Sdělení Komise Radě a Evropskému Parlamentu - Veřejné finance v EMU – 2005 {SEK(2005)723} /* KOM/2005/0231 konecném znení */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 1.6.2005 KOM(2005) 231 v konečném znění SDĚLENÍ KOMISE RADĚ A EVROPSKÉMU PARLAMENTU Veřejné finance v EMU – 2005 {SEK(2005)723} SDĚLENÍ KOMISE RADĚ A EVROPSKÉMU PARLAMENTU Veřejné finance v EMU – 2005 Toto sdělení je shrnutím hlavních politických výpovědí obsažených ve zprávě o veřejných financích EMU pro rok 2005sestavené útvary Komise.[1] Zpráva o veřejných financích EMU je zveřejňována každoročně již od roku 2000. Podává přehled o aktuálním rozpočtovém vývoji v Evropské unii, sleduje rozvoj daňového dohledu EU a provádí rozbor témat fiskální politiky, jež jsou významné pro projednávání politiky v celé Unii. V některých zemích i nadále přetrvává značná nevyrovnanost rozpočtu… Po zhoršení zaznamenaném ve třech po sobě následujících letech, v němž se do značné míry odráží zpomalení hospodářského rozvoje, se v roce 2004 nepatrně snížil úhrnný objem státních schodků zemí Eurozóny (z 2,8 % HDP v roce 2003 na 2,7 % HDP v roce 2004). Snížil se rovněž celkový schodek EU-25 (z 2,9 % na 2,6 % HDP), zejména díky významnému snížení schodku v řadě nedávno přistoupivších členských států. Podle prognózy Komise z jara 2005 zůstanou schodky rozpočtů v Eurozóně a v EU v letech 2005 a 2006 vcelku stabilní, pokud ovšem nedojde ke změně politického kursu. Naopak se očekává nárůst celkového poměru zadlužení v Eurozóně a v EU, jenž by mohl v roce 2006 dosáhnout výše 71,9 % (respektive 64,2 %) HDP. Celkové hodnoty schodku zastírají významné rozdíly mezi jednotlivými zeměmi. V roce 2004 mělo šest zemí EU, včetně tří států Eurozóny, vyvážený rozpočet, popřípadě tyto země vykázaly přebytek. Naproti tomu vykázaly čtyři země Eurozóny (Řecko, Německo, Francie a Itálie) a sedm států, které k Eurozóně nepatří (Česká republika, Kypr, Maďarsko, Malta, Polsko, Slovensko a Spojené království) schodky překračující referenční hodnotu 3% HDP. Zatímco schodek v několika zemích, proti nimž je v současné době veden postup při nadměrném schodku (Německo, Francie, Kypr a Malta), by se měl podle předpovědí v letech 2005 nebo 2006 snížit, očekává se, že schodek Itálie a Portugalska přesáhne v roce 2005, jestliže bude pokračovat jejich současná politika, limit 3 % HDP. …a bylo nutno přijmout další opatření v rámci postupu při nadměrném schodku Od léta 2004 byl postup při nadměrném schodku zahájen proti deseti zemím EU. V prosinci 2004 vyjasnila Komise a Rada v návaznosti na rozsudek Soudního dvora z července 2004 své názory na postup při nadměrném schodku proti Německu a Francii. Jelikož obě tyto země přijaly opatření, jež by mohla realisticky vést ke korekci nadměrného schodku v roce 2005, bylo rozhodnuto, že v této fázi není nutné přijmout další opatření v rámci postupu při nadměrném schodku. V případě postupu při nadměrném schodku proti Nizozemsku dospěla Rada v říjnu 2004 k závěru, že nizozemská vláda přijala účinná opatření. Po obdržení fiskálních oznámení z března 2005, z nichž vyplývá, že se v roce 2004 snížil schodek Nizozemska na 2,5 % HDP, navrhla Komise dne 18. května 2005, aby bylo zrušeno rozhodnutí o existenci nadměrného schodku. Po přistoupení České republiky, Kypru, Maďarska, Malty, Polska a Slovenska Rada rozhodla, že v každé z těchto zemí existuje nadměrný schodek, a tudíž rozhodla o vydání doporučení podle čl. 104 odst. 7 Smlouvy. Další doporučení podle uvedeného článku bylo v únoru 2005 zasláno Maďarsku, jež na rozdíl od pěti ostatních výše zmíněných členských států nepřijalo v reakci na první doporučení žádná účinná opatření. V únoru 2005 Rada poprvé rozhodla o vydání výzvy některému z členských států podle čl. 104 odst. 9, která představuje