EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 26.2.2020 SWD(2020) 502 final PRACOVNÍ DOKUMENT ÚTVARŮ KOMISE Zpráva o České republice 2020 Průvodní dokument k SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, EVROPSKÉ RADĚ, RADĚ, EVROPSKÉ CENTRÁLNÍ BANCE A EUROSKUPINĚ Evropský semestr 2020: Posouzení pokroku ve strukturálních reformách a v předcházení a nápravě makroekonomické nerovnováhy a výsledky hloubkových přezkumů strukturálních reforem podle nařízení (EU) č. 1176/2011 {COM(2020) 150 final}



OBSAH Shrnutí 1.Hospodářská situace a výhled 2.Pokrok v oblasti doporučení pro Českou republiku 3.Priority reforem 3.1.Veřejné finance a daňový systém 3.2.Finanční sektor 22 3.3.Trh práce, vzdělávání a sociální politika 3.4.Konkurenceschopnost, reformy a investice 3.5.Environmentální udržitelnost Příloha A: Souhrnná tabulka Příloha B: Analýza udržitelnosti dluhu a fiskálních rizik provedená Komisí Příloha C: Standardní tabulky Příloha D: Investiční pokyny k Fondu pro spravedlivou transformaci na období 2021–2027 pro Českou republiku Příloha E: Pokrok při plnění cílů udržitelného rozvoje Odkazy SEZNAM TABULEK Tabulka 1.1:Hlavní hospodářské a finanční ukazatele – Česká republika

Tabulka 2.1:Hodnocení provádění doporučení z roku 2019 adresovaných České republice (*) Tabulka C.1:Ukazatele finančního trhu Tabulka C.2:Hlavní ukazatele srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů Tabulka C.3:Ukazatele trhu práce a vzdělávání Tabulka C.4:Ukazatele v oblasti sociálního začlenění a zdraví Tabulka C.5:Ukazatele výkonnosti produktových trhů a politiky Tabulka C.6:Zelený růst Tabulka E.1:Ukazatele pro měření pokroku České republiky v plnění cílů udržitelného rozvoje SEZNAM GRAFŮ Graf 1.1: Růst reálného HDP a jeho složky Graf 1.2: Hrubý národní důchod na osobu, přepočtený pomocí parity kupní síly (% průměru EU) Graf 1.3: Potenciální HDP a hybné síly Graf 1.4: Soukromé a veřejné investice, čtvrtletní profil Graf 1.5: Investice podle odvětví jako podíl HDP Graf 1.6: Skladba nominálních jednotkových nákladů práce Graf 1.7: Vývoj produktivity práce Graf 1.8: Nezaměstnanost a volná pracovní místa Graf 1.9: Vývoj zadlužení domácností a úvěrů na bydlení Graf 2.1: Celkové víceleté plnění doporučení z let 2011–2019 (současný stav)

Graf 3.1.1: Struktura environmentálních daní (v % HDP) Graf 3.2.1: Počet zahájených a dokončených projektů rezidenční výstavby (dvanáctiměsíční klouzavý průměr) Graf 3.2.2: Vývoj úvěrů na bydlení a hypoték Graf 3.3.1 Vývoj na trhu práce Graf 3.3.2 Vývoj nedostatku pracovních sil Graf 3.3.3 Rozdíly mezi zvýhodněnými a znevýhodněnými školami ve výsledcích ve čtení Graf 3.3.4: Věkové skupiny ohrožené chudobou nebo sociálním vyloučením Graf 3.4.1: Skladba vývozu ČR, v % z celku Graf 3.4.2: Rizikový kapitál v roce 2018 vyjádřený jako podíl HDP Graf 3.4.3: Dokončené km dálnic Graf1: Aktivní hráči v oblasti UI a hustota robotů ve výrobě automobilů Graf 3.4.4: Míra zakládání a zániku podniků (churn rate) ve vybraných odvětvích v roce 2017 Graf 3.4.5: Index regionální konkurenceschopnosti 2019 Graf 3.5.1: Energetická náročnost ve vybraných zemích Graf 3.5.2: Konečná spotřeba energie dle odvětví a výroba dle zdrojů Graf 3.5.3: Emise skleníkových plynů na obyvatele Graf 3.5.4: Uhelné regiony v České republice SEZNAM RÁMEČKŮ Rámeček 3.3.1: Sledování výsledků v souvislosti s evropským pilířem sociálních práv 28

Rámeček 3.4.3: Národní rozvojový fond Rámeček 3.4.4: Automatizace a umělá inteligence v Česku Rámeček 3.4.5: Problémy v oblasti investic a reformy v České republice 51 Shrnutí Pro to, aby se životní úroveň v České republice i nadále trvale přibližovala průměru EU, bude zásadní schopnost země diverzifikovat svou ekonomiku (). Hospodářství s výrazným zastoupením průmyslu podporované otevřeností obchodu a zahraničními investicemi České republice doposud umožňovalo trvalou konvergenci s ostatními státy EU. Je však možné, že tento model růstu narazil na své hranice. Další směřování ekonomiky bude záviset na její schopnosti diverzifikovat se a zvyšovat produktivitu a přidanou hodnotu výrobků a služeb, ale zároveň zůstat atraktivní pro investice. Budoucí růst závisí také na tom, jak Česká republika dokáže čelit výzvám souvisejícím se stárnutím obyvatelstva, technologickými změnami a potřebou zajistit environmentální udržitelnost. Faktory, jako jsou i) nízké investice do udržitelné dopravy, do přechodu na nízkouhlíkové hospodářství a do transformace energetiky, ii) nepříliš silné výsledky domácího výzkumu a inovací a iii) akutní nedostatek pracovních sil a chybějící dovednosti, představují významnou strukturální překážku pro úspěšnou sociálně-ekonomickou transformaci. Provedení těchto strukturálních reforem by České republice pomohlo dosáhnout dalšího růstu životní úrovně a zajistit udržitelný rozvoj. Hospodářský růst bude v nadcházejících letech zpomalovat. Podle prognózy Komise ze zimy 2020 tempo růstu reálného HDP v roce 2019 v souladu s mezinárodním vývojem dále mírně zpomalilo na 2,5 %. Silný růst mezd při napjaté situaci na trhu práce stále podporuje spotřebitelské výdaje jakožto hlavní hnací sílu růstu. Oslabení zahraniční poptávky vedlo k poklesu soukromých investic a k mnohem menšímu nárůstu vývozu a dovozu. V kontextu stagnující průmyslové výroby se očekává, že hospodářský růst bude až do roku 2021 dále zpomalovat. Veřejné finance sice neohrožují žádná krátkodobá rizika, ale dlouhodobý výhled se vzhledem k nákladům souvisejícím se stárnutím obyvatelstva zhoršuje. V krátkodobém horizontu se očekává, že veřejné finance zůstanou vyvážené a veřejný dluh klesne na přibližně 30 % HDP. Na druhou stranu neexistence konkrétních opatření, která by řešila stoupající náklady související se stárnutím obyvatelstva, zvyšuje tlak na dlouhodobou udržitelnost veřejných financí. Trh práce je stále silný, ale další růst mohou brzdit nedostatek pracovních sil a chybějící dovednosti a trvalé zvyšování jednotkových nákladů práce. Míra zaměstnanosti dosáhla 80 % a nezaměstnanost je na rekordně nízké úrovni. Obavy však vyvolává trvalý nedostatek pracovních sil. Nízká míra nezaměstnanosti vedla k růstu mezd, který zvyšuje jednotkové náklady práce a potenciálně snižuje celkovou nákladovou konkurenceschopnost. Trvalé zvyšování mezd převyšující růst produktivity práce by ve střednědobém horizontu mohlo snížit ziskovost společností a negativně ovlivnit investice. Osoby s nízkou kvalifikací, starší osoby a osoby se zdravotním postižením i přes určitá zlepšení stále nejsou plně integrovány do trhu práce, což je částečně způsobeno tím, že aktivní politiky na trhu práce nejsou dobře zacílené a přizpůsobené individuálním potřebám. Účasti žen na trhu práce brání menší dostupnost služeb péče o děti za přijatelné ceny. Problémem je rovněž integrace zahraničních pracovníků na trh práce. Při plnění doporučení z roku 2019 vykázala Česká republika omezený pokrok. Určitého pokroku bylo dosaženo u těchto doporučení: ·odstranit překážky bránící rozvoji plně funkčního inovačního ekosystému, ·zvýšit kvalitu a inkluzivnost systémů vzdělávání a odborné přípravy, mimo jiné podporou technických a digitálních dovedností a podporou učitelského povolání, ·v oblasti zadávání veřejných zakázek podporovat soutěž více založenou na kritériích kvality. Omezeného pokroku bylo dosaženo u těchto doporučení: ·zaměřit se v rámci investiční hospodářské politiky na dopravu, a zejména její udržitelnost, na digitální infrastrukturu a na přechod na nízkouhlíkové hospodářství a transformaci energetiky včetně zvýšení energetické účinnosti, a to s ohledem na regionální rozdíly, ·přijmout projednávaná protikorupční opatření, ·podporovat zaměstnávání žen s malými dětmi, mimo jiné zlepšením přístupu k cenově dostupné péči o děti, a zaměstnávání znevýhodněných skupin, ·snížit administrativní zátěž pro investice.

