné předpisy (článek 9 Řím I) v případě, že by dostatečně zohlednil obecný zájem chráněný těmito předpisy (6). Tento „2. režim“ by se nicméně neměl vztahovat na pracovní právo ani na pracovní smlouvy platné v členských státech Evropské unie.

3.1.6 „2. režim“ by tedy umožnil, aby podnikání v celém Společenství bylo založeno na jednom a tomtéž režimu smluvního práva dokonce i v oblastech, kde soukromé mezinárodní právo stanovuje povinné použití předpisů chránících slabší stranu.

3.1.7 Nepovinný nástroj tohoto druhu je uveden v bodě odůvodnění 14 nařízení Řím I, kde se praví: „Pokud Společenství vhodným právním nástrojem přijme normy smluvního závazkového práva, … může takový nástroj stanovit, že smluvním stranám je dovoleno tyto normy uplatňovat.“

3.1.8 Jelikož nepovinný nástroj by byl 2. režimem smluvního práva v zákonech každého členského státu, možnost nepovinného nástroje by měla být zaručena dokonce i v „čistě domácích případech“. V důsledku toho by podnikatelé mohli založit všechny své transakce, domácí i mezinárodní, na „2. režimu“, což by pomohlo dále snížit právní náklady těchto transakcí.

3.1.9 Dalším charakteristickým rysem „2. režimu“ by byla skutečnost, že soudy by nemohly považovat nepovinný nástroj za vybrané „zahraniční“ právo. Proto by platily zásady jako „iura novit curia“ a přístup k nejvyššímu soudu jednotlivých států by byl neomezený. Často tomu tak není v případech použití zahraničního práva nebo obecných zásad. Rovněž instituce nabízející mimosoudní mechanizmus vyřizování stížností a opravných prostředků by nemohly odmítnout určitý případ na základě argumentu, že podléhá zahraničnímu právu. Například německý ochránce práv pojištěných osob může odmítnout zabývat se stížností v souladu se svým jednacím řádem, jestliže se stížnost řídí jednoznačně zahraničním právem (7). Evropský nepovinný nástroj by však byl 2. režimem smluvního práva v každém členském státě, a proto by ho německý ochránce práv pojištěných osob nemohl považovat za „zahraniční“ právo.

3.1.10 A konečně by byl nepovinný nástroj uzákoněný evropským zákonodárcem předmětem rozhodnutí o předběžné otázce Soudního dvora Evropské unie, čímž by bylo zajištěno jednotné použití nepovinného nástroje soudy jednotlivých států v EU (8).

3.2 Nepovinné smluvní právo a ochrana slabší strany

3.2.1 „2. režim“, jak je popsán výše, by poskytl volbu, která by byla neomezená povinnými předpisy vnitrostátního práva za předpokladu, že by dostatečně zohlednila obecný zájem chráněný těmito předpisy. Z toho vyplývá požadavek zajistit, aby ochrana slabší strany, především spotřebitelů, nebyla oslabena (9) a aby nebyla využívána k obcházení povinných ustanovení vnitrostátního práva.

3.2.2 To lze zabezpečit třemi prostředky:

a) „2. režim“ by musel nejprve sám stanovovat povinné předpisy a poskytovat vysokou úroveň ochrany slabší straně (10);

b) zadruhé se musí zabránit jakémukoli vynětí určitého ustanovení z „2. režimu“ dohodou, aby nedošlo ke „směšování“ vnitrostátního práva a „2. režimu“ tím, že by se z každého právního zdroje vybraly ty nejméně přísné normy;

c) spotřebitelé by měli být informováni o nepovinných nástrojích prostřednictvím všeobecných informací pro spotřebitele, které poskytují organizace spotřebitelů, a také na základě povinnosti podnikatele informovat spotřebitele před uzavřením smlouvy o tom, že předkládaná smlouva podléhá nepovinnému nástroji.