poslední krok před uvalením sankcí. Tato výzva byla určena Řecku a vzhledem k významným opravám údajů o schodku v ní byl ohledně lhůty pro snížení nadměrného schodku poskytnut roční odklad (do roku 2006). S ohledem na fiskální oznámení ze září 2004 a z března 2005 byla provedena oprava rozpočtových údajů Řecka v bezprecedentní výši: poměry schodku k HDP byly zpětně až do roku 1997 opraveny směrem vzhůru a schodky za léta 2003 a 2004 se prudce zvýšily: na 5,2 % HDP za rok 2003 a na 6,1 % HDP za rok 2004. Mimořádně rozsáhlé přehodnocení státních účtů Řecka bylo provedeno v době rostoucích snah o zlepšení řízení rozpočtových statistik. Rada vyzvala Komisi, aby posílila sledování kvality předkládaných finančních údajů a předložila návrhy na zlepšení řízení statistik EU. Ve svém sdělení „K evropské strategii řízení fiskálních statistik“ z prosince 2004 identifikovala Komise tři zásadní cesty k tomuto cíli: (i) další rozvoj právních předpisů, (ii) další rozvoj operačních kapacit Komise, a (iii) vytvoření rámce evropských standardů nezávislosti statistických úřadů. Komise zároveň přijala opatření k provádění těchto zásadních směrů aktivit. Dne 2. března 2005 přijala návrh na změnu nařízení Rady 3605/93, které upravuje předkládání finančních údajů, s cílem zlepšit kvalitu statistických údajů používaných při postupu při nadměrném schodku. Kromě toho přijala Komise dne 25. května 2005 sdělení obsahující doporučení členským státům ohledně celounijních standardů pro statistické úřady, které mimo jiné stanoví zásadu nezávislosti při vykonávání úřední činnosti, zásadu důvěrnosti, spolehlivosti a aktuálnosti údajů a zároveň vyžadují, aby byly statistické úřady vybaveny adekvátními prostředky. Dobré finanční předpisy, jež si přesto vyžádaly další vylepšení: reforma Paktu stability a růstu v roce 2005 Daňový rámec EU poskytl v průběhu minulého desetiletí významné výsledky, neboť se podařilo zvládnout mimořádně vysoké schodky z počátku devadesátých let a řada členských států dosáhla uspokojivých rozpočtových přebytků. Časem se však vynořila potřeba přehodnotit některé z prvků tohoto daňového rámce s cílem posílit jeho účinnost. Proces přezkumu, který vedl k reformě Paktu stability a růstu provedené v roce 2005, byl zahájen sdělením Komise „Posílení hospodářského řízení a vyjasnění realizace Paktu stability a růstu“.[2] V reakci na sdělení Komise provedly Euroskupina, Rada ve složení pro hospodářství a finance (ECOFIN) a Komise několik kol intenzivních rozhovorů s cílem dosáhnout vzájemné shody; při těchto diskusích byl prospěšný technický příspěvek Komise a členských států. Při jednáních se projevily rozdíly v názorech členských států na to, kolik prostoru je nezbytné poskytnout volné úvaze, aby bylo možno řádně zohlednit ekonomický vývoj při hodnocení rozpočtových výsledků. Byla zvážena potřeba určité volnosti při posuzování a současně nutnosti zachování jednoduchých průhledných pravidel a zajištění rovného zacházení. Na svém mimořádném zasedání, jež se konalo dne 20. března 2005, přijala Rada ECOFIN zprávu nazvanou „Za lepší uplatňování Paktu stability a růstu“, jejímž cílem je zlepšit daňový rámec EU. Tato zpráva, jež byla následně schválena Evropskou radou na jejím zasedání ve dnech 22.–23. března 2005, aktualizuje a doplňuje dosavadní právní rámec Paktu stability a růstu. Dohoda obsažená ve zprávě ECOFIN zahrnuje změny preventivní i nápravné části Paktu a obsahuje doporučení ke zlepšení správy daní a statistik na úrovni EU i na vnitrostátních úrovních. Preventivní část Paktu byla posílena tím, že se při stanovení střednědobých rozpočtových cílů věnuje zvýšená pozornost základním zásadám daňové udržitelnosti. Tato část Paktu byla dále posílena závazkem členských států aktivně konsolidovat veřejné finance v obdobích příznivých ekonomických podmínek i oprávněním Komise zasahovat do politických rozhodnutí cestou doporučení členským státům, pokud nebudou takovouto konsolidaci provádět. Nová dohoda obsahuje též pobídky podněcující členské státy k uskutečňování strukturálních reforem s cílem dosáhnout většího souladu daňového rámce s požadavky obnovené Lisabonské strategie.