Žádný pokrok nenastal u tohoto doporučení: ·zlepšit dlouhodobou fiskální udržitelnost důchodového systému a systému zdravotní péče. Ve srovnávacím přehledu sociálních ukazatelů, na němž se zakládá evropský pilíř sociálních práv, dosahuje Česká republika celkově dobrých výsledků. Míra zaměstnanosti je jedna z nejvyšších a míra nezaměstnanosti nejnižší v EU. Stále však existuje prostor pro zlepšení přístupu žen a zranitelných skupin na trh práce. Rovněž rozdíly v odměňování žen a mužů nadále patří mezi největší v EU. Přestože podíl osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením je relativně nízký, v některých oblastech a u některých skupin obyvatelstva zůstává míra chudoby vysoká. Míra předčasných odchodů ze vzdělávání je nadále pod průměrem EU. Úroveň základních digitálních dovedností je sice lepší než průměr EU, bude však zapotřebí dalšího úsilí v oblasti podpory pokročilých digitálních dovedností, aby bylo možné plně využít přínosy digitální transformace. Pokud jde o strategii Evropa 2020, Česká republika svých vnitrostátních cílů ve většině oblastí již dosáhla nebo je na dobré cestě k jejich dosažení. To se týká cílů v oblasti chudoby, sociálního vyloučení, zaměstnanosti, obnovitelné energie, emisí skleníkových plynů a vysokoškolského vzdělávání. Cíle týkající se veřejných výdajů na výzkum a vývoj a předčasných odchodů ze vzdělávání však zatím splněny nebyly. Při plnění cílů OSN v oblasti udržitelného rozvoje dosahuje Česká republika celkově pokroku. Zaznamenala přinejmenším mírný pokrok ve všech oblastech, zejména pokud jde o odstranění chudoby. U opatření v oblasti klimatu (cíl č. 13) a rovnosti žen a mužů (cíl č. 5) však bude třeba většího pokroku (). Hlavní strukturální problémy analyzované v této zprávě, které poukazují na konkrétní výzvy pro české hospodářství, jsou následující: ·Chybí opatření, která by zajistila dlouhodobou udržitelnost veřejných financí. Přestože úřady uznávají, že dlouhodobá udržitelnost představuje stále větší problém, a proběhla diskuse o důchodové reformě, vláda nedávno rozhodla, že v příštích pěti letech nenaváže zákonem stanovený věk odchodu do důchodu na očekávané prodlužování střední délky života ani nezavede alternativní opatření. Dlouhodobou udržitelnost veřejných financí ohrožuje rovněž předpokládané zvyšování výdajů na zdravotní péči souvisejících se stárnutím obyvatelstva, přičemž zde může existovat prostor pro zlepšení nákladové efektivnosti poskytování zdravotnických a pečovatelských služeb. ·Zdanění práce je nadále vysoké, kdežto daně z nemovitostí a environmentální daně patří k nejnižším v EU. Zdanění práce je vysoké, zejména u zaměstnanců s nízkými příjmy. Naopak daně z nemovitostí a environmentální daně zůstávají na nízké úrovni, a to i přes výrazný nárůst cen rezidenčních nemovitostí a vysokou uhlíkovou náročnost ekonomiky. ·Ačkoli růst cen nemovitostí zpomaluje, stoupající ceny snižují dostupnost bydlení. Různé ukazatele naznačují, že trh s bydlením je nadhodnocen o 10–20 %. Značný růst cen vyplývá z omezené nabídky ve spojení s rostoucí poptávkou po bydlení ve velkých městech. Ke zjednodušení a urychlení postupů souvisejících s povolováním staveb může přispět navrhovaný nový stavební zákon. Ačkoli růst úvěrů na bydlení v roce 2019 zpomalil, částečně v důsledku provádění makroobezřetnostních doporučení centrální banky, může zvyšování cen nemovitostí ve střednědobém horizontu představovat riziko pro finanční stabilitu. ·Systém sociální ochrany vykazuje určité nedostatky. Starší osoby, nezaměstnaní, rodiče samoživitelé a osoby se zdravotním postižením čelí vyššímu riziku chudoby nebo sociálního vyloučení. K chudobě a nerovnosti přispívají faktory, jako je nadměrné zadlužení, bezdomovectví a rostoucí počet sociálně vyloučených lokalit. Zdravotní a sociální služby a služby dlouhodobé péče kromě toho nejsou zcela připraveny na stále rychlejší stárnutí obyvatelstva. ·Výsledky vzdělávání jsou negativně ovlivněny menší atraktivností učitelského povolání, sociálně-ekonomickými nerovnostmi a nízkými investicemi. Kvůli malé prestiži povolání, omezeným možnostem profesního rozvoje a mzdám, které jsou ve srovnání s jinými profesemi vyžadujícími podobnou úroveň kvalifikace nižší, je nedostatek učitelů. Veřejné výdaje na jednoho studenta jsou na všech úrovních vzdělávání stále poměrně nízké. Přestože míra předčasných odchodů ze vzdělávání na celostátní úrovni klesla, regionální rozdíly se dále prohloubily. Výsledky vzdělávání a přístup k vysokoškolskému vzdělání jsou nadále ovlivněny sociálně-ekonomickým statusem rodiny. ·Pokrok v oblasti zlepšování dopravní infrastruktury je pomalý, což brzdí soukromé investice. Úroveň veřejných investic do dopravní infrastruktury nedosahuje průměru EU, a proto má dopravní síť značné mezery. S nerovnoměrným rozvojem a propojeností se potýkají především jih a severovýchod země. Některé tyto investiční mezery by měl vyřešit nedávno představený Národní investiční plán. S ohledem na zvyšování emisí skleníkových plynů z dopravy se však tento plán dostatečně nezabývá otázkou udržitelné mobility. Existují plány na využití určitých možností inovativního financování, včetně partnerství veřejného a soukromého sektoru, avšak v zemi jsou s využíváním tohoto typu finančních nástrojů zatím jen omezené zkušenosti. ·Určité překážky pro podnikání a hospodářskou soutěž poukazují na suboptimální alokaci zdrojů. Regulační zátěž pro odborné služby a svobodná povolání brání růstu a konkurenceschopnosti. Dynamika podnikání se navrátila na úroveň před krizí, zůstává však slabá. Za hlavní překážky pro další investice, zejména v méně rozvinutých regionech, považuje většina podniků rychle se měnící právní předpisy a složité správní postupy. ·Pro podporu udržitelného modelu hospodářského růstu jsou důležité domácí inovace. Česká republika zůstává navzdory určitému pokroku v posledních letech v rámci EU nepříliš velkým inovátorem. Veřejné investice nejsou podpořeny systémovými reformami, které by vedly ke zlepšení výkonnosti výzkumu a spolupráce mezi soukromým sektorem a akademickou obcí. Inovační výkonnost domácích firem a úroveň transferu technologií je vzhledem k nedostatečnému počtu absolventů vědeckých, inženýrských a počítačových oborů a chybějícím dovednostem nadále poměrně nízká. ·Podpora pro inovativní domácí podniky je stále omezená. Propagace a podpora podnikání zůstává nízká, což brzdí růst produktivity. Významný podíl na růstu české ekonomiky mají zahraniční investice, ale efekt přelévání ve prospěch domácích podniků je omezený. České firmy jsou silně integrované v globálních i regionálních hodnotových řetězcích, ale stále se zaměřují převážně na činnosti s nízkou přidanou hodnotou, zejména ve výrobě. Přestože některé úspěšné inovativní iniciativy se dostaly na trh, rizikový kapitál i vlastní kapitál jsou i nadále na velmi nízké úrovni. Existují plány na zvýšení finanční podpory inovativním firmám, zejména těm, které produkují výrobky a služby s vyšší přidanou hodnotou. Hospodářskou efektivnost by mohlo zvýšit také zlepšení insolvenčního rámce. ·Nové digitální technologie nabízejí ekonomice možnosti, jak se stát inovativnější. Vzhledem k tomu, že páteř ekonomiky stále představuje automobilový průmysl, lze očekávat, že se v České republice výrazně projeví technologická změna. Robotizace, k níž dochází vlivem zahraničních investic, již dnes tvoří významnou složku českého hospodářství. V poslední době se k hlavním politickým prioritám zařadily také automatizace a umělá inteligence, avšak pokrok v této oblasti by se měl teprve projevit. K tomu, aby bylo možné podpořit hlubší ekonomickou změnu a využít jejích přínosů, jsou zapotřebí přiměřené, účinné a udržitelné investice do dovedností. ·České regiony se potýkají s rozdílnými problémy. Bohatší regiony trápí cenová nedostupnost bydlení a tlak na příměstské dopravní sítě, kdežto v nejchudších oblastech je problémem odlehlost, demografické tlaky, sociální vyloučení a nedostatečné zaměření na důležité oblasti, jako je transformace energetiky, inovace a digitalizace. ·Pro ekonomickou změnu je zásadní zlepšit výkonnost veřejného sektoru. Profesionalita úředníků, transparentnost vlády i kontrola korupce jsou v České republice pod průměrem EU. Totéž platí i pro elektronickou veřejnou správu, ačkoli zde došlo ke značnému pokroku. Jsou zde také jedny z největších rozdílů mezi regiony, pokud jde o kvalitu veřejné správy. Rámec pro zadávání veřejných zakázek se sice zlepšuje, ale může ještě vyžadovat další doladění. Stále se čeká na přijetí některých protikorupčních opatření. ·Pro Českou republiku bude obtížné dosáhnout klimatické neutrality a opustit využívání pevných fosilních paliv. Země je stále výrazně závislá na pevných fosilních palivech s vysokými emisemi CO2. Míra využívání energie z obnovitelných zdrojů je pod průměrem EU, jelikož toto odvětví postrádá vhodný právní a institucionální rámec na podporu jeho dalšího rozvoje. Předpokládá se, že odklon od uhlí bude mít dopad na regiony, v nichž stále hraje významnou roli těžební průmysl. Uvedenou změnu může usnadnit využívání nízkouhlíkových technologií, avšak ambice investovat do nich jsou i nadále nízké. Klíčem k dosažení cílů v oblasti klimatu a energetiky a k vytvoření nového modelu růstu bude identifikace potřebných investic do zelených technologií a udržitelných řešení a zajištění odpovídajícího financování. Návrh Komise na mechanismus pro spravedlivou transformaci obsažený v příštím víceletém finančním rámci na období 2021–2027 zahrnuje Fond pro spravedlivou transformaci, zvláštní režim pro spravedlivou transformaci v rámci programu InvestEU a nový úvěrový nástroj pro veřejný sektor ve spolupráci s Evropskou investiční bankou. Mechanismus je navržen tak, aby přechod na klimatickou neutralitu v EU byl spravedlivý, a pomůže tedy nejvíce postiženým regionům České republiky řešit související sociální a hospodářské důsledky. Klíčové priority Fondu pro spravedlivou transformaci zřízeného v rámci mechanismu pro spravedlivou transformaci jsou uvedeny v příloze D. Vycházejí z analýzy výzev v oblasti transformace, které popisuje tato zpráva.