3.2.3 V důsledku toho by způsobilost „2. režimu“ nevytvořila pobídku pro silnější stranu, aby navrhla předpis s menší ochranou pro svého smluvního partnera. Volba „2. režimu“ by byla místo toho podnícena možností použít smluvní podmínky v celém Společenství bez přizpůsobení národnímu právu, ale založené na „2. režimu“, což by samo o sobě poskytlo vyšší míru ochrany slabší strany než průměrná legislativa členských států.

3.2.4 Nepovinný nástroj zavádějící vysokou míru ochrany spotřebitele poskytne spotřebiteli výhodu tím, že výrobky uvedené na evropský trh na základě nepovinného nástroje mohou být snadněji porovnávány. Tak může nepovinný nástroj skutečně zvýšit transparentnost.

3.3 Právní základ a forma nepovinného nástroje

3.3.1 Pravomoc EU ohledně přijetí tohoto nástroje zůstává klíčovou otázkou v diskusích o jeho povaze a charakteristikách. Někteří autoři jsou toho názoru, že článek 81 Smlouvy o fungování Evropské unie (bývalý čl. 61 písm. c) a článek 65 Smlouvy o ES) by mohly tvořit právní základ, protože podle jejich názoru je důležitá úroveň konfliktu zákonů a ne hmotné právo. EU tedy pouze potřebuje spolehlivý základ, který by umožnil stranám zvolit si nástroj jako rozhodné právo, a proto se pouze potřebuje zaměřit na slučitelnost vnitrostátních předpisů mezinárodního práva soukromého. Nástroj založený na článku 81 Smlouvy o fungování Evropské unie však pokrývá pouze občanské věci s mezinárodním prvkem a nebyl by závazný pro Spojené království, Irsko a Dánsko.

3.3.2 Jiní jsou přesvědčeni, že článek 352 Smlouvy o fungování Evropské unie (bývalý článek 308 Smlouvy o ES) je nejvhodnějším právním základem, který by Společenství umožnil ustanovit tento nepovinný nástroj pro dosažení jednoho z cílů stanovených smlouvami z toho důvodu, že údajně „neposkytly nezbytné pravomoci“ (11).

3.3.3 Neměli bychom však vyloučit možnost použití článku 114 Smlouvy o fungování Evropské unie (bývalý článek 95 Smlouvy o ES) o sbližování právních předpisů, které „mají přímý vliv na vytváření nebo fungování společného trhu“ a jejichž účelem je „dosažení cílů uvedených v článku 26“ (bývalý článek 14 Smlouvy o ES). Kromě toho by evropský zákonodárce, kdykoli má pravomoc sblížit vnitrostátní smluvní právo zakládající se na článku 114 Smlouvy o fungování Evropské unie, měl mít možnost zavést nepovinný nástroj, který méně zasahuje do vnitrostátních režimů, a proto je mu dávána přednost v souladu se zásadou subsidiarity.

3.3.4 Nový článek 118 Smlouvy o fungování Evropské unie poskytuje speciální právní základ. Jeho rozsah působení je však omezen na práva duševního vlastnictví.

3.3.5 Pro zajištění co největší jednotnosti by měl takový nástroj být obsažen v určitém nařízení (čl. 288 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie). Takto by byl součástí hmotného práva každého členského státu, a proto by našel uplatnění pouze tehdy, pokud by právo členského státu bylo rozhodné pro určitou smlouvu podle pravidel o konfliktech (Řím I). Musel by poskytovat ucelené předpisy a ne pouze stanovovat minimální standardy.

3.3.6 V každém případě by měla být důkladně zhodnocena slučitelnost nového nepovinného nástroje se zásadou subsidiarity.

3.4 Obsah

3.4.1 Budoucí nepovinný nástroj by měl obsahovat všeobecnou část stanovující nepovinné uplatňování a specifickou část obsahující zásadní předpisy pro oblasti práva, které by pokrýval.