[3] Při posuzování rozpočtových politik budou vzaty v úvahu zejména důsledky významných strukturálních reforem, jež mají v dlouhodobém horizontu prokazatelně příznivý dopad na daňovou udržitelnost. Hlavní změny nápravné části Paktu se týkají definice „nadměrného schodku“ a modalit pro jeho úpravy, které nyní umožňují rozsáhlejší ekonomické posouzení rozpočtového vývoje při provádění postupu při nadměrném schodku. Nová pravidla umožňují především (z ekonomických důvodů) o rok prodloužit jednoroční lhůtu pro opravu nadměrného schodku a zopakovat určité kroky postupu při nadměrném schodku (dojde-li k neočekávaným nepříznivým hospodářským událostem, za podmínky, že daný členský stát provedl účinná opatření, jež jsou plně v souladu s příslušnými doporučeními). Nová dohoda blíže určuje skupinu „relevantních faktorů“, jež může vzít Komise a Rada v úvahu, přijímá-li rozhodnutí o postupu při nadměrném schodku. Tyto faktory zahrnují mimo jiné vývoj potenciálního růstu a převládající cyklické podmínky, ale umožňují zvážit i existující dluhy a uplatňování politik, jež mají umožnit dosažení cílů Lisabonské agendy. Zajištěna je rozpočtová disciplína a včasná korektura nadměrného schodku. Země, jejichž schodky převyšují 3 % HDP, ale nepřesahují referenční hodnotu jen nepatrně nebo nejsou dočasné, budou považovány za země, jejichž rozpočty vykazují nadměrný schodek. Kromě toho jsou členské státy, u nichž probíhá postup při nadměrném schodku, povinny provést minimální přizpůsobení rozpočtu. V neposlední řadě musí Rada při posouzení, zda byl korigován nadměrný schodek, pečlivě přezkoumat, nakolik bylo překročení referenční hodnoty v příčinné souvislosti s prováděním reformy důchodového systému, která si vyžádala částečný nebo plný přechod z průběžného financování na kapitálové krytí. Aby bylo možno plně obnovit věrohodnost Paktu a posílit prosazování rozpočtové disciplíny, obsahuje zpráva ECOFIN doplňující prvky ke zlepšení rozpočtového řízení . Především se Rada a Komise zavazují s ohledem na posílení vzájemné podpory veřejně vyložit své pozice v relevantních fázích daňového dohledu EU. Za druhé se navrhuje, aby vnitrostátní daňové předpisy a orgány hrály významnější úlohu při dohledu nad domácím rozpočtem, a tak podpořily rozpočtový dohled na úrovni EU. Za třetí požaduje zpráva při respektování výsadních suverénních práv jednotlivých členských států větší zapojení národních parlamentů do procesu rozpočtového dohledu EU, včetně projednávání programů pro udržení stability a konvergenčních programů nebo opatření přijatých v reakci na doporučení ohledně postupu při nadměrném schodku. Dohoda dále podpořila probíhající práce k posílení řízení v oblasti rozpočtových statistik. Evropská rada, která zasedala ve dnech 22.–23. března 2005, vyzvala Komisi, aby předložila legislativní návrhy na přizpůsobení dosavadních předpisů nové dohodě. Dne 20. dubna přijala Komise návrhy na změnu nařízení Rady 1466/97 a 1467/97[4]. Tyto návrhy musí být schváleny Radou ve spolurozhodovacím procesu, respektive po přiměřených konzultacích s Evropským parlamentem a Evropskou centrální bankou.