1. Hospodářská situace a výhled Hospodářský růst Hospodářství nadále rostlo, i když v souladu s vnějším vývojem pomalejším tempem než v roce 2018. V roce 2019 vzrostla ekonomika podle odhadů o 2,5 % (prognóza Komise ze zimy 2020) a pokračovalo tak zpomalování zaznamenané již v roce 2018 (2,8 %). Hlavní hnací silou růstu byla soukromá spotřeba, kterou podporovalo trvalé a silné zvyšování mezd při napjaté situaci na trhu práce. Naopak investice v roce 2019 prudce zpomalily. Čistý vývoz podle odhadů přispěl k růstu, avšak oslabení vnější poptávky a geopolitická nejistota vedly k menšímu nárůstu dovozu i vývozu. Graf 1.1:Růst reálného HDP a jeho složky Zdroj: AMECO, prognóza Komise ze zimy 2020 V nadcházejících letech se očekává zpomalení hospodářského růstu, což odráží vývoj u hlavních obchodních partnerů. V letech 2020 a 2021 má hospodářství podle prognóz nadále růst pomalejším tempem, o 2,1 % a 2,2 % (prognóza Komise ze zimy 2020). Růst domácí poptávky sice oslabí, ale pravděpodobně zůstane hlavním faktorem růstu. U investic se v roce 2020 očekává zpomalení. Vývoz a dovoz z/do České republiky budou i nadále silně ovlivněny hospodářskou situací hlavních obchodních partnerů. Výzvu pro růst české ekonomiky představují celosvětový vývoj, nejistota v oblasti obchodu, napjatá situace na trhu práce a přechod na ekologičtější hospodářství. Očekává se, že trvající geopolitické napětí sníží poptávku ze strany hlavních obchodních partnerů. To je pro malou otevřenou ekonomiku, jako je Česká republika, obzvláště významné. Napjatá situace na trhu práce a z toho plynoucí značný růst mezd mohou představovat rostoucí riziko pro nákladovou konkurenceschopnost vývozu. S ohledem na nejnižší míru nezaměstnanosti v EU a nejvyšší míru volných pracovních míst hrozí přehřátí trhu práce. Na to poukazuje i zvyšování reálných mezd (5,3 % v roce 2018) a jednotkových nákladů práce (6,3 % v roce 2018) a slabý růst produktivity (který se ovšem liší podle odvětví). V první polovině roku 2019 se však objevily náznaky mírného zklidnění situace jak v případě nedostatku pracovních sil, tak i růstu mezd. Rovněž je třeba uvést, že pro hospodářství s velkou mírou průmyslu a s vysokými emisemi uhlíku, jako má Česká republika, může ekologická transformace vyžadovat značné investice. Graf 1.2:Hrubý národní důchod na osobu, přepočtený pomocí parity kupní síly (% průměru EU) Zdroj: AMECO Nadále probíhá hospodářská konvergence směrem k průměru EU. Přímé zahraniční investice, které podněcuje zeměpisná blízkost a mzdová konkurenceschopnost, a příliv finančních prostředků z EU od počátku 21. století podporují růst produktivity a zaměstnanost. V průběhu recese počínaje rokem 2009 se konvergence zastavila, ale od roku 2013 opět nabrala relativně rychlé a trvalé tempo a dosáhla již 88 % průměru EU, což je hodnota podobná některým starším členským státům (viz graf 1.2). Do budoucna se očekává, že míra růstu bude přibližně o jeden procentní bod nad průměrem eurozóny, a proces konvergence tak bude pokračovat. Graf 1.3:Potenciální HDP a hybné síly Zdroj: Evropská komise Potenciální produkt bude pozvolna klesat a přibližovat se růstu reálného HDP. Potenciální růst, který v letech 2017 a 2018 dosahoval konstantní hodnoty 2,9 %, podle očekávání do roku 2021 vzhledem k vývoji na trhu práce zpomalí na 2,5 % (viz graf 1.3). Díky tomu se mezera výstupu sníží z 1,4 % v roce 2018 na 0,3 % v roce 2021. Pomalejší růst zaměstnanosti, zejména pokud jde o odpracované hodiny, a vysoký, ale mírnější růst mezd naznačují, že hospodářský cyklus možná již dosáhl svého vrcholu. To by mělo snížit inflační tlaky. Do budoucna povede stárnutí obyvatelstva k trvalému poklesu populace v produktivním věku, což vyvolá další tlak na potenciální růst. V této souvislosti může k diverzifikaci ekonomiky a zlepšení potenciálního růstu přispět další prohloubení základního kapitálu a investice do nehmotného kapitálu a technologií s vysokou přidanou hodnotou. Hlavním faktorem růstu je i nadále spotřeba domácností, která by však v nadcházejících letech měla zpomalit. Spotřebu domácností posilovala vysoká míra zaměstnanosti spolu s nárůstem reálných mezd a hrubého disponibilního příjmu. Zatímco vysoká míra zaměstnanosti a růst mezd budou spotřebu podporovat i nadále, celosvětový vývoj a zvýšená obchodní nejistota budou mít negativní dopad na ukazatele produkce a důvěry, což je již patrné v některých souvisejících indexech. Důvěra spotřebitelů je stále relativně vysoká, avšak od počátku roku 2019 klesá. V kombinaci s potenciálně vyššími úrokovými sazbami by to mohlo vést k tomu, že domácnosti budou snižovat spotřebu a zvyšovat preventivní úspory, čímž by se částečně kompenzovalo působení mezd. Graf 1.4:Soukromé a veřejné investice, čtvrtletní profil Zdroj: Eurostat Investice v roce 2019 po dvou velmi pozitivních letech poněkud oslabily. Poté, co v roce 2017 stouply o 3,7 % a v roce 2018 o 7,6 %, se investice v roce 2019 podle odhadů zvýšily pouze o 1,1 % a v roce 2020 se očekává růst o 1 % (prognóza Evropské komise z podzimu 2019). Soukromé investice v roce 2018 poklesly, zejména pokud jde o strojní zařízení. Zpomalení hospodářského růstu u hlavních obchodních partnerů a napětí ve světovém obchodu se projevily snížením počtu objednávek a velmi slabými ukazateli důvěry. Index manažerů nákupu (PMI) ve výrobním sektoru poklesl na nejnižší úroveň za poslední desetiletí – z téměř 60 bodů na konci roku 2017 na méně než 45 na konci roku 2019. Veřejné investice, které představují přibližně 15 % celkových investic, v roce 2018 silně rostly díky přílivu finančních prostředků z EU, ale následně v roce 2019 výrazně zpomalily (viz graf 1.4). Investiční aktivita byla díky výrobnímu odvětví stále vyšší než průměr EU. V roce 2018 zůstávala investiční aktivita nad průměrem EU: představovala 25,5 % HDP oproti 20,9 % (viz graf 1.5). Vzrostla ve většině odvětví, ale zejména ve výrobě a stavebnictví. Vzhledem k nedostatku pracovních sil a zvyšování mezd se prioritou pro podniky (zejména ve výrobním sektoru) staly investice do automatizace, jejichž cílem je udržet si konkurenceschopnost a vyrovnat se s nadcházejícími demografickými a technologickými změnami. Graf 1.5:Investice podle odvětví jako podíl HDP Zdroj: Eurostat Konkurenceschopnost a produktivita Nízká míra nezaměstnanosti vedla k růstu mezd, což potenciálně snižuje celkovou nákladovou konkurenceschopnost. Nominální mzda na zaměstnance se v roce 2018 zvýšila o 8 % a předtím v roce 2017 vzrostla o 6,3 %, což je výrazně nad průměrem EU ve výši 2,7 %. Minimální mzda se v roce 2020 dále zvýšila o 1 250 Kč a celkem tedy činí 14 600 Kč. Vzhledem k tomu, že celkový růst produktivity zaostával za růstem mezd, vzrostly jednotkové náklady práce v roce 2018 o 6,3 %, což je více než 3,6 % zaznamenaných v roce 2017 (viz graf 1.6) a podstatně více než průměr EU, který činil 2,5 %. Trvalé zvyšování mezd převyšující růst produktivity práce by mohlo snížit ziskovost společností, což se promítne do vyšších spotřebitelských a vývozních cen, a ve střednědobém horizontu ovlivnit investiční chování. Stoupající náklady práce se zatím neprojevily snížením podílu na světovém vývozu. Do roku 2018 se České republice dařilo svůj podíl na světovém vývozu udržet a dokonce jej zvyšovat, částečně z důvodu zhoršení světového vývozu v porovnání s vývozem z České republiky. Odhaduje se, že v absolutním vyjádření růst českého vývozu v roce 2019 zpomalil. Prognóza Evropské komise z podzimu 2019 ukazuje, že podíl na světovém vývozu se bude od roku 2019 postupně zhoršovat. Zároveň ovšem předpovídá zpomalení růstu nominálních mezd na 5,2 % v roce 2019 a 4,7 % v roce 2020 a rovněž zpomalení u jednotkových nákladů práce (na 3,7 % v roce 2019 a 1,1 % v roce 2020). Graf 1.6:Skladba nominálních jednotkových nákladů práce Zdroj: AMECO Produktivita práce se sice zvyšuje, ale úrovně jiných vyspělých ekonomik stále nedosahuje. Růst hrubé přidané hodnoty na odpracovanou hodinu v letech 2010 až 2018 dosahoval 12,8 %, a byl tedy nad průměrem EU (8 %), ale pod úrovní některých sousedních zemí, například Polska (26,5 %) nebo Slovenska (17 %). V širším pohledu od roku 2000 se hodnota zvýšila o 55,9 %, zatímco v EU to bylo 23,2 %. To odpovídá průměrné roční míře růstu 3,1 %, což je výrazně nad průměrem EU ve výši 1,2 % (viz graf 1.7). Rozdíl v produktivitě mezi Českou republikou a EU se snížil z 59 % v roce 2000 na 48 % v roce 2018. Podobně rozdíl oproti Německu se snížil z 69 % na 59 %, k čemuž však z větší části došlo před rokem 2009.