3.4.2 Nepovinný nástroj by mohl mít tuto strukturu:

Kapitola I: Obecná ustanovení

Kapitola první, která by se skládala pouze z 4 až 5 článků, (12) by stanovila rozsah působnosti nepovinného nástroje a stanovila možnosti stran. Specifikovala by také ty předpisy, které jsou povinné (především předpisy chránící slabší stranu). A konečně by měla zamezit jakémukoliv odvolávání na vnitrostátní právo a místo toho zaplnit mezery tím, že se bude odvolávat na obecné zásady společné zákonům členských států (13).

Kapitola II: Specifická ustanovení

Kapitola druhá by stanovila hmotněprávní pravidla pro právní oblasti, které jsou v oblasti působnosti nepovinného nástroje.

3.5 Výhody a obtíže

3.5.1 Nepovinný nástroj by především umožnil smluvním stranám v celé Evropské unii provádět transakce na základě jednoho režimu smluvního práva. Překážky vnitřního trhu pro spotřebitele nebo podniky, jako právní rizika a náklady vznikající z rozdílů v právních systémech jednotlivých států, by byly překonány (14).

3.5.2 Nepovinný nástroj by dále poskytoval výhody ve srovnání se sjednocením a harmonizací vnitrostátního práva.

3.5.2.1 Zaprvé o použití nepovinného nástroje rozhoduje trh. To zajišťuje, že bude použit pouze tehdy, když to smluvní strany budou považovat za výhodné. Lze očekávat, že nepovinné nástroje budou používány mezinárodními subjekty na trhu, zatímco místní subjekty ušetří náklady na provedení, zvláště na přepracování svých smluvních podmínek za účelem jejich přizpůsobení novému evropskému režimu.

3.5.2.2 Zadruhé nebude dotčena individuální právní kultura jednotlivých členských států. Díky tomu by byl nepovinný nástroj na politické scéně přijatelnější. Tentýž argument platí pro právníky v jednotlivých členských státech, kteří budou pravděpodobně argumentovat proti nahrazení tradičních právních předpisů evropským smluvním právem. Neměli by však žádný důvod stavět se proti nepovinnému nástroji, který nechává vnitrostátní zákony nedotčeny.

3.5.3 Kromě toho „2. režimy“ již v současnosti existují (viz odstavec 3.6.3). To jasně ukazuje, že ústavní právo jednotlivých států nepředstavuje žádný důvod k obavám ohledně nepovinného nástroje.

3.5.4 Vytvoření nepovinného nástroje ve smluvním právu nebo jiných oblastech soukromého práva však může způsobit technické problémy. Je zřejmé, že není snadné vytvořit možnost volby a regulovat vztah dvou soustav smluvního práva existujících vedle sebe. Návrh možného budoucího nepovinného nástroje však ukázal, že technické problémy lze překonat.

3.6 Podobné nástroje

3.6.1 Nepovinné nástroje již existují jak na celosvětové, tak na evropské úrovni.

3.6.2 Na celosvětové úrovni jsou tyto příklady: Úmluva OSN o smlouvách o mezinárodním prodeji zboží (1980) (15), Úmluva UNDROIT o mezinárodním faktoringu (16) a o mezinárodním finančním leasingu (17). Tyto úmluvy sledují model opt-out (18).

3.6.3 Na evropské úrovni existuje několik nepovinných nástrojů:

— nařízení o zřizování evropských společností, jako nařízení o societas europaea (19), o evropském hospodářském zájmovém sdružení (20) nebo o evropské družstevní společnosti (21);

— nařízení o zavedení evropských práv duševního vlastnictví, jako je ochranná známka Společenství (22) a patent Společenství (23);

— nařízení týkající se evropských občanskoprávních řízení, například nařízení o evropském platebním rozkazu (24) a o evropském řízení o drobných nárocích (25).

Jsou navrhovány i další nepovinné nástroje, mezi nimi i evropské dědické osvědčení (26). Tato nařízení nebo návrhy připojují evropské nástroje k těm, které poskytují zákony jednotlivých států.

4. „28. režim“ a zlepšování právní úpravy

4.1 Dokončení jednotného trhu

4.1.1 Nepovinný nástroj by velmi podpořil fungování jednotného trhu a představuje nejdokonalejší formu dobrovolné harmonizace v souladu se zásadou subsidiarity.