[5] Celkově má být budoucí postup provádění Paktu stability a růstu charakterizován větším prostorem pro uplatnění hospodářského úsudku v procesu daňového dohledu a posuzování případů jednotlivých zemí. To umožní konstruktivnější a průhlednější politický dialog mezi Komisí a Radou a mezi členskými státy a přispěje k obnovení odpovědnosti jednotlivých členských států za uplatňování příslušných pravidel. V příštích měsících a letech se prokáže účinnost dohody. Větší prostor pro volnou úvahu zdůrazňuje význam zajištění stejného zacházení a účinného prosazování předpisů při zavádění nového systému, v němž bude Komisi svěřena větší zodpovědnost při posuzování rozpočtového vývoje a Radě při rozhodování o krocích, jež je třeba podniknout v procesu dohledu. Vývoj rozpočtového dohledu EU Pravidelnou součástí zprávy o veřejných financích EMU je rozbor situace, jenž má napomoci lepšímu porozumění záležitostem veřejných financí v EU a zlepšení rozpočtového dohledu. Letos tato zpráva obsahuje mimo jiné rozbor diskrepance mezi rozpočtovými plány předkládanými v programech pro udržení stability a konvergenčních programech na straně jedné a výsledky ohledně hlavních důvodů dynamiky veřejného zadlužení a dlouhodobé udržitelnosti veřejných financí na straně druhé. Dosažení účinného plánování rozpočtu a dohledu V procesu rozpočtového dohledu bylo shromážděno velké množství údajů o rozpočtových plánech, výsledcích a hodnoceních využívaných při rozboru skutečného průběhu rozpočtového vývoje v porovnání s příslušnými plány a při vyhodnocování, jak se v průběhu let měnilo posuzování programů pro udržení stability a konvergenčních programů Komisí. Co se týče prvního aspektu, údaje potvrzují, že byly odchylky mezi rozpočtovými plány a výsledky časté a v některých letech i značné, a to i tehdy, vezmou-li se v úvahu překvapivé obraty hospodářského růstu. Takové odchylky souvisely zřejmě s rozdíly mezi plánovanými a uskutečněnými poměry mezi výdaji a HDP; neshody v poměrech příjmů hrály méně významnou úlohu. Tento rozbor zdůrazňuje význam nalezení cest, jak zabránit zpomalení výdajů a lépe plánovat struktury výdajů s cílem dosáhnout těsnějšího souladu s novými lisabonskými prioritami způsobem, který povede ke zvýšení kvality a zajistí jejich udržitelnost. Komise reagovala na rozpor mezi rozpočtovými plány a výsledky rostoucím zaměřením svého hodnocení na důvěryhodnost cesty přizpůsobování popsané v programech pro udržení stability a konvergenčních programech a rozsáhlejším posuzováním fiskálních politik členských států v dlouhodobějším horizontu, díky čemuž jsou silněji zohledněny též aspekty udržitelnosti a kvality veřejných financí. Pochopení určujících činitelů dynamiky zadlužení Daňový dohled EU se v rostoucí míře zaměřuje na vývoj dluhu. Dynamika poměru dluhu k HDP závisí na docíleném saldu rozpočtu, nominálním růstu a takzvanou „vnitřní dynamikou dluhu“ (stock-flow adjustment) zachycující zbývající diskrepanci mezi změnou celkové výše splatného dluhu a celkovým schodkem veřejných rozpočtů podle definice uvedené v protokolu k Maastrichtské smlouvě. Obvyklá analýza se soustřeďuje na schodky a nominální růst, ale vnitřní dynamice dluhu bylo věnováno podstatně méně pozornosti. Tato složka však může poskytnout relevantní informace o vývoji státních aktiv and pasiv (například v důsledku privatizací) a rozdílech mezi údaji o schodku veřejných rozpočtů na hotovostním a akruálním základě. Zpráva o veřejných financích EMU má za cíl vyplnit tuto mezeru pomocí analýzy určujících činitelů vnitřní dynamiky dluhu členských států EU. Tato analýza ukazuje, že byla v posledních letech vnitřní dynamika dluhu v průměru pozitivní (a tudíž přispívá k narůstání dluhu) a že v některých zemích souvisí vnitřní dynamika dluhu částečně s pokladním schodkem, který je setrvale vyšší než schodek podle maastrichtské definice. Uvedená skutečnost jen potvrzuje, jak je důležité zaměřit se při rozpočtovém dohledu na dynamiku zadlužení. Rostoucí důraz na dlouhodobou udržitelnost veřejných financí S ohledem na skutečnost, že bude mít stárnutí