Podíl výroby na ekonomice je i nadále velmi vysoký. Příspěvek výroby k HDP v České republice (23,1 %) je vyšší než u ostatních zemí Visegrádské skupiny i než průměr EU (14,3 % HDP). Největším odvětvím českého průmyslu z hlediska produkce je automobilový průmysl. V roce 2017 představoval přibližně 25 % hrubé celkové produkce, 18 % celkové přidané hodnoty, 13 % celkové zaměstnanosti a 35 % celkového vývozu průmyslového sektoru (Polský ekonomický institut, 2019). Významný příliv zahraničních investic podpořil růst produktivity a automobilový průmysl nyní patří k nejproduktivnějším odvětvím výroby. Potýká se však s různými výzvami, včetně nejistoty v oblasti celosvětového obchodu, nedostatku pracovních sil, revidovaných norem CO2 a rostoucí celosvětové poptávky po elektrických automobilech. Ačkoli se tyto otázky dosud neprojevily ve vývozu, který je i nadále silný, automobilový průmysl se jejich vlivem ocitá v kritickém bodě, kdy bude zapotřebí provést strategické změny a investice do zařízení a automatizace, aby si odvětví udrželo konkurenceschopnost a případně získalo výhody spojené s prvenstvím v oboru. Graf 1.7:Vývoj produktivity práce Zdroj: Eurostat Trh práce Výsledky trhu práce jsou stále velmi dobré, ale je možné, že dosáhnou svých mezí. Míra zaměstnanosti osob ve věku 20 až 64 let dosáhla ve třetím čtvrtletí 2019 výše 80,4 %, což je o 6,3 p. b. více než průměr EU. Míra ekonomické aktivity (82,1 %) rovněž značně přesáhla průměr EU (78,8 %). Míra nezaměstnanosti se dále snížila až na přibližně 2 % a Česká republika má v tomto ohledu nejlepší výsledky z celé EU. Růst trhu práce již možná dosáhl svých mezí, zejména v Praze a okolí. I přes mírné uvolnění v roce 2019 přetrvává nedostatek kvalifikovaných pracovních sil a mnoho firem zvyšuje automatizaci a využívá k obsazení volných pracovních míst zahraniční pracovníky. Míra volných pracovních míst zůstává značně vysoká (viz graf 1.8). Míra zaměstnanosti osob s nízkou kvalifikací stále zaostává za mírou zaměstnanosti středně a vysoce kvalifikovaných pracovníků. Kromě toho přetrvává velká nerovnost žen a mužů v oblasti platů i zaměstnanosti a stále je prostor pro zlepšení výsledků zaměstnanosti osob se zdravotním postižením. Graf 1.8:Nezaměstnanost a volná pracovní místa Zdroj: Eurostat Inflace a měnová politika Inflace v roce 2019 vzrostla, ale do roku 2021 by měla zpomalit na cílovou hodnotu 2 %. Inflace vyjádřená indexem spotřebitelských cen dosáhla v roce 2019 výše 2,6 %. Toto zvýšení, k němuž došlo zejména ve druhé polovině roku, bylo způsobeno především nárůstem cen potravin a regulovaných cen. Tento trend bude pravděpodobně pokračovat i v první polovině roku 2020, zejména v důsledku nových spotřebních daní z alkoholu a tabáku. Ve druhém pololetí se očekává zmírnění díky pomalejšímu růstu cen potravin, elektřiny, dováženého zboží a služeb. V důsledku toho inflace podle předpokladů klesne v roce 2020 na 2,4 % a v roce 2021 na 2,0 % (prognóza Komise ze zimy 2020). Směnný kurz po výrazném posilování v průběhu celého roku 2017 zůstal poměrně stabilní. Nominální efektivní směnný kurz během roku 2018 a na začátku roku 2019 mírně oslaboval. V lednu 2020 došlo k významnému posílení a kurz dosáhl nejvyšší úrovně od ukončení kurzového závazku. Podobný trend vykazuje i reálný efektivní směnný kurz. V současné době se s ohledem na fundamentální veličiny objevují známky podhodnocení měny a očekává se, že reálný efektivní směnný kurz bude ve střednědobém horizontu dále posilovat s tím, jak se příjmy budou blížit zbytku EU (MMF, 2019). Základní úroková sazba byla zvýšena na 2,25 %, což je výrazně nad hodnotou v eurozóně. Po sedmi zvýšeních, k nimž došlo v období od července 2017 do listopadu 2018, byla základní sazba v roce 2019 poměrně stabilní, pouze v květnu 2019 proběhlo jediné zvýšení na 2 %. V únoru 2020 pak došlo ke zvýšení na 2,25 %, což bylo spíše proti očekáváním trhu. Je pravděpodobné, že sazba zůstane v nadcházejících čtvrtletích v zásadě stabilní, její pohyb však bude záviset na budoucím hospodářském vývoji. Externí pozice Obchodní bilance České republiky zůstává i přes mírný pokles nadále vysoká. Větší závislost na dovozu energie a nižší přebytek u zboží vedl v roce 2018 ke snížení přebytku obchodní bilance na 6,3 % HDP, což je o 1,3 p. b. méně než v roce 2017. Saldo běžného účtu tak ve třetím čtvrtletí 2019 dosáhlo výše 0,3 % HDP, 0,2 p. b. nad referenční hodnotou vycházející z fundamentálních veličin (). Hlavními faktory, které zapříčinily zpomalení vývozu, byly slabší vnější poptávka, zejména v Německu a v dalších zemích eurozóny, a dále geopolitická nejistota a pokračující posilování reálného efektivního směnného kurzu v průběhu roku 2018. Silná domácí poptávka vedla na druhé straně ke zvýšení dovozu o více než 5 % (ve srovnání s nárůstem vývozu o 4,4 %), čímž se saldo dále snížilo. Očekává se však, že dovoz v nadcházejících letech výrazně poklesne v důsledku zpomalení výroby a investic, takže vnější bilance zůstane do roku 2021 pozitivní (prognóza Komise z podzimu 2019). Čistá investiční pozice vůči zahraničí se nadále zlepšovala. Ve třetím čtvrtletí 2019 dosáhla –19 % HDP, což je výrazně nad obezřetnostní referenční úrovní (–57 %). Meziročně se zvýšila o 5,2 %, zejména v důsledku růstu nominálního HDP a zlepšení vnějších závazků bank. Oproti roku 2011 (–45 % HDP) se jedná o značný nárůst, který je do velké míry vyvolán navýšením rezervních aktiv. Vnější závazky zahrnují převážně přímé zahraniční investice (–50 %). Čistá investiční pozice s vyloučením dluhu bez rizika selhání dosáhla ve třetím čtvrtletí 2019 výše 32 % HDP, tedy o 4 p. b. více než v roce 2018, z čehož plyne, že Česká republika nemá problematický profil dluhu. Trh s bydlením a zadluženost soukromého sektoru Ceny bydlení nadále rostou, což snižuje jeho finanční dostupnost. Omezení nabídky a silná poptávka tlačí ceny rezidenčních nemovitostí vzhůru, zejména v největších městech. Ačkoli se růst cen v roce 2019 ustálil, zůstává nad úrovní růstu mezd, čímž se snižuje cenová dostupnost. Těžkopádné postupy územního plánování nadále omezují nabídku bydlení, která podle předpokladů ani v blízké budoucnosti nedokáže uspokojit poptávku, a to i přes nárůst výstavby (viz oddíl 3.2). Graf 1.9:Vývoj zadlužení domácností a úvěrů na bydlení Zdroj: Evropská centrální banka a Evropská komise Zadlužení domácností roste, ale zatím nepředstavuje systémové riziko pro bankovní sektor. Zadlužení domácností vyjádřené jako podíl disponibilního příjmu se v roce 2018 zvýšilo na 61,4 %, zůstává však výrazně pod průměrem EU (100,6 %). Podobně i zadlužení domácností ve vztahu k HDP bylo stále pod úrovní referenční hodnoty vycházející z fundamentálních veličin (44 %) i obezřetnostního prahu (70 %): v první polovině roku 2019 dosáhlo 32 %, což je výrazně pod průměrem EU (53 %) (). Celková hodnota úvěrů na bydlení, které představují přibližně tři čtvrtiny všech úvěrů poskytovaných domácnostem, se v průběhu roku 2018 a v prvním pololetí roku 2019 nadále zvyšovala. V roce 2019 však objem nových hypotečních úvěrů zaznamenal značný pokles (–16,9 %) v důsledku omezené nabídky bydlení, nižší cenové dostupnosti a nových makroobezřetnostních doporučení, která předložila centrální banka (viz oddíl 3.2). Rostoucí ceny nemovitostí a právně nezávazná povaha makroobezřetnostních doporučení centrální banky však přesto mohou ve střednědobém horizontu představovat riziko pro finanční stabilitu. Sociální situace Přestože celkově je riziko chudoby nízké, přetrvávají zde některé problémy. V roce 2018 bylo chudobou nebo sociálním vyloučením ohroženo 12,2 % obyvatelstva (průměr EU je 21,9 %). Celková příjmová nerovnost zůstává v posledních letech stabilně na nízké úrovni. Existují však určité obavy ohledně cenové dostupnosti bydlení, osobního zadlužení a bezdomovectví u některých skupin obyvatelstva. Přetrvává situace nerovných příležitostí u dětí (viz oddíl 3.3). Regionální rozdíly Regionální rozdíly ukazují na zjevnou odlišnost mezi Prahou a zbytkem země. Praha je vysoce rozvinutý region, jehož HDP na obyvatele dosahuje 187 % průměru EU. Dalších šest regionů se řadí mezi středně rozvinuté (mezi 73 % a 84 % průměru EU) a jeden (Severozápad) je znatelně chudší (63 % průměru EU). Zatímco ve většině regionů míra růstu přesahovala průměr EU, v regionu Severozápad stoupl HDP na obyvatele mezi lety 2010 a 2017 o pouhých 0,16 %.

Rychlost, jíž se produktivita přibližuje průměru EU, je různá. Produktivita v Praze je přibližně o 50 % nad celostátním průměrem, kdežto v regionu Severozápad o 23 % pod ním. Ve všech regionech kromě Prahy a Středních Čech dosahuje produktivita práce méně než poloviny průměru EU. Růst produktivity byl sice ve všech regionech vyšší než průměr EU, avšak v regionech Severozápad a Moravskoslezsko se jednalo jen o mírnější zvýšení (viz oddíl 3.4). Veřejné finance Očekává se, že v krátkodobém horizontu zůstanou veřejné finance vyvážené. Saldo sektoru vládních institucí je od roku 2016 v přebytku díky trvalému růstu příjmů, převážně z nepřímých daní. Lepší dodržování daňových předpisů se projevilo především na výběru daně z přidané hodnoty (DPH). V příštích letech budou pravděpodobně rovněž zavedena nová opatření na straně příjmů (viz oddíl 3.1). Očekává se však, že veřejné výdaje porostou rychleji, a to zejména v důsledku trvalého zvyšování mezd ve veřejném sektoru a důchodů. Pravděpodobně bude pokračovat také silný růst veřejných investic, jelikož stávající programové období fondů EU vstupuje do závěrečných let. V souvislosti s klesajícím saldem vládního sektoru se očekává, že strukturální saldo se přesune do záporných hodnot. Naopak poměr dluhu k HDP bude dále klesat a do roku 2021 dosáhne přibližně 30 % HDP (prognóza Komise z podzimu 2019). Dlouhodobá udržitelnost veřejných financí nadále vzbuzuje obavy. Hlavním rizikem pro dlouhodobou udržitelnost je zvyšování výdajů na důchody. Opatření přijatá v posledních letech a změny demografických prognóz zhoršují dlouhodobý rozpočtový výhled. Navzdory těmto obavám vláda nedávno rozhodla, že nebude zvyšovat důchodový věk nad 65 let ani jej nenaváže na prodlužování střední délky života (viz oddíl 3.1). Pokrok v plnění cílů udržitelného rozvoje V plnění cílů OSN v oblasti udržitelného rozvoje má Česká republika celkově dobré výsledky. V uplynulých pěti letech vykázala ve všech oblastech alespoň určitý mírný pokrok (příloha E). Patří mezi nejlepší členské státy v oblastech, jako je odstranění chudoby (cíl č. 1) a omezení nerovností (cíl č. 10). Podíl osob ohrožených chudobou je výrazně pod průměrem EU, zatímco úroveň nerovnosti (měřená Giniho koeficientem) patří k nejnižším. Země stále zaostává, pokud jde o rovnost žen a mužů (cíl č. 5), neboť rozdíly mezi pohlavími v zaměstnanosti a mzdách jsou jedny z nejvyšších v EU. I přes určitý pokrok za posledních pět let má Česká republika rovněž problémy s dosažením cílů v oblasti klimatu (cíl č. 13), neboť emise skleníkových plynů na hlavu, které její energeticky náročná ekonomika produkuje, se stále řadí k nejvyšším v EU. Tabulka 1.1:Hlavní hospodářské a finanční ukazatele – Česká republika Zdroj: Eurostat a ECB k 4. únoru 2020, pokud jsou údaje k dispozici; v případě prognóz Evropská komise (prognóza ze zimy 2020 pro reálný HDP a HISC, jinak prognóza z podzimu 2019) 2. Pokrok v oblasti doporučení pro Českou republiku Od zahájení evropského semestru v roce 