4.1.2 Navíc nepovinný nástroj usnadní volný pohyb spotřebitelů a posílí přeshraniční mobilitu a konkurenci mezi podniky.

4.1.3 Vstup Lisabonské smlouvy v platnost nemění situaci, co se vytvoření nepovinného režimu týče.

4.2 Evropské smluvní právo

4.2.1 Síť „Společné zásady evropského smluvního práva“ (CoPECL-Network) nedávno dokončila svůj návrh společného referenčního rámce (27) a předložila ho Evropské komisi. Tyto předpisy jasně poskytují evropskému zákonodárci vzor, který by mohl použít při zavádění nepovinného nástroje, jak doporučuje komisařka Reding (28). Ještě je potřeba vytvořit předpisy o nepovinném používání společného referenčního rámce/společných zásad v souladu s již existujícím návrhem v článku 1:102 „Zásad evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv“ (29).

4.3 Budoucí oblasti působení

4.3.1 Potřeba nepovinného nástroje je větší v oblastech smluvního práva, ve kterých převládají povinné předpisy vnitrostátního práva, které jsou právní překážkou pro fungování jednotného trhu (30). Na to upozornila již Komise v souvislosti s finančními službami včetně pojištění (31). Finanční služby (zákon o bankovnictví a pojišťovnictví, přičemž se rozumí, že návrh týkající se posledně zmíněné oblasti bude dokončen v souladu se společným referenčním rámcem) mohou proto být hlavní oblastí pro budoucí použití nepovinného nástroje, přičemž je třeba vzít za všech okolností důsledně v úvahu právní předpisy na ochranu spotřebitelů.

4.3.2 O „28. režimu“ by se mohlo rovněž uvažovat v rámci prodeje spotřebitelům (především internetového prodeje). Co se však týče prodeje spotřebitelům, je třeba důkladně zvážit vztah nepovinného nástroje k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o právech spotřebitelů (32).

4.3.3 Nepovinné nástroje mohou být také přijaty pro jiné oblasti soukromého práva než je smluvní právo: práva na zajištění v oblasti movitého majetku nebo nehmotných statků jsou bezpochyby kandidáty na zavedení „28. režimu“. Návrh Komise na zavedení evropského dědického osvědčení (33) ukazuje možné použití nepovinného nástroje v dědickém právu. Další oblastí, kde je možno v budoucnosti využít nepovinný nástroj, je právo pro úpravu majetkových poměrů v manželství.

4.3.4 Potřeba nepovinného nástroje v oblasti všeobecného smluvního práva není tak naléhavá. Návrh společného referenčního rámce, který pokrývá všeobecné smluvní právo, ve skutečnosti není navržen jako nepovinný nástroj. Autoři návrhu společného referenčního rámce však v úvodu zdůrazňují, že může být používán jako základ pro jeden nebo více nepovinných nástrojů (34). Tento návrh by mohl též být prováděn restriktivně zavedením obecných ustanovení návrhu společného referenčního rámce do nepovinného nástroje, který by platil pouze ve specifických oblastech smluvního práva. To by pomohlo zabránit mezerám v právní úpravě, které by se určitě vyskytly, pokud by byla zavedena pouze ustanovení specifická pro určité typy smluv.