populace stále silnější dopad na rozpočet, a na potřebu udržitelným způsobem financovat evropský sociální model vyvstává nutnost zaměřit se na dlouhodobou udržitelnost správy veřejných financí a rozpočtový dohled EU. V souladu s obnovenou Lisabonskou strategií a integrovanými hlavními směry pro růst a zaměstnanost[6] provedla řada zemí významné reformy s cílem posílit udržitelnost. Dopad takovýchto reforem na udržitelnost však nelze snadno kvantifikovat a nelze jej ani snadno porovnávat mezi jednotlivými zeměmi. Na úrovni EU provádějí rozbor udržitelnosti útvary Komise od roku 2001 v souvislosti s posuzováním programů pro udržení stability a konvergenčních programů na základě údajů, které jsou v nich obsaženy a odhadů výdajů podmíněných stárnutím populace do roku 2050. Zpráva o veřejných financích EMU za rok 2005 jasně ukazuje, že většina členských států není s to dosáhnout udržitelné rozpočtové pozice bez střednědobé rozpočtové konsolidace. Riziko pro udržitelnost bylo zjištěno v deseti členských státech (Belgii, České republice, Německu, Řecku, Francii, Itálii, Kypru, Maďarsku, Maltě a Slovinsku). Zpráva rovněž popisuje současný přístup Komise k provádění analýzy udržitelnosti, pojednává o spolehlivosti prognóz výše dluhů a indikátorech udržitelnosti se zřetelem k nejvýznamnějším předpokladům, od nichž se její analýza odvíjí, a podává přehled návrhů na možná zlepšení. Ve světle balíčku reforem Paktu stability a růstu z roku 2005 budou v rozpočtovém dohledu EU zřetelněji uplatňována dlouhodobá hlediska. V této souvislosti by vedla zvýšená výměna informací mezi členskými státy navzájem, jakož i mezi členskými státy a Komisí, o prognózách výdajů jednotlivých členských států podmíněných stárnutím populace, ke zvýšení průhlednosti a lepšímu posuzování dlouhodobé udržitelnosti veřejných financí a příslušným implikacím pro stanovení střednědobých cílů.[7] Strukturální reformy a rozpočtové cíle Průběžné hodnocení Lisabonské strategie a integrovaných hlavních směrů pro růst a zaměstnanost prováděné Komisí se ve zvýšené míře soustředilo na hospodářské reformy s cílem dosáhnout vyššího růstu a zaměstnanosti na makroekonomické a mikroekonomické úrovni i na úrovni zaměstnanosti. Část III zprávy o veřejných financích EMU obsahuje přezkoumání a projednání souvislosti mezi prováděním strukturálních reforem a rozpočty při provádění finančních předpisů EU, což představuje dosud zanedbávaný aspekt, který by měl nabýt na významu v rozpočtovém dohledu EU. Reformy mohou ve střednědobém až dlouhodobém výhledu zásadně zlepšit státní účty. Například reformy přímo zaměřené na snížení určitých státních výdajů (mimo jiné reformy důchodových systémů nebo zvyšování efektivnosti v oblasti zdravotní péče, které umožňují účinnější reakci na tlaky způsobené stárnutím populace) mohou mít příznivý vliv na budoucí směry státních rozpočtů a stavu zadluženosti.[8] Reformy, které mají za cíl zvýšit výrobní potenciál a potenciál růstu (například včetně reforem trhů práce a výrobků), mohou mít rovněž nepřímý pozitivní účinek. Často se tvrdí, že numerická pravidla pro omezování schodků odrazují od provádění strukturálních reforem. Prvním důvodem pro takovýto střet cílů reforem a rozpočtových cílů je existence krátkodobých přímých rozpočtových nákladů na reformy (například u reforem důchodových systémů, které zavádějí kapitálový pilíř mimo státní sektor, anebo veřejné investice do vzdělávání a odborné přípravy, jejichž dlouhodobý užitek může převážit počáteční náklady). Další důvod souvisí se skutečností, že reformy mohou být pro určité společenské skupiny nákladné a k překonání odporu proti jejich zavádění je třeba použít snižování daňové zátěže nebo vládní transfery. Analýza obsažená ve zprávě o veřejných financích EMU se vztahuje k reformám