2011 byl u 59 % všech doporučení adresovaných České republice zaznamenán alespoň „určitý pokrok“ (). U 41 % doporučení byl pokrok „omezený“ nebo „žádný“ (viz graf 2.1). V několika oblastech dosáhla Česká republika „výrazného pokroku“ nebo „provedení v plném rozsahu“. Došlo například k výraznému pokroku v boji proti daňovým únikům a posilování fiskálního rámce. Graf 2.1:Celkové víceleté plnění doporučení z let 2011–2019 (současný stav) Zdroj: Evropská komise Při zlepšování dlouhodobé udržitelnosti veřejných financí dosáhla Česká republika z pohledu víceletého hodnocení omezeného pokroku. Většina opatření se zaměřovala na přiměřenost důchodů, ale neobsahovala záruky dlouhodobé fiskální udržitelnosti. České úřady nyní očekávají, že veřejné výdaje na důchody vzrostou v roce 2059 až na 14,5 % HDP. Zdrojem tlaku na dlouhodobou fiskální udržitelnost je také předpokládaný nárůst veřejných výdajů na zdravotní péči souvisejících se stárnutím obyvatelstva. Na druhou stranu řada iniciativ zvýšila efektivnost systému zdravotní péče. K určitému pokroku došlo při zvyšování účasti nedostatečně zastoupených skupin na trhu práce. Počet zařízení péče o děti díky finančním prostředkům EU vzrostl, což podporuje účast žen na trhu práce. Pokrok při zvyšování účinnosti aktivních politik na trhu práce byl vzhledem k neefektivnímu zacílení a nedostatku konkrétně uzpůsobených opatření omezený, což uvedeným skupinám znemožňuje využít příznivých podmínek na trhu. Při plnění doporučení z roku 2019 vykázala Česká republika omezený pokrok (). V oblasti zlepšování dlouhodobé udržitelnosti veřejných financí nebylo dosaženo žádného pokroku. Byl však zaznamenán určitý pokrok, pokud jde o zlepšování systému zdravotní péče. Pokrok při přijímání připravovaných opatření pro boj proti korupci je omezený, neboť některá připravovaná opatření ještě nepřijala vláda či neschválil Parlament. Omezeného pokroku bylo dosaženo také v oblasti podpory zaměstnávání žen s malými dětmi a znevýhodněných skupin. Určitý pokrok nastal při řešení doporučení týkajících se vzdělávání, zadávání veřejných zakázek a inovací. Zintenzivnilo se úsilí o podporu soutěže založené na kritériích kvality a zvýšila se profesionalizace veřejných zadavatelů. Nedávno schválená inovační strategie má za cíl odstranit překážky bránící rozvoji fungujícího inovačního ekosystému, avšak pokrok v této oblasti by se měl teprve projevit. Mezi politické priority vlády se zařadila také automatizace a umělá inteligence. Bylo dosaženo určitého pokroku v oblasti vzdělávání, zejména pokud jde o zatraktivnění učitelského povolání a digitální dovednosti. Pokrok v oblasti zaměření investiční hospodářské politiky a snižování administrativní zátěže byl omezenější. Nedávno schválený Národní investiční plán 2020–2050 vyčleňuje značné prostředky na investice do silniční a železniční dopravní infrastruktury. Investice do přechodu na nízkouhlíkové hospodářství a transformace energetiky jsou stále poměrně nízké. Překážku nadále představuje administrativní zátěž, připravuje se však nový stavební zákon, který by měl platit od roku 2021. Na žádost členského státu může Komise prostřednictvím programu na podporu strukturálních reforem poskytnout individualizované odborné poradenství, které má pomoci s navrhováním a realizací reforem na podporu růstu. Od roku 2016 poskytla České republice tuto podporu na 30 projektů. V roce 2019 bylo v praxi realizováno několik projektů. Komise například pomohla úřadům zjednodušit proces vydávání povolení, aby se urychlilo budování infrastruktury transevropské dopravní sítě, vypracovat strategii podpory malých a středních podniků 2021+ a zlepšit správní kapacity pro výběr daní prostřednictvím elektronických služeb. Dále se v roce 2019 začalo pracovat na snižování regionálních rozdílů ve výsledcích vzdělávání, na zvyšování cenové dostupnosti bydlení ve všech regionech a na vymezení národní strategie pro oběhové hospodářství. Tabulka 2.1:Hodnocení provádění doporučení z roku 2019 adresovaných České republice (*) Zdroj: Evropská komise (*) V rámci hodnocení cíle č. 3 se nezohledňuje příspěvek unijních fondů politiky soudržnosti na období 2021–2027. Regulační rámec, na němž se zakládá programování unijních fondů politiky soudržnosti na toto období, zatím nebyl přijat spolunormotvůrci, neboť mimo jiné dosud nebylo dosaženo dohody o víceletém finančním rámci (VFR).

3. Priority reforem 3.1.Veřejné finance a daňový systém Daňový systém Veřejné finance jsou stále vyrovnané a veřejný dluh se nadále snižuje. Vzhledem k silnému hospodářskému růstu se odhaduje, že v roce 2019 bylo saldo sektoru vládních institucí počtvrté po sobě kladné. Očekává se však, že od roku 2020 bude mírně záporné. Veřejný dluh jako podíl HDP klesl téměř na 30 %, což je jedna z nejnižších hodnot v EU. Daňové příjmy dosáhly v roce 2018 nového maxima, přesto však zůstávají pod průměrem EU. Z 35,4 % HDP v roce 2017 stouply v roce 2018 na 36,1 % HDP. Přestože tento podíl je stále o 3,1 procentního bodu (p. b.) nižší než průměr EU, rozdíl se snížil (v roce 2009 činil 5 p. b.). Česká republika má nicméně stále jednu z nejnižších hodnot daňových příjmů jako podílu HDP v celé EU. Prognóza Komise z podzimu 2019 počítá do roku 2021 jen s mírným zvýšením daňových příjmů, pokud nebudou přijata nová opatření. Podíl přímých daní na celkových příjmech zůstává výrazně pod průměrem EU. V EU přímé daně v roce 2018 představovaly 13,4 % HDP a 34,3 % celkových daňových příjmů, kdežto v České republice tvořily pouze 8,0 % HDP a 22,2 % celkových daňových příjmů. Příjmy z daně z příjmů fyzických osob patří k nejnižším v EU a představují pouze 12 % celkových daňových příjmů (oproti 24,2 % v EU v roce 2018), zatímco příjmy z daně z příjmů právnických osob (přibližně 3,5 % HDP) jsou jedny z nejvyšších v EU (průměr EU je 2,7 % HDP). Možná reforma daně z příjmů fyzických osob byla odložena. Výběr DPH se od zavedení elektronické evidence tržeb zlepšil. Podíl příjmů z DPH na HDP v roce 2018 činil 7,7 %, byl tedy nad průměrem EU ve výši 7,1 % a o 1 p. b. vyšší než v roce 2010. Odhaduje se, že daňové úniky měřené jako výpadek příjmů z DPH poklesly v roce 2018 přibližně na 12 %, o 7 p. b. pod odhadovanou hodnotou z roku 2013, a zhruba odpovídají neváženému průměru EU (Centrum pro sociální a ekonomický výzkum, 2019). Po spuštění závěrečných dvou fází elektronické evidence tržeb v roce 2020 se očekává další zvýšení příjmů z DPH. V roce 2019 získala Česká republika povolení uplatňovat v letech 2020 až 2022 všeobecný mechanismus přenesení daňové povinnosti u DPH v případě plnění nad 17 500 EUR. Úřady plánují zavést novou digitální daň. Navrhovaná 7% daň z vybraných digitálních služeb, která čeká na schválení Parlamentem, by se měla vztahovat na společnosti, jejichž celkové globální výnosy přesahují 750 milionů EUR, jejichž obrat na českém trhu přesahuje 4 miliony EUR a jež mají v České republice více než 200 000 uživatelských účtů. Mezi služby podléhající této dani budou patřit reklamní kampaně, využívání mnohostranného digitálního rozhraní a poskytování dat o uživatelích. Podle úřadů se jedná o přechodné opatření, které se má uplatňovat do doby, než bude dosaženo obecné dohody o digitálním zdanění na celosvětové nebo evropské úrovni. Graf 3.1.1:Struktura environmentálních daní (v % HDP) Zdroj: Eurostat Příjmy z environmentálních daní jsou velmi nízké a ještě klesají. V roce 2018 byly vybrány daně ze znečištění a zdrojů ve výši pouhých 25 milionů EUR, což je jedna z nejnižších částek v EU a jen asi polovina částky vybrané v roce 2010. Většina příjmů pocházela z daní z energie, i když jejich podíl na HDP se za posledních deset let snížil (viz graf 3.1.1). Daně z dopravy jsou rovněž velmi nízké a zdanění vozidel není založeno na emisích CO2. Navzdory značné uhlíkové náročnosti hospodářství neexistují žádné konkrétní plány na zvýšení environmentálních daní. Daně z nemovitostí patří k nejnižším v EU. Přestože se má za to, že mají méně negativních účinků na růst než jiné daně, činily příjmy z nich v roce 2018 pouze 0,6 % HDP (v EU 2,5 %). Periodické daně z nemovitostí jsou obzvláště nízké a tvoří jen 0,2 % HDP (v EU 1,5 %). I přes značné zvýšení cen rezidenčních nemovitostí (viz oddíl 3.2) se tyto daně od roku 2005 nezměnily. Zdanění práce u zaměstnanců s nízkými příjmy je vysoké. Daňové zatížení osob s nízkými příjmy patří k nejvyšším v EU (3 p. b. nad průměrem EU). Na rozdíl od obecného trendu v EU se toto zatížení od roku 2009 mírně zvýšilo. U samoživitelů je poměrně vysoké, zatímco u párů s dětmi, kde je výdělečně činný jen jeden z partnerů, je poměrně nízké. V kombinaci s relativně vysokými náklady na péči o děti to může vést k menší účasti pracovníků s nízkými příjmy a druhých výdělečně činných osob na trhu práce (viz oddíl 3.3). Vysokou daňovou zátěž do určité míry kompenzují stravenky poskytované zaměstnancům s nízkými příjmy. Osoby samostatně výdělečně činné nadále mají nižší vyměřovací základ pro sociální příspěvky. Úřady v současné době jednají o možnosti uvolnit strop pro paušální výdaje a zvýšit požadavky u příspěvků na důchodové zabezpečení, dosud však nebyly předloženy žádné konkrétní návrhy. Jelikož případné nové návrhy budou s největší pravděpodobností založeny na principu dobrovolnosti, rozdíly mezi zaměstnanci a osobami samostatně výdělečně činnými budou nejspíše přetrvávat. Úřady mají v plánu posílit digitalizaci daňového systému. U některých druhů daní zůstává míra elektronického podávání dosti nízká. Značného pokroku bylo v letech 2015 až 2018 dosaženo u DPH, kde se podíl elektronických formulářů zvýšil ze 45 % na 85 %, nebo u daně z příjmů právnických osob, kde tento podíl vzrostl z 50 % na 90 %. Naproti tomu u daně z příjmů fyzických osob představují elektronická podání pouze 15 % všech daňových přiznání (zvýšení oproti 3 % v roce 2014) a u daně z nemovitostí je to jen těsně nad 5 %. Úřady v současné době projednávají plány na další digitalizaci systému přiznání k dani. Náklady podniků na dodržování daňových předpisů jsou stále vysoké. Doba potřebná na zpracování a zaplacení daní je stále dlouhá a v posledních letech se výrazně nezlepšila (Světová banka, 2019a). Zejména nedávné reformy zaměřené proti daňovým únikům v oblasti DPH mohou mít jako vedlejší účinek prodloužení času potřebného k dodržení předpisů týkajících se daní ze spotřeby. Kromě toho mohou náklady na dodržování předpisů zvýšit také některá opatření, která mají být zavedena v roce 2020, jako např. osvobození dodávek zboží uvnitř Společenství od DPH a v menší míře i nižší sazba DPH na určité zboží a služby. Je však možné, že tyto účinky opět zmizí, až podniky zjistí, jak se s novými požadavky nejlépe vypořádat. Analýza udržitelnosti dluhu a fiskální rizika Česká rozpočtová rada vydala dvě zprávy o dlouhodobé udržitelnosti a o plnění pravidel rozpočtové odpovědnosti. Na základě posouzení provedeného Ministerstvem financí dospěla rada k závěru, že místní vládní instituce dodržují pravidla pro řízení dluhu zavedená v roce 2017. Tři obce sice svou povinnost nesplnily, ale v dané lhůtě situaci napravily. Krátkodobá a střednědobá rizika pro fiskální udržitelnost jsou nízká. Očekává se, že dluh sektoru vládních institucí zůstane výrazně pod hranicí 60 % HDP a v roce 2021 dosáhne přibližně 30 %. Ukazatel rizika střednědobé fiskální udržitelnosti (S1) tak má hodnotu −2,9 p. b. HDP (viz příloha B).