5. Výsledky veřejného slyšení, které uspořádalo Středisko pro sledování jednotného trhu dne 6. ledna 2010

5.1 Existuje již řada variant na téma 28. režimu nebo jsou navrženy v právu evropských společností, v procesním právu týkajícím se duševního vlastnictví a dědickém právu. Všechny překračují vnitrostátní omezení, zasahují méně do vnitrostátního práva a otevírají nové možnosti subjektům na trhu v přeshraničním obchodě. 28. režim však musí dodržovat přísná pravidla na ochranu spotřebitele a zároveň být striktnější než harmonizace. Klíčovým problémem 28. režimu jsou důchody, protože 18 milionů evropských důchodců žije v jiném členském státě. 28. režim by se měl zaměřit na kvalitní informace a budování důvěry (např. v oblasti smluv) a vést ke zjednodušení služeb a produktů (především finančních služeb). V oblasti maloobchodních finančních služeb musí být kladena priorita na zlepšení předpisů na ochranu spotřebitelů. Krize ukázala, že je potřeba zavést regulaci finančních služeb nabízených spotřebitelům a poskytovat zjednodušené finanční služby spotřebitelům, kteří si to přejí. Na programu jednání však zůstává politický konsenzus, kterého musí být dosaženo, aby byla zohledněna možnost, kterou 28. režim a jeho právní základ představují. Posouzení dopadu prováděná Komisí by měla systematicky zjišťovat možnost „nepovinného přístupu“, tj. přijetí 28. režimu, přičemž by to mohlo být pouze řešení specifických problémů a nikoli běžná alternativa smluvního práva.

V Bruselu dne 27. května 2010. předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Mario SEPI

(1) Úř. věst. C 157, 28.6.2005, s. 1.

(2) Úř. věst. C 175, 28.7.2009, s. 26.

(3) Úř. věst. C 157, 28.6.2005, s. 1.

(4) Úř. věst. C 157, 28.6.2005, s. 1, zpravodaj: Pegado Liz.; Úř. věst. C 318, 23.12.2006, s. 200, zpravodaj: Von Fürstenwerth; Úř. věst. C 65, 17.3.2006, s. 134, zpravodaj: Ravoet. Úř. věst. C 309, 16.12.2006, s. 26, zpravodaj: Iozia.; Úř. věst. C 65, 17.3.2006, s. 13, zpravodaj: Burani; Úř. věst. C 27; 3.2.2009, s. 18, zpravodaj: Grasso; Úř. věst. C 151. 17.6.2008, s. 1, zpravodaj: Iozia; Úř. věst. C 175, 28.7.2009, s. 26, zpravodaj: Pegado Liz.

(5) K pojmu nepovinného nástroje jako „2. režimu“ viz Heiss, Úvod, Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (eds.), Zásady evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv (Principles of European Insurance Contract Law) (2009) I 45.

(6) Francouzské Národní shromáždění nedávno přijalo informační zprávu o právech spotřebitelů (zpravodajkou byla paní M. Karamanli), která navrhuje otestovat 28. evropský právní režim v rámci nařízení Řím I.

(7) Viz Heiss, Úvod, Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (eds.), Zásady evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv (Principles of European Insurance Contract Law) (2009) I 47.

(8) Tamtéž.

(9) Podle prof. Hesselinka z Amsterodamské univerzity v otázkách sociální spravedlnosti „… je možno vybrat 28. režim zmáčknutím modrého tlačítka …. Jestliže by se návrh společného referenčního rámce (CFR) měl stát nepovinným nástrojem ve smlouvách B2C, nevedlo by to k sociálnímu dumpingu. … Volba právních předpisů pro návrh společného referenčního rámce, pokud bude povolena evropským zákonodárcem, by mohla u smluv B2C vytvořit situaci, z níž by měly prospěch obě strany.“

(10) Viz Heiss/Downes, Povinné prvky v nepovinném evropském smluvním právu – úvahy z hlediska soukromého mezinárodního práva (Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law: Reflections from a Private International Law Perspective), ERPL 13 (2005) 693 (699).

(11) Hesselink/Rutgers/de Booys: Právní základ po nepovinný nástroj týkající se evropského smluvního práva (The Legal Basis for an Optional Instrument on European Contract Law), Centre for the Study of European Contract Law Working Paper No. 2007/04.

(12) Založeno na modelu v „Zásadách evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv“ a bude předmětem dalších diskusí.

(13) Ve snaze předejít jakýmkoli nejasnostem se doporučuje určit všeobecné zásady nebo se odvolávat na obecné předpisy platné pro všechny typy smluv obsažené v „Zásadách, definicích a modelových předpisech evropského soukromého práva – návrh společného referenčního rámce“ (Principles, definitions and model rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference) (DCFR, Book I-III, verze z r. 2009), pokud a jakmile byly uznány nebo uzákoněny právním nástrojem EU.