trhu práce a výrobků a k reformám důchodových systémů (bez přihlédnutí k projektům na podporu růstu se startovními náklady financovanými z veřejných rozpočtů jako je rozvoj fyzické infrastruktury, vzdělávání a odborná příprava nebo výzkum a vývoj) a zaměřuje se na dvě otázky. Za prvé, jaký dopad mají reformy na rozpočty v krátkodobém výhledu? Za druhé, existují doklady pro tvrzení, že konsolidace rozpočtů brání reformám? Navzdory omezené kvalitě a dostupnosti údajů o strukturálních reformách přináší rozbor zajímavé výsledky. Zdá se, že existující údaje nepotvrzují výraznějším způsobem domněnku, že bývají reformy méně časté v letech, kdy dochází k rozpočtové konsolidaci. V důsledku reforem nicméně obecně dochází k mírnému zhoršení sald rozpočtů. Výsledky se navzájem liší v závislosti na druhu a naplánování zkoumaných reforem. Rozbor jednak naznačuje, že reforma Paktu stability a růstu probíhala správným směrem, ale upozorňuje též na skutečnost, že je třeba opatrnosti při rozhodování, o jakých strukturálních reformách by se mělo uvažovat při provádění Paktu stability a růstu. Ve světle značně rozdílných výsledků bychom se měli vyhnout mechanickému paušálnímu přístupu, při němž bychom buďto všechny reformy, anebo reformy náležející do určitých širokých kategorií pojednávali stejně. To znamená, že je nutné pečlivé posouzení, jež se bude případ od případu lišit, a že je zapotřebí brát v úvahu specifické znaky určitých konkrétních reforem. Balíček reforem Paktu stability a růstu z roku 2005 obsahuje ustanovení, jež mají zajistit, aby se rozpočtové cíle daňového rámce EU nedostaly do konfliktu se strukturálními reformami, jež mohou ve střednědobém až dlouhodobém horizontu přispět k zajištění zdravých veřejných financí a zvýšení hospodářského růstu. Jejich užití v souladu s výše uvedeným rozkladem by mohlo podpořit účinný příspěvek veřejných financí k udržitelné Lisabonské strategii. Finanční složitost fáze přibližování v nedávno přistoupivších členských státech Přistoupením v roce 2004 završilo deset členských států významnou etapu procesu integrace EU. Očekává se však, že jejich hospodářská integrace bude pokračovat dosažením příjmové hladiny ostatních členských států a předpokládaným přijetím eura jako jejich měny. Finanční politika může k tomuto procesu v uvedených zemích rozhodujícím způsobem přispět prováděním efektivní a udržitelné daňové a výdajové politiky a podporou stabilního vývoje hospodářství. V dlouhodobém výhledu se obě tyto úlohy vzájemně doplňují. Silný růst zvyšuje finanční kapacitu hospodářství, zatímco stabilita má rozhodující význam pro soukromé investice a udržitelný proces dosažení úrovně ostatních členských států. V krátkodobém výhledu musí však některé nové členské státy činit nesnadná rozhodnutí: vyšší výdaje na infrastrukturu, odbornou přípravu nebo výzkum a vývoj mohou znesnadnit omezování rozpočtového schodku, zatímco daňové reformy i reformy důchodových systémů spojené se zavedením kapitálového pilíře mimo státní sektor mohou být spojeny se startovními náklady financovanými z veřejných rozpočtů. V části IV Zźprávy o veřejných financích EMU za rok 2005 jsou probírány nejvýznamnější obtíže, jimž by mohly v nadcházejících letech nové členské státy čelit při provádění finanční politiky. Nové členské státy mají určité výhody, které jim umožňují financovat část jejich potřeb: vysoký potenciální růst a v některých případech nízká úroveň veřejného zadlužení. Jejich veřejné finance se však mohou i nadále vyznačovat určitým stupněm nestability, což je odrazem probíhající transformace v reálné ekonomice a v Pobaltí a ve střední Evropě též ve finančním sektoru. Navíc je objem podmíněných závazků v řadě nově přistoupivších členských států poměrně vysoký, což vytváří riziko náhlého