Dlouhodobá udržitelnost veřejných financí nadále vzbuzuje obavy. Předpokládá se, že náklady související se stárnutím obyvatelstva vzrostou v letech 2016 až 2070 celkem o 6,2 p. b. (z toho 2,8 p. b. výdaje na důchody, 1,1 p. b. výdaje na zdravotní péči a 1,6 p. b. výdaje na dlouhodobou péči), což u ukazatele rizika dlouhodobé fiskální udržitelnosti (S2) představuje střední riziko. Hlavním rizikem pro dlouhodobou udržitelnost je zvyšování výdajů na důchody. U zákonem stanoveného věku odchodu do důchodu byla pro muže i pro ženy zavedena hranice 65 let a systém automaticky nezohledňuje předpokládané prodlužování střední délky života. Politická opatření z poslední doby se zaměřovala především na přiměřenost důchodů. Vláda rozhodla, že v roce 2020 zvýší důchody více, než kolik by činila základní valorizace, čímž vznikly dodatečné náklady ve výši 0,1 % HDP. Podle Národní rozpočtové rady dosáhnou výdaje na důchody v roce 2059 maxima ve výši 13,2 % HDP, což je o 4,8 p. b. více než v roce 2020. Odhaduje se, že počet starobních důchodců do roku 2059 vzroste zhruba o třetinu. Vláda v roce 2019 rozhodla, že v průběhu příštích pěti let nebude zvyšovat zákonem stanovený věk odchodu do důchodu. Ve zprávě schválené vládou v roce 2019 doporučilo Ministerstvo práce a sociálních věcí zachovat u věku odchodu do důchodu hranici 65 let. Zpráva obsahuje základní scénář založený na stávajícím systému a alternativní scénář, v němž je důchodový věk navázán na střední délku života. Podle prvního scénáře by výdaje na důchody, které dnes představují 8 % HDP, dosáhly v roce 2059 maxima ve výši 14,5 % HDP, kdežto ve druhém případě by výdaje byly přibližně o 1 p. b. nižší. Zpráva sice doporučuje zachovat status quo, doporučuje však také více se zaměřit na udržitelnost a hledání alternativních zdrojů financování. V roce 2019 úřady vytvořily poradní Komisi pro spravedlivé důchody, která má poskytnout doporučení k důchodové reformě. Tato komise, v níž jsou zastoupeny různé zainteresované strany, v současné době diskutuje o strategických změnách důchodového systému se zaměřením na transparentnost a zjednodušení, přiměřenost a udržitelnost. Zdrojem tlaku na dlouhodobou fiskální udržitelnost je také předpokládaný růst veřejných výdajů na zdravotní péči souvisejících se stárnutím obyvatelstva. Veřejné výdaje na zdravotní péči by se měly do roku 2070 zvýšit o 1,1 p. b. HDP, což k nákladům na stárnutí obyvatelstva přidá další zátěž. V roce 2020 bude v omezeném rozsahu nasazen pilotní projekt úhrad péče podle DRG, přičemž v roce 2021 by se měl jeho rozsah dále rozšířit. Stále ovšem není jasné, kdy se tento systém stane hlavním mechanismem hrazení nemocničních služeb. Vláda rovněž plánuje posílit ambulantní péči v rámci urgentních příjmů v nemocnicích s cílem omezit zbytečné hospitalizace. Počet lůžek akutní péče i průměrná délka hospitalizace se v posledním desetiletí snížily, jsou však stále nad průměrem EU. Nízká obsazenost lůžek (70 % oproti 77 % v EU v roce 2017) spolu s poměrně vysokým počtem hospitalizací (198 na 1 000 osob oproti 174 v EU v roce 2017) naznačují existenci nadměrné kapacity. To je částečně způsobeno finančními pobídkami a neexistencí politického konsensu v otázkách transformace nemocniční sítě. V systému stále často dochází k nadměrné spotřebě a neefektivnímu využívání ambulantní péče. Finanční prostředky na ambulantní péči jsou sice vysoké, avšak počet hospitalizací z důvodu některých běžných onemocnění (např. cukrovka a městnavé srdeční selhání), které nejsou nezbytné, je vyšší než průměr EU. To poukazuje na nedostatky v prevenci rizikových faktorů a zvládání chronických onemocnění a na nedostatečnou integraci zdravotnických služeb. Navzdory některým iniciativám praktičtí lékaři stále neplní roli regulace pohybu pacienta v systému zdravotní péče („gatekeeping“). Pacienti mohou navštívit odborného lékaře bez doporučení a bez poplatku, čímž se částečně vysvětluje relativně vysoký počet ambulantních konzultací (8,0 návštěv na osobu oproti průměru EU ve výši 6,2). Nákladově efektivní využívání léčivých přípravků, zdravotnických prostředků a zařízení v nemocniční i ambulantní péči není optimální. Plné zavedení eReceptu v roce 2019 má potenciál zlepšit využívání farmaceutických produktů a související výdaje. Další rozvoj a realizace hodnocení zdravotnických technologií spolu s centralizovanými postupy zadávání zakázek na farmaceutické produkty a jiné zdravotnické i nezdravotnické prostředky může přinést úspory plátcům a zároveň zajistit přístup k vysoce kvalitním produktům ve zdravotnictví. Odpovídajícímu a účinnému poskytování služeb dlouhodobé péče brání roztříštěné struktury jejich řízení a financování. Stále existují finanční pobídky pro prodlužování nemocniční léčby pacientů, kteří potřebují dlouhodobou péči (viz oddíl 3.3). Plánovaná transformace lůžek akutní péče na lůžka dlouhodobé nemocniční péče by měla posílit transparentnost a snížit náklady. Zvýšení sazeb úhrady služeb domácí péče o 40 % může délku pobytů v nemocnici zkrátit, avšak pouze za předpokladu, že nabídka těchto služeb bude dostatečná. 3.2.Finanční sektor Finanční sektor Český finanční sektor zůstává stabilní. Téměř 80 % aktiv finančního sektoru je soustředěno v bankovním sektoru, zbytek je rozdělen mezi odvětví pojišťovnictví, penzijní fondy a další finanční zprostředkovatele. Přibližně 90 % aktiv bankovního systému je v zahraničním vlastnictví. Pokud jde o koncentraci, podíl aktiv pěti největších bank od roku 2014 mírně vzrostl a na konci roku 2018 dosáhl 65 %. Banky jsou nadále financovány převážně z vkladů a většina jejich aktiv má formu úvěrů. Odvětví pojišťovnictví je převážně v zahraničním vlastnictví a i přes meziroční pokles zůstává ziskové. Osm společností, které v České republice působí v oblasti správy penzijních fondů, vykazuje dobrou kapitálovou vybavenost a počet účastníků fondů se ve třetím čtvrtletí roku 2019 meziročně zvýšil. Bankovní sektor je dobře kapitalizovaný. Celková kapitálová vybavenost bankovního sektoru (jehož celkový kapitálový poměr v červnu 2019 činil 18,7 %) již několik let neustále roste a přesahuje průměr EU. Poměr kmenového kapitálu tier 1 v první polovině roku 2019 vzrostl na 17,3 %. Česká národní banka (ČNB) proaktivně požadovala po bankách, aby vytvářely kapitálové rezervy. Proticyklická kapitálová rezerva zavedená v roce 2017 byla několikrát navýšena – v lednu 2020 dosáhla 1,75 % a v červenci 2020 bude činit 2 %. Několik bank má také kapitálové rezervy pro krytí systémového rizika ve výši 1–3 % svého kapitálu, a proto má ČNB za to, že existují dostatečné kapitálové rezervy k tomu, aby za předpokladu přiměřené dividendové politiky bylo možné ustát potenciální otřesy v tomto odvětví. Vzhledem k relativně dobré kapitálové vybavenosti bank se dosažení cílů minimálních požadavků na kapitál a způsobilé závazky obecně považuje za bezproblémové (). Banky však vzhledem ke svému modelu financování založeném na vkladech vydaly málo dluhových nástrojů, což znamená, že by pro ně dosažení souladu s výše uvedenými požadavky mohlo znamenat vyšší náklady. České banky jsou i nadále ziskové. Návratnost vlastního kapitálu je již několik let stabilní a pohybuje se v dvouciferných číslech, přičemž v první polovině roku 2019 dosáhla 15,2 % (roční údaje). Hlavním zdrojem zisku bank zůstávají výnosy z úroků, přičemž čistá úroková marže (vyjádřená jako podíl aktiv) činila v roce 2019 1,9 %. Nižší poměr nákladů k výnosům (47,1 % oproti 48,3 % v první polovině roku 2018) naznačuje, že banky zvyšují svou efektivitu s cílem zlepšit ziskovost. Poměr úvěrů ke vkladům vzrostl z 99 % v roce 2018 na 102,7 % v druhé polovině roku 2019, jelikož české dceřiné společnosti hlavních zahraničních bank si půjčují v zahraničí, aby mohly poskytovat půjčky na domácím trhu. Dobře kapitalizovány jsou i pojišťovny a většina z nich má stabilní ziskovost. Podíl úvěrů se selháním zůstává nízký, může však vzniknout určité riziko zranitelnosti. V důsledku silného růstu nových úvěrů a prodeje úvěrů se selháním se podíl úvěrů se selháním mezi druhým čtvrtletím roku 2016 a druhým čtvrtletím roku 2019 snížil o více než polovinu (ze 4,6 % na 1,8 %). Míra krytí úvěrů se selháním se v průběhu uplynulých dvou let trvale zvyšovala a ve druhém čtvrtletí roku 2019 dosáhla 53,8 %. Meziročně rostl i počet úvěrů soukromého sektoru. S cílem zmírnit potenciální kumulaci systémového rizika ve finančním sektoru vydala ČNB jakožto makroobezřetnostní orgán oficiální sdělení o poskytování retailových úvěrů zajištěných obytnými nemovitostmi. V doporučeních uvedených v tomto sdělení ČNB navrhuje limity poměru úvěru k hodnotě nemovitosti (LTV), poměru nákladů na obsluhu dluhu k příjmům a poměru dluhu k příjmům. Byla zavedena různá opatření na podporu rozvoje kapitálového trhu. Úřady usilují o rozvoj vnitrostátního kapitálového trhu s cílem snížit závislost ekonomiky na bankách a zároveň zlepšit možnosti financování pro podniky. Za tímto účelem bylo s podporou Evropské komise realizováno několik projektů. Kromě toho úřady společně se čtyřmi největšími soukromými bankami založily Národní rozvojový fond (viz rámeček 3.4.1), který má fungovat jako fond kvalifikovaných investorů. Další iniciativou, která by v rámci kapitálového trhu mohla otevřít nové příležitosti, je vytvoření indexu CEEplus (). Trh s bydlením