(14) Viz například Basedow, Nepovinné evropské smluvní právo – jaký je účel opt-in, opt-out? (Ein optionales Europäisches Vertragsgesetz: Opt-in, opt-out, wozu überhaupt?), ZEuP 2004, 1.

(15) Text je k dispozici na stránkách www.uncitral.org.

(16) Tamtéž.

(17) Tamtéž.

(18) Viz článek 6 Úmluvy o smlouvách o mezinárodním prodeji zboží, článek 3 Úmluvy o mezinárodním faktoringu, článek 5 Úmluvy o mezinárodním finančním leasingu.

(19) Nařízení Rady (ES) č. 2157/2001 ze dne 8. října 2001 o statutu evropské společnosti (SE), Úř. věst. L 294, 10.11.2001, s. 1.

(20) Nařízení Rady (EHS) č. 2137/85 ze dne 25.7.1985 o evropském hospodářském zájmovém sdružení (EHZS), Úř. věst. L 199, 31.7.1985, s. 1.

(21) Nařízení Rady (ES) č. 1435/2003 ze dne 22.7.2003 o statutu evropské družstevní společnosti (SCE), Úř. věst. L 207, 18.8.2003, s. 1.

(22) Nařízení Rady (ES) č. 207/2009 z února 2009 o ochranné známce Společenství, Úř. věst. L 78, 24.3.2009, s. 1.

(23) Nařízení bylo přijato dne 4. prosince 2009, ale nebylo ještě zveřejněno v Úředním věstníku.

(24) Viz bod odůvodnění 10 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, Úř. věst. L 399, 30.12.2006, s. 1, v pozměněném znění.

(25) Viz bod odůvodnění 8 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 861/2007 ze dne 11. července 2007, kterým se zavádí evropské řízení o drobných nárocích, Úř. věst. L 199, 31.7.2007, s. 1.

(26) Viz kapitola VI návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a veřejných listin ve věcech dědictví a vytvoření evropského dědického osvědčení, KOM(2009) 154 v konečném znění.

(27) Viz von Bar/Clive/Schulte-Nölke et al. (eds.), Zásady, definice a modelové předpisy evropského soukromého práva – návrh společného referenčního rámce (Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference) (DCFR), verze z r. 2009. Návrh společného referenčního rámce pro pojištění se nachází v Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (eds.), Zásady evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv (Principles of European Insurance Contract Law) (2009).

(28) Slyšení s paní Viviane REDING, nominovanou komisařkou pro spravedlnost, základní práva a občanství, Evropský parlament, 7.1.2010.

(29) V článku 1:102 „Zásad evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv“, zabývajícím se jejich nepovinným uplatňováním, se uvádí, že tyto zásady je třeba uplatnit tedy, pokud se strany bez ohledu na všechna omezení volby právních předpisů podle mezinárodního práva soukromého dohodly, že jejich smlouva se bude podle nich řídit (BASEDOW, Nepovinné uplatnění zásad evropských právních předpisů týkajících se pojistných smluv (The Optional Application of the Principles of European Insurance Contract Law), Fuchs (ed.), European Contract Law, – ERA Forum Special Issue 2008 vol 9, 111).

(30) Viz Heiss/Downes, Povinné prvky v nepovinném evropském smluvním právu (Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law), ERPL (2005) 693, 697 a dále.

(31) Viz například sdělení Komise Evropskému parlamentu a Radě „Provázanější evropské smluvní právo – akční plán“ ze dne 12. února 2003, KOM(2003) 68 v konečném znění, odstavec 47 a 48 (neexistuje v českém znění).

(32) KOM(2008) 614 v konečném znění.

(33) Viz KOM(2009) 154 v konečném znění, uvedeno výše v odstavci 3.6.3.

(34) Viz von Bar/Clive/Schulte-Nölke et al. (eds.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) (Principy, definice a modelová pravidla evropského soukromého práva – návrh společného referenčního rámce), verze z r. 2009, úvod, 79.