prudkého nárůstu hladiny dluhů, jakmile se objeví faktory, které si vyžádají splnění implicitních nebo explicitních státních záruk. Zkušenosti z ostatních členských států zdůrazňují, jak je důležité využít období silného růstu k posílení rozpočtu a tím i k zajištění přiměřeného prostoru pro stabilizaci hospodářství při oslabení konjunktury. Tato zkušenost je pro nedávno přistoupivší členské státy mimořádně cenná. S ohledem na možné přechýlení do fáze prudkého růstu cen úvěrů a majetkových hodnot v těchto zemích je pro stanovení cílů daňové politiky důležité nepřecenit potenciální růst a správně odhadnout přechodné prvky při hodnocení dynamiky daňových příjmů. Ve fázi předcházející zavedení eura je však obzvláště potřebná důvěryhodnost rozpočtových plánů a optimálně vyvážený poměr příslušných politik. Tyto faktory vyžadují opatrné stanovení střednědobých rozpočtových cílů. V zemích, které si ještě po nějakou dobu ponechají vlastní měnu, je nutno obezřetně čelit nebezpečí vzniku bilančních rizik spojených s nezajištěnými půjčkami v cizích měnách. Aniž bychom ignorovali rozdíly mezi tvůrci politik v nových členských státech, musíme konstatovat, že mají určitý potenciál k dosažení synergických efektů při sledování cílů růstu a stability. Za prvé existuje prostor pro restrukturalizaci stávajících výdajových programů a ke zlepšení daňové základny způsobem, který jednak posílí jejich veřejné finance a jednak, možná již v krátkodobém výhledu, zlepší pobídky hospodářského růstu. Za druhé lze posílit finanční instituce, a to jak cestou zvýšené průhlednosti rozpočtového procesu a účinného rámce víceletého plánování rozpočtu i kontroly výdajů. Za třetí by dobře koncipovaná politika dohledu zlepšila řízení rizik v soukromém sektoru, což by vedlo k omezení veřejného dluhu a dobře naplánovaná měnová politika by orientovala očekávání trhu ve směru stability. ** * Provedený rozbor v celku ukazuje, že předpisy upravující ekonomický a rozpočtový dohled v EMU přinesly pozitivní výsledky – a to ve smyslu zlepšení rozpočtových výsledků a reforem, které již byly provedeny ve většině členských států – ale pro dosažení očekávaných výsledků je nutno učinit ještě více. Reforma Paktu stability a růstu posílila ve spojení s obnovou Lisabonské strategie soulad pravidel a procesů řízení s hospodářskou realitou a potřebami Evropy i jejích členských států. Nyní by mělo být využito synergického efektu mezi makroekonomickou stabilitou a zajišťováním růstu a zaměstnanosti cestou významných ekonomických reforem. Stejně jako obnovení Lisabonské strategie bude v nadcházejících měsících a letech vyzkoušen reformovaný Pakt stability a růstu: způsob, kterým bude nový rámec uváděn v život od samého počátku, bude rozhodující pro jeho důvěryhodnost i celkový úspěch náročného přístupu, pro jehož uplatnění se Evropa rozhodla. Všem členským státům EU se naléhavě doporučuje, aby prováděly tuto strategii zvyšováním kvality a zajišťováním udržitelnosti svých veřejných financí. [1] Viz: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/publicfinance_en.htm [2] KOM(2004) 581 ze dne 3. září 2003. [3] Sdělení Komise Evropské radě „Společně k růstu a zaměstnanosti. Nový začátek Lisabonské strategie“, KOM (2005) 24, 2. února 2005. [4] KOM(2005) 154 a KOM(2005) 155 ze dne 20. dubna 2005. [5] Smlouva vyžaduje užití spolurozhodovacího procesu ohledně nařízení Rady 1466/97 a provedení konzultací ohledně nařízení Rady 1467/97. [6] KOM(2005) 141, 12. dubna 2003. [7] Komise podá do konce roku 2006 zprávu o pokroku dosaženém na tomto poli. [8] Zvýšení efektivnosti představuje klíčový faktor pro pozitivní dlouhodobý účinek strukturálních reforem na stav veřejných financí. Zlepšení způsobů zadávání veřejných zakázek by mohlo přispět k docílení takovýchto zisků.