Ceny rezidenčních nemovitostí stále rostou, ačkoli pomaleji než v letech 2017 a 2018. V roce 2017 stouply ceny rezidenčních nemovitostí v reálném vyjádření o 9,2 % a v roce 2018 o 6,2 %, a dostaly se tak o 20 % nad cenovou hladinu z rekordního roku 2008. Zdá se, že v roce 2019 se růst cen stabilizoval na mírnější úrovni (+5,6 % ve třetím čtvrtletí), částečně působením makroobezřetnostních pravidel ČNB. Ukazatele ocenění trhu s bydlením poukazují na rostoucí míru nadhodnocení. Podle interních výpočtů Evropské komise byl trh s bydlením v roce 2018 nadhodnocen přibližně o 6 %. Největší rozdíl byl zaznamenán v poměru cena/příjem, který byl o 11,4 % vyšší než dlouhodobý průměr (+1,7 procentního bodu ve srovnání s rokem 2017). Výpočty ČNB rovněž poukázaly na rostoucí rozdíl mezi transakčními cenami a cenami vycházejícími z fundamentálních veličin v odvětví bydlení, který v polovině roku 2019 dosahoval přibližně 15–20 %, a to zejména kvůli nedostatečné nabídce bydlení ve městech. Rostoucí rozdíl mezi růstem požadovaných a skutečných prodejních cen bytů zaznamenaný v uplynulých měsících však naznačuje, že by v nadcházejících čtvrtletích mohlo dojít k umírnění realizovaných prodejních cen. V důsledku trvalého růstu cen nemovitostí se dále zhoršila cenová dostupnost bydlení. Ceny rezidenčních nemovitostí očištěné o inflaci trvale rostou rychleji než reálné mzdy, a to v průměru o 2,1 p. b. za každé čtvrtletí od roku 2014, čímž se navzdory klesajícím výpůjčním nákladům zhoršila cenová dostupnost bydlení. Na zhoršení dostupnosti bydlení poukazují i alternativní metriky – podle indexu cen nemovitostí (Deloitte, 2019) je Česká republika zemí s nejméně cenově dostupným vlastním bydlením ve vzorku dvanácti zemí EU – k jeho koupi je zde potřeba 11,2 hrubých ročních mezd, přičemž v roce 2015 to bylo pouze sedm mezd. Problémy s cenovou dostupností jsou největší v Praze a dalších velkých městech. Pokud jde o růst cen, panují v České republice značné rozdíly mezi jednotlivými kraji. Rostoucí poptávka po bydlení ve městech, způsobená vnitřní migrací a silnou poptávkou po luxusních nemovitostech ze strany cizinců, zvyšuje tlak na ceny, zejména vzhledem k omezené nabídce. Průměrná nabídková cena nových rezidenčních nemovitostí v Praze v roce 2018 vzrostla o 22,2 %, což je podstatně vyšší nárůst než ve zbytku země (16,8 % meziročně) (Deloitte 2019). Z několika zdrojů rovněž vyplývá, že v Praze narůstá míra nadhodnocení (Andrle, M. a Plašil, M., 2019), což je obzvlášť závažné, vzhledem k tomu, že dvě třetiny transakcí s rezidenčními nemovitostmi probíhají právě zde. Současně s tím nabídku nemovitostí omezuje trvalý růst Airbnb a dalších společností poskytujících nájemní ubytování, zejména v centru Prahy. Mimo Prahu došlo v roce 2018 k největšímu nárůstu cen bytů v Ostravě, a to o 30,3 %. Přibývá rezidenční výstavby, což by ve střednědobém horizontu mohlo pomoci řešit problémy s nedostatečnou nabídkou. Celkový počet nově zahájených staveb rezidenčních nemovitostí na území celé země se od roku 2014 každoročně zvyšuje v průměru o 9,6 %, ačkoli je stále nižší než před krizí. V Praze se počet nově zahájených staveb rezidenčních nemovitostí od začátku roku 2019 výrazně zvýšil (+65 % meziročně v druhé polovině roku 2019), ačkoli během roku 2018 jejich počet stagnoval. To pravděpodobně do určité míry pomůže řešit nedostatečnou nabídku, ačkoli podle pražského zastupitelstva je pro uspokojení poptávky třeba míru výstavby ještě ztrojnásobit. Graf 3.2.1:Počet zahájených a dokončených projektů rezidenční výstavby (dvanáctiměsíční klouzavý průměr) Zdroj: Český statistický úřad Nabídku bydlení stále omezují těžkopádné postupy územního plánování. Podle Světové banky je pro získání stavebního povolení v České republice třeba provést 21 úkonů (průměr OECD je 12,5) (Světová banka, 2019a). Bylo dosaženo určitého pokroku, pokud jde o zefektivnění postupů, ale počet stavebních povolení je stále mnohem nižší než historický průměr. Počet bytů z druhé ruky, které jsou na prodej, mezitím klesá, čímž dochází k dalšímu omezení nabídky (Deloitte 2019). Očekává se, že změny v legislativním procesu vstoupí v platnost až v roce 2021, a tak nabídka bydlení pravděpodobně zůstane pod úrovní poptávky i v příštích letech. K nedostatku bydlení v hlavním městě přispěl také pomalý pokrok při přípravě nového pražského Metropolitního plánu. Celkový objem úvěrů na bydlení se v roce 2019 i nadále zvyšoval, jeho růst byl však mírnější. Během uplynulých let celkový objem úvěrů na bydlení nepřetržitě rostl a v roce 2019 dosáhl kumulativního nárůstu o 38 % v porovnání s rokem 2015. Roční míra růstu se však v roce 2019 zpomalila na 7,4 % (z 8,6 % v roce 2018 a 9,3 % v roce 2017). Podle údajů serveru Hypoindex se v roce 2019 snížil objem nových hypoték o 16,9 % (graf 3.2.2), na což měla částečný vliv makroobezřetnostní doporučení ČNB a omezená nabídka v odvětví nemovitostí. Počet nových hypoték v České republice v roce 2019 tak klesl o 22 %, což vedlo ke zpomalení růstu objemu úvěrů na bydlení. Kromě nárůstu hypotečních úvěrů se nadále zvyšovala průměrná doba fixace nových hypoték, přičemž více než 50 % nových hypotečních úvěrů bylo vydáno s dobou fixace úrokové sazby delší než pět let. To by v případě zvýšení úrokových sazeb mohlo dočasně snížit náklady domácností na obsluhu dluhu. Graf 3.2.2:Vývoj úvěrů na bydlení a hypoték Zdroj: Hypoindex a Česká národní banka ČNB vydala makroobezřetnostní doporučení na ochranu před vznikem systémových rizik v bankovním sektoru. V současné době doporučuje, aby věřitelé neposkytovali retailové úvěry zajištěné obytnými nemovitostmi s poměrem LTV vyšším než 90 % a aby omezili poskytování úvěrů s poměrem LTV ve výši 80–90 % na 15 % nových úvěrů v každém čtvrtletí. Věřitelé by rovněž neměli překročit poměr dluhu k čistému příjmu (DTI) ve výši devíti ročních příjmů a poměr nákladů na obsluhu dluhu k čistým příjmům (DSTI) ve výši 45 % (u obou ukazatelů je povolena výjimka pro 5 % nových úvěrů). Tato doporučení byla zavedena s cílem zabránit roztočení spirály mezi cenami nemovitostí a úvěry na nákup nemovitostí, jež by mohlo představovat riziko pro finanční stabilitu. ČNB však do té doby, než Parlament přijme legislativní změny, nemá zákonnou pravomoc vydávat závazná makroobezřetnostní doporučení, což by ve střednědobém horizontu mohlo účinek současných opatření omezit (ESRB, 2019). Banky se novými makroobezřetnostními doporučeními v zásadě řídí. Podíl úvěrů s poměrem LTV mezi 80–90 % zůstal pod hranicí 15 %, přičemž v červnu 2019 činil celkem 13,5 %. U 3 % úvěrů poskytnutých ve stejném období byl však poměr LTV vyšší než 90 %, což neodpovídá doporučením a potvrzuje to fakt, že jsou potřeba právně závazné limity. Na druhou stranu však většina bank dodržela limity pro poměry DTI a DSTI. V první polovině roku 2019 činil podíl úvěrů s poměrem DSTI vyšším než 45 % přibližně 5 %, zatímco úvěry přesahující limit devíti ročních příjmů tvořily přibližně 3 %. Podíl úvěrů přesahujících všechny tři limity klesl. Obecně lze říci, že rostoucí ceny nemovitostí mohou představovat riziko pro finanční stabilitu. Evropská rada pro systémová rizika (ESRB, 2019) vydala varování poukazující na střednědobá rizika pro uchování finanční stability spojená s odvětvím rezidenčních nemovitostí. Tato rizika pramení zejména z nadhodnocení cen rezidenčních nemovitostí a rychlého růstu úvěrů na bydlení do roku 2019 v kombinaci s uvolněnými úvěrovými standardy a právně nezávaznou povahou makroobezřetnostních doporučení, která vydává ČNB. Ačkoli ČNB považuje současné limity za dostatečné, trvalý růst cen bydlení by si mohl vyžádat jejich přehodnocení. 3.3.Trh práce, vzdělávání a sociální politika Trh práce Výkonnost trhu práce je výrazně vyšší než průměr EU. Míra zaměstnanosti osob ve věku 20–64 let ve třetím čtvrtletí roku 2019 dosáhla 80,4 %, což je o 6 p. b. více, než činí průměr EU. Míra ekonomické aktivity (osob ve věku 20–64 let) ve třetím čtvrtletí roku 2019 dosáhla 82,1 %, což rovněž přesahuje průměr EU (78,8 %). Míra nezaměstnanosti klesla na 2 % a je nejnižší v EU (viz graf 3.3.1). V roce 2019 se očekává nárůst zaměstnanosti, ačkoli pouze o 0,9 %, což naznačuje, že další zlepšení výkonnosti trhu práce bude omezené. Klíčovými výzvami zůstávají nedostatek pracovních sil a demografický vývoj. Graf 3.3.1Vývoj na trhu práce Zdroj: Eurostat Nedostatek pracovních sil významně omezuje další hospodářský růst. Vzhledem k vysokému počtu volných pracovních míst uvádělo 39 % podniků ve třetím čtvrtletí roku 2019 nedostatek pracovních sil jako hlavní faktor omezující produkci. Nedostatek pracovních sil je obzvlášť vysoký ve stavebnictví (47 %) a v průmyslu (38 %) a méně výrazný ve službách (19 %), které představují 55 % pracovních míst v České republice (viz graf 3.3.2). Přetrvávající nedostatek pracovních sil a demografické změny vedly k zaměření politik na automatizaci a robotizaci (viz rámeček 3.4.2). Vysoká poptávka po pracovní síle zlepšila účast nedostatečně zastoupených skupin na trhu práce, přetrvávají však rozdíly. Míra nezaměstnanosti mladých lidí (ve věku 15–24 let) se výrazně snížila (z 18,9 % v roce 2013 na 4,8 % ve třetím čtvrtletí 2019) a stejně tak klesla míra dlouhodobé nezaměstnanosti (z 2,4 % v roce 2015 na 0,6 % v druhém čtvrtletí roku 2019). Míra ekonomické aktivity a zaměstnanosti starších pracovníků (ve věku 55–64 let) vzrostla z 55,5 % v roce 2015 na 65,1 % v roce 2018 (průměr EU: 58,7 %). Existují však významné regionální rozdíly. Rozdíl v zaměstnanosti osob se zdravotním postižením a bez zdravotního postižení činí v České republice 29,7 p. b., a přesahuje tak průměr EU (24,2 p. b. v roce 2017) (ANED, 2018), což částečně způsobuje nízká celková míra zaměstnanosti. Existuje tudíž prostor pro zlepšení monitorování a zacílení aktivních politik na trhu práce, zejména těch, které se týkají nejzranitelnějších skupin. Opatření ke zvýšení účasti nedostatečně zastoupených skupin na trhu práce by rovněž přispěla k pokroku v rámci cílů udržitelného rozvoje č. 5 a č. 10. Graf 3.3.2Vývoj nedostatku pracovních sil Zdroj: Průzkum podniků a spotřebitelů v EU

Na trhu práce jsou i nadále nedostatečně zastoupeny ženy ve věku 25–49 let s malými dětmi. Negativní dopad rodičovství na účast žen na trhu práce je i nadále vysoký (34,2 p. b. ve srovnání s 9 p. b. v EU). Navzdory značnému nárůstu počtu míst v zařízení péče o děti, která byla vytvořena za podpory Evropského sociálního fondu (ESF), jejich nabídka stále zaostává za poptávkou. Míra účasti na formální péči o děti ve věku do tří let (9,1 %) je nižší než průměr EU (35,1 % v roce 2018). Úřady plánují do roku 2022 změnit zákon o dětských skupinách s cílem harmonizovat různá pravidla a zajistit, aby byla péče o děti dostupnější, zejména pokud jde o děti mladší tří let, u nichž v současnosti neexistuje žádný právní nárok na umístění do zařízení péče o děti. Přetrvávají velké rozdíly v zaměstnanosti a odměňování mužů a žen. Rozdíly v odměňování žen a mužů v roce 2017 dosahovaly 21,1 % (neupravená hodnota), zatímco průměr EU činil 16 %. Jedním z hlavních faktorů, které stojí za tímto rozdílem v odměňování, je dlouhá dovolená, kterou si ženy vybírají po porodu dítěte, vedoucí k tomu, že matky dosahují nižší míry ekonomické aktivity (Cukrowska-Torzewska, E. a Lovasz, A., 2019). S cílem zajistit stejnou odměnu za stejnou práci realizovala vláda projekt nazvaný „22 % k rovnosti“ financovaný z ESF. V roce 2019 byl zahájen akční plán ke zvýšení povědomí o tomto tématu mezi zaměstnavateli a širokou veřejností, který zahrnuje mediální kampaně, studie, konference a audity rovnosti pohlaví. Jeho dopad byl však doposud poměrně omezený. 1. ledna 2020 byl zaveden flexibilnější rodičovský příspěvek, jehož cílem je motivovat rodiče, aby využívali služeb péče o děti. Uvedená strategie rovněž navrhuje pružné uspořádání pracovní doby, pro něž by měl být do roku 2021 stanoven právní rámec. Vzhledem k nedostatku pracovních sil zaměstnavatelé nabírají více zahraničních pracovníků. Podle Ministerstva práce a sociálních věcí dosáhl v polovině roku 2019 počet státních příslušníků EU a státních příslušníků třetích zemí zaměstnaných v České republice 606 483 (o 37 807 více než v roce 2018). V kontextu silně rostoucího trhu práce přijaly úřady v roce 2019 právní předpisy, které mají usnadnit zaměstnávání státních příslušníků třetích zemí, zejména kvalifikovaných pracovníků (). Prostřednictvím těchto opatření byly navýšeny kvóty pro řadu pracovníků z vybraných zemí a stanoveny minimální mzdy pro zahraniční pracovníky, které jsou vyšší, než je národní minimální mzda. Cílem je přilákat zahraniční talenty, urychlit jejich nábor a zajistit jim důstojné životní podmínky. Navýšení kvót však nemusí stačit k omezení nelegálního zaměstnávání zahraničních pracovníků. Problém představuje nehlášená práce poskytovaná prostřednictvím agentur. Podle Ministerstva práce a sociálních věcí v roce 2018 inspektoráty práce odhalily 4 583 nelegálně zaměstnaných osob (v rámci kontrol provedených u všech zaměstnavatelů), přičemž ve více než 75 % případů se jednalo o pracovníky ze třetích zemí. Z dobré výkonnosti trhu práce nejvíce těží takzvané „šedé“ agentury, které najímají zahraniční pracovníky, přičemž ignorují oficiální pravidla a postupy. Podpořit legální zaměstnávání dočasných pracovníků a snížit počet podvodů by mohlo zavedení dalších opatření. Současný nedostatek kvalifikovaných pracovníků se vzhledem k technologickému pokroku pravděpodobně ještě zvýší. V současné době chybí napříč všemi odvětvími přibližně 340 000 pracovníků s nízkou a střední kvalifikací (Evropská komise, 2019a). To může vzhledem k probíhající digitální transformaci, která bude vyžadovat odborné technické a digitální dovednosti, představovat značný problém (viz rámeček 3.4.2). Současnou polarizaci pracovních míst způsobenou automatizací by mohl zmírnit přechod na nízkouhlíkové hospodářství, a to tak, že v jeho rámci dojde k vytvoření pracovních míst střední úrovně, co se týče odměňování a dovedností, což by mohlo do roku 2030 zvýšit zaměstnanost (Evropská komise, 2019b). Úroveň pokročilých digitálních dovedností je pod průměrem EU. Ačkoli je podíl obyvatelstva ČR s alespoň základními digitálními dovednostmi vyšší než průměr EU (62 % ve srovnání s průměrem EU ve výši 58 %), pouze 26 % lidí má lepší než základní digitální dovednosti (průměr EU: 33 %). Byl spuštěn akční plán Práce 4.0, který vypracovala vláda ve spolupráci se sociálními partnery. Tento plán obsahuje konkrétní opatření pro přizpůsobení se technologickým změnám a rozvoj digitálních dovedností pracovníků prostřednictvím dvou slibných projektů – „Rozvoj systémové podpory digitální gramotnosti“ a „Rozvoj systému dalšího vzdělávání v oblasti digitálních dovedností“. Zatím nebyla zavedena komplexní vnitrostátní strategie v oblasti dovedností, která by zahrnovala počáteční vzdělávání, celoživotní vzdělávání a odbornou přípravu v rámci zaměstnání. Národní soustava kvalifikací, která se v současné době vytváří, by měla zvýšit nabídku kvalifikované pracovní síly tak, že posílí uznávání dovedností, včetně dovedností získaných v rámci neformálního učení. Zatímco kvalifikace odborného vzdělávání a přípravy soustava pokrývá dobře, vysokoškolské vzdělávání systém uznávání nezahrnuje. V roce 2017 byl zahájen projekt „Kompas“ financovaný z ESF, jehož cílem je poskytovat koordinovaný a spolehlivý barometr trhu práce. Na jeho výsledcích, které by měly být již brzy k dispozici, by měly být založeny odhady budoucích potřeb v oblasti dovedností. Počet iniciativ, jejichž cílem je definovat jednotný vnitrostátní rámec dovedností, kvalifikací a profesí, je zatím omezený. Proto je obtížné vytvořit účinný systém, který by dokázal předvídat dovednosti, které budou potřeba na trhu práce, jenž se přizpůsobuje automatizaci, digitální transformaci a přechodu na uhlíkově neutrální hospodářství. Napětí na trhu práce se rovněž odráží ve výrazném zvýšení minimální mzdy. Minimální mzda se v roce 2020 zvýšila o 9,4 %. Dopady této změny na trh práce budou však v této fázi pravděpodobně omezené, neboť minimální mzdu v roce 2017 pobírala pouze 4 % pracovníků. Minimální mzdu pobírají spíše mladší a starší pracovníci, pracovníci s nízkou kvalifikací, zaměstnanci malých podniků a pracovníci, kteří jsou zaměstnáni na kratší dobu (Grossmann, J., Jurajda, Š. a Smolka, V. 2019). Podíl žen, které pobírají minimální mzdu, je v ČR podle nadace Eurofund vyšší než průměr EU. Česká republika má rovněž systém dalších sedmi minimálních tarifů zaručené mzdy, které se automaticky zvyšují v souladu s růstem minimální mzdy a jež mohou mít dopad na větší počet obyvatel. Zlepšit sladění poptávky a nabídky a řešit specifické potřeby určitých skupin může posílení aktivních politik na trhu práce. Koncepci účinných aktivních politik pro trh práce omezují obtíže, se kterými se při zavádění účinného systému pro shromažďování, analýzu a zpracování důkazů o vývoji na trhu práce potýkají veřejné služby zaměstnanosti (Evropská komise, 2019b). K řešení nedostatků v provádění a monitorování aktivačních programů bylo dosud vynaloženo jen omezené úsilí. Podpora nejvíce znevýhodněných skupin a stávající opatření, jako jsou například programy veřejně prospěšných prací, poskytují jen krátkodobá řešení. V roce 2019 oznámila Česká republika balíček týkající se zaměstnanosti s cílem zlepšit zacílení a podporu aktivních politik na trhu práce, zejména v případě nejzranitelnějších skupin, avšak rozsah oznámených opatření zůstává omezený. Sociální partneři jsou do navrhování politik politik poměrně dobře zapojeni, existuje však prostor pro další pokrok. Sociální partneři se účastní kolektivního vyjednávání o klíčových politikách na trhu práce. Účast v českých organizacích sociálních partnerů je však poměrně nízká. Situaci by mohlo zlepšit další úsilí o budování kapacit sociálních partnerů včetně jejich analytické kapacity. Existuje prostor pro větší zapojení a stabilnější financování organizací občanské společnosti. Zavedené konzultační orgány podporují jednání s těmito organizacemi o klíčových otázkách v oblasti zaměstnanosti a v sociální oblasti. Potřebují však více času k přezkoumání politických, právních a programových návrhů. Kapacitu a vliv těchto organizací navíc často omezuje nedostatek stabilního financování. Vzdělávání a dovednosti Navzdory dobré celkové výkonnosti v oblasti vzdělání a poskytování základních dovedností zde přetrvávají sociálně-ekonomické nerovnosti. Výsledky žáků ve věku 15 let v testech v rámci Programu OECD pro mezinárodní hodnocení