Stávající sekuritizační rámec bude podroben komplexnímu přezkumu s možnými legislativními změnami, které budou v případě potřeby provedeny do ledna 2022. Stávající návrh však stanoví cílené změny již nyní vzhledem k jejich užitečnosti z hlediska hospodářského oživení. Čekání na přezkum rámce v roce 2022 a možné legislativní změny by vedlo k tomu, že k žádoucím právním úpravám by došlo pravděpodobně až za několik let, což by zmařilo cíl spočívající v co nejefektivnějším využívání sekuritizace k podpoře hospodářského oživení v nadcházejících měsících.

Pro banky bude nadále zásadní možnost dále poskytovat úvěry podnikům i v následujících měsících, až bezprostřední šok z krize COVID-19 pomine. Proto je důležité vypracovat nebo aktualizovat veškeré nástroje, které bankám umožní udržet a dokonce ještě posílit schopnost poskytovat úvěry reálné ekonomice, zejména malým a středním podnikům. Sekuritizace může být v tomto ohledu klíčovým faktorem, který to umožní. Přeměnou půjček na obchodovatelné cenné papíry by sekuritizace mohla uvolnit bankovní kapitál pro další úvěry a umožnit financování hospodářského oživení širšímu okruhu investorů.

Tato opatření Unie jsou nezbytná k dosažení cíle, kterým je rozšířit schopnost úvěrových institucí a investičních podniků poskytovat úvěry podnikům a MSP a očistit jejich rozvahy od nevýkonných expozic při současném zachování soudržnosti obezřetnostního rámce po krizi COVID-19. Navrhované změny jsou omezeny na to, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů, a staví na již platných pravidlech v souladu se zásadou proporcionality. Navrhované změny nepřesahují řešení vybraných ustanovení sekuritizačního rámce Unie pro úvěrové instituce a investiční podniky, která se zaměřují výhradně na opatření, jejichž cílem je zajištění podpory oživení hospodářství v měsících bezprostředně následujících po koronavirové krizi. Navrhované změny se navíc omezují na otázky, které nelze řešit v rámci stávajícího prostoru pro uvážení, který nabízejí stávající pravidla.

Stávající právní rámec zavádějící sekuritizační rámec EU byl zřízen na úrovni Unie. Vzhledem k přeshraniční povaze sekuritizace musí být rozsah navrhovaných pravidel, mají-li být skutečně účinná, dostatečně sladěný, soudržný a konzistentní na úrovni Unie. Zlepšení stávajícího právního rámce nemohou členské státy dosáhnout samostatným jednáním. Možnosti členských států přijímat vnitrostátní opatření jsou omezené vzhledem k tomu, že nařízení o sekuritizaci již stanoví harmonizovaný soubor pravidel na úrovni EU a změny na vnitrostátní úrovni by byly v rozporu s platným právem Unie. Pokud by Unie nepřijala žádná opatření, byl by stávající regulační rámec při podpoře různých opatření přijatých veřejnými orgány na úrovni Unie i na vnitrostátní úrovni méně účinný a méně by reagoval na mimořádné problémy trhu. Pokud by Unie přestala uvedené aspekty regulovat, podléhal by vnitřní trh sekuritizace různým souborům pravidel, což by vedlo k roztříštění a oslabení nedávno vytvořeného jednotného souboru pravidel v této oblasti. To by vedlo k nerovným podmínkám a k regulatorní arbitráži.

Vzhledem k tomu, že navrhovaným nástrojem je nařízení, které je v podstatné míře založeno na stávajících právních přepisech EU, není nutné vypracovat plán provádění. Do ledna 2022 bude legislativní akt, který se pozměňuje, předmětem celkového hodnocení s cílem posoudit mimo jiné jeho účinnost a účelnost, pokud jde o dosahování jeho cílů. K hodnocení bude v případě potřeby přiložen legislativní návrh. Bude-li to nutné, budou v této souvislosti sladěny požadavky na přezkum a podávání zpráv.

(3)Je důležité, aby úvěrové instituce a investiční podniky (dále jen „instituce“) využívaly svého kapitálu tam, kde je to nejvíce zapotřebí, a aby jim to regulační rámec Unie usnadnil a současně zajistil, aby jednaly obezřetně. Kromě flexibility stanovené ve stávajících pravidlech by cílené změny nařízení (EU) 2017/2402 měly zajistit, aby sekuritizační rámec Unie stanovil další nástroj na podporu hospodářského oživení po pandemii COVID-19.

(5)Jak zdůraznil Evropský orgán pro bankovnictví (dále jen „EBA“) ve svém stanovisku týkajícím se regulatorního zacházení se sekuritizacemi nevýkonných expozic, rizika spojená s aktivy, která zajišťují sekuritizace nevýkonných aktiv (nevýkonné expozice) se hospodářsky liší od rizik sekuritizací neproblematických aktiv. Nevýkonné expozice jsou sekuritizovány se slevou z jejich nominální nebo nesplacené hodnoty a odrážejí hodnocení trhu, které se mimo jiné týká pravděpodobnosti, že restrukturalizace dluhu vygeneruje dostatečné peněžní toky a umožní zpětné získání aktiv. Riziko pro investory proto spočívá v tom, že restrukturalizace dluhu nepovede ke zpětnému získání dostatečných prostředků na pokrytí čisté hodnoty, za kterou byly tyto nevýkonné expozice nakoupeny. Skutečná ztráta z rizika pro investory proto nepředstavuje nominální hodnotu portfolia, ale jeho diskontovanou hodnotu po odečtení slevy z ceny, za kterou jsou podkladová aktiva převáděna. V případě sekuritizací nevýkonných expozic je proto vhodné vypočítat částku za ponechání si rizika na základě této diskontované hodnoty.

(6)Požadavek na ponechání si rizika slaďuje zájmy emitentů a investorů na výkonnosti podkladových aktiv. U sekuritizací neproblematických aktiv je převažujícím zájmem na straně prodeje straně zpravidla zájem původce, který je často také původním věřitelem. U sekuritizací nevýkonných expozic se však původci snaží ze svých rozvah odstranit aktiva v selhání, protože si již nepřejí být s těmito aktivy jakýmkoli způsobem spojováni. V těchto případech má zvláštní obsluhovatel těchto aktiv podstatnější zájem na restrukturalizaci těchto aktiv a na zpětném získání hodnoty.

(7)Před finanční krizí se některé sekuritizační činnosti řídily tzv. modelem „originate to distribute“. V tomto modelu byla pro sekuritizaci vybírána méně kvalitní aktiva na úkor investorů, kteří nakonec podstupovali větší riziko, než které byli možná ochotni podstoupit původně. Požadavek na ověřování standardů pro poskytování úvěrů používaných při tvorbě sekuritizovaných aktiv byl zaveden, aby se těmto praktikám do budoucna zabránilo. U sekuritizací nevýkonných expozic by však toto ověřování standardů pro poskytování úvěrů mělo zohlednit zvláštní okolnosti včetně nákupu těchto problematických aktiv a typu sekuritizace. Je proto nezbytné změnit ověřování standardů pro poskytování úvěrů tak, aby investor mohl provést hloubkovou prověrku ohledně kvality a výkonnosti problematických aktiv, která mu umožní učinit rozumné a informované investiční rozhodnutí.

(8)Rozvahová syntetická sekuritizace zahrnuje převod úvěrového rizika souboru půjček, zpravidla velkých podnikových půjček nebo půjček pro malé a střední podniky, na základě dohody o zajištění úvěrového rizika, kdy původce kupuje od investora zajištění úvěrového rizika. Zajištění úvěrového rizika je dosaženo použitím finančních záruk nebo úvěrových derivátů, přičemž vlastnictví aktiv zůstává původci a nepřevádí se na sekuritizační jednotku pro speciální účel, jako je tomu v případě tradičních sekuritizací. Původce jako příjemce zajištění se zavazuje uhradit prémii za zajištění úvěrového rizika, která generuje výnos pro investory. Investor se zase jako poskytovatel zajištění zavazuje uhradit určenou platbu ze zajištění úvěrového rizika, pokud nastane předem stanovená úvěrová událost.

(9)Je třeba zajistit, aby byla vhodným způsobem zmírněna celková složitost sekuritizačních struktur a souvisejících rizik a aby původcům nebyly poskytovány regulační pobídky podporující upřednostňování syntetických sekuritizací před sekuritizacemi tradičními. Požadavky na jednoduché, transparentní a standardizované (STS) rozvahové syntetické sekuritizace by proto měly být vysoce konzistentní s kritérii STS pro tradiční sekuritizace, u nichž dochází ke skutečnému prodeji.

(10)Existují však určité požadavky na tradiční STS sekuritizace, které pro syntetické STS sekuritizační transakce použít nelze, a to z důvodu inherentních rozdílů mezi těmito dvěma druhy sekuritizace, zejména vzhledem ke skutečnosti, že u syntetických sekuritizací je přenosu rizika dosahováno prostřednictvím dohody o zajištění úvěrového rizika a nikoli prodejem podkladových aktiv. Kritéria STS sekuritizace by proto měla být v případě potřeby upravena s cílem tyto rozdíly zohlednit. Dále je nezbytné zavést soubor nových zvláštních požadavků pro syntetické sekuritizace s cílem zajistit, že se rámec STS zaměřuje pouze na rozvahové syntetické sekuritizace a že dohoda o zajištění úvěrového rizika je strukturována tak, aby přiměřeně chránila pozici jak původce, tak investora. Cílem tohoto nového souboru požadavků by mělo být řešení úvěrového rizika protistrany jak z hlediska původce, tak z hlediska investora.

(11)Předmětem převodu úvěrového rizika by měly být expozice vytvořené nebo zakoupené regulovanou institucí Unie v rámci její hlavní obchodní činnosti v oblasti poskytování úvěrů a držené v její rozvaze nebo v případě struktury skupiny v její konsolidované rozvaze ke dni uzávěrky. Tento požadavek, aby původce držel sekuritizované expozice v rozvaze, by měl z rozsahu označení STS vylučovat arbitrážní sekuritizace.

(12)Původce by se měl ujistit, že nezajišťuje stejné úvěrové riziko více než jednou tak, že by kromě zajištění úvěrového rizika vyplývajícího ze syntetické sekuritizace získal ještě další zajištění úvěrového rizika. Aby byla zajištěna spolehlivost dohody o zajištění úvěrového rizika, měla by tato dohoda splňovat požadavky na snižování úvěrového rizika stanovené v článku 249 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, které musí splňovat instituce usilující o převod významného rizika prostřednictvím syntetické sekuritizace.

(13)Pro účely předcházení konfliktům mezi původcem a investorem a zajištění právní jistoty ohledně rozsahu zajištění úvěrového rizika zakoupeného pro podkladové expozice by takové zajištění úvěrového rizika mělo odkazovat na jasně identifikované referenční závazky jasně identifikovaných subjektů nebo dlužníků, z nichž vyplývají podkladové expozice. Referenční závazky, kterých se týká nakupované zajištění, by tedy měly být vždy jasně identifikovány prostřednictvím referenčního registru a průběžně aktualizovány. Tento požadavek by měl rovněž nepřímo tvořit součást kritéria definujícího rozvahovou sekuritizaci a vylučujícího arbitrážní sekuritizaci z rámce STS sekuritizací.

(14)Úvěrové události, které vedou k plnění na základě dohody o zajištění úvěrového rizika, by měly zahrnovat alespoň události uvedené v článku 178 nařízení (EU) č. 575/2013. Tyto události jsou dobře známé a rozpoznatelné z pohledu trhu a měly by sloužit k zajištění souladu s obezřetnostním rámcem. Opatření týkající se úlevy, která spočívají ve shovívavosti vůči dlužníkovi, který má nebo v nejbližší době bude mít obtíže při plnění svých finančních závazků, by neměla vylučovat plnění na základě události v oblasti zajištění úvěrového rizika. Restrukturalizace by neměla být v případě finančních záruk považována za úvěrovou událost, aby se zabránilo tomu, že by finanční záruky mohly být považovány za deriváty v souladu s příslušnými účetními standardy.

(15)Právo původce jako příjemce zajištění na včasné úhrady skutečných ztrát by mělo být náležitě chráněno. V souladu s tím by transakční dokumentace měla stanovit spolehlivý a transparentní postup vypořádání pro účely stanovení skutečných ztrát v referenčním portfoliu, aby se zabránilo tomu, že původci nebude poskytnuta dostatečná výše úhrady. Vzhledem k tomu, že vyrovnání ztrát může představovat zdlouhavý proces, a z důvodů zajištění včasných plateb původci by měly být provedeny průběžné platby nejpozději šest měsíců poté, co taková úvěrová událost nastane. Měl by rovněž existovat mechanismus konečné úpravy, který zajistí, aby průběžné platby pokryly skutečné ztráty, a zabrání tomu, aby tyto průběžné ztráty nebyly přepláceny na úkor investorů. Mechanismus vypořádání ztrát by měl rovněž jasně specifikovat maximální dobu prodloužení, která by se měla vztahovat na postup snižování úvěrových ztrát u těchto expozic, a tato doba prodloužení by neměla být delší než dva roky. Tento mechanismus vypořádání ztrát by proto měl zajistit účinnost dohody o zajištění úvěrového rizika z pohledu původce a poskytnout investorům právní jistotu v den ukončení jejich povinnosti provádět platby, a tím přispět k dobře fungujícímu trhu.

(16)Rozšířenou praxí na trhu je využívat nezávislého ověřovatele, což posiluje právní jistotu v rámci dané transakce pro všechny zúčastněné strany a snižuje tak pravděpodobnost sporů a soudních řízení, které by mohly nastat v souvislosti s procesem alokace ztrát. Aby se zvýšila spolehlivost mechanismu vypořádání ztrát z dané transakce, měl by být jmenován nezávislý ověřovatel, jehož úkolem bude provést věcné přezkoumání správnosti a přesnosti některých aspektů zajištění úvěrového rizika v případě, že dojde k úvěrové události.

(17)Prémie za zajištění úvěrového rizika by měly záviset pouze na velikosti nesplacené části a úvěrovém riziku zajištěné tranše. U rozvahových STS sekuritizací by neměly být povoleny nepodmíněné prémie vzhledem k tomu, že by mohly být použity k oslabení účinného přenosu rizika z původce jako příjemce zajištění na poskytovatele zajištění. U rozvahových STS sekuritizací by měla být rovněž zakázána jiná ujednání, jako jsou platby prémie předem, systémy slev nebo příliš složité struktury prémií.

(18)Aby byla zajištěna stabilita a kontinuita zajištění úvěrového rizika, mělo by být předčasné ukončení rozvahové syntetické STS sekuritizace možné pouze za určitých omezených a přesně definovaných okolností. Původce by sice měl být oprávněn předčasně ukončit zajištění úvěrového rizika poté, co nastanou specifikované regulační události, tyto události by však měly představovat skutečné změny právních předpisů nebo zdanění s výrazným nepříznivým dopadem na kapitálové požadavky původce nebo na ekonomiku transakce vzhledem k očekávání stran v okamžiku uzavření transakce a za předpokladu, že takové změny nebylo možné v uvedené době důvodně předpokládat. Rozvahové syntetické STS sekuritizace by neměly obsahovat složitá ustanovení o kupních opcích pro původce, zejména s velmi krátkým termínem s cílem případ od případu dočasně změnit zobrazení kapitálové pozice.

(19)U některých typů transakcí se často vyskytuje syntetické nadměrné rozpětí, které představuje užitečný mechanismus jak pro investory, tak pro původce, neboť prvním z nich umožňuje snížit náklady na zajištění úvěrového rizika a druhým omezit expozici vůči riziku. V tomto ohledu má syntetické nadměrné rozpětí zásadní význam pro určité třídy aktiv v oblasti maloobchodu, jako jsou například malé a střední podniky (MSP) a spotřebitelské úvěry, které vykazují vyšší výnosy i vyšší úvěrové ztráty než jiné třídy aktiv, a u nichž sekuritizované expozice vytvářejí nadměrné rozpětí za účelem pokrytí těchto ztrát. Pokud je však výše syntetického nadměrného rozpětí podřízeného pozici investora příliš vysoká, je možné, že investor podle žádného realistického scénáře neutrpí na sekuritizovaných pozicích žádné ztráty, takže k žádnému účinnému převodu rizik nedojde. Pro účely zmírnění obav v oblasti dohledu a další standardizace tohoto strukturálního prvku je důležité stanovit přísná kritéria pro rozvahové syntetické STS sekuritizace a zajistit úplné zveřejnění informací o použití syntetického nadměrného rozpětí.

(20)Pro rozvahové syntetické STS sekuritizace by měla být způsobilá pouze vysoce kvalitní ujednání o zajištění úvěrového rizika. V případě osobního zajištění úvěrového rizika by to mělo být zajištěno omezením rozsahu způsobilých poskytovatelů zajištění na subjekty, které jsou způsobilými poskytovateli v souladu s nařízením (EU) č. 575/2013 a které jsou uznány jako protistrany s rizikovou váhou 0 % v souladu s částí třetí hlavou II kapitolou 2 uvedeného nařízení. V případě majetkového zajištění úvěrového rizika by původce jako příjemce zajištění a investoři jako poskytovatelé zajištění měli mít možnost používat vysoce kvalitní kolaterál, kterým by se měl rozumět kolaterál v jakékoli formě, jemuž lze přidělit rizikovou váhu 0 % podle části třetí hlavy II kapitoly 2 nařízení (EU) č. 575/2013, s výhradou příslušných ujednání o uložení nebo úschově. Pokud má poskytnutý kolaterál formu hotovosti, měl by být buď v držení nezávislé úvěrové instituce, nebo by měl mít formu vkladu u příjemce zajištění, přičemž v obou případech musí být zajištěna minimální úvěrová kvalita.

(21)Členské státy by měly určit příslušné orgány odpovědné za dohled nad požadavky, které musí rozvahová syntetická sekuritizace splňovat, aby měla nárok na označení STS. Tento příslušný orgán by mohl být stejný jako orgán určený pro dohled nad tím, jak původci, sponzoři a sekuritizační jednotky dodržují požadavky, které musí splňovat tradiční sekuritizace, aby získaly označení STS. Stejně jako v případě tradičních sekuritizací by se tento příslušný orgán mohl lišit od příslušného orgánu odpovědného za dohled nad tím, jak původci, původní věřitelé, sekuritizační jednotky, sponzoři a investoři dodržují obezřetnostní požadavky podle článků 5 až 9 nařízení (EU) 2017/2402, přičemž tímto dohledem byly vzhledem k obezřetnostnímu rozměr těchto požadavků výslovně pověřeny příslušné orgány odpovědné za obezřetnostní dohled nad příslušnými finančními institucemi.

(22)Nařízení (EU) č. 2017/2402 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno.

(23)Vzhledem k tomu, že cílů tohoto nařízení, konkrétně rozšíření rámce STS sekuritizace i na rozvahovou syntetickou sekuritizaci a odstranění regulatorních překážek sekuritizace nevýkonných expozic za účelem dalšího zvýšení úvěrových kapacit, aniž by došlo ke snížení obezřetnostních standardů při poskytování bankovních úvěrů, nelze uspokojivě dosáhnout na úrovni členských států, ale z důvodu jejich rozsahu a účinků jich může být lépe dosaženo na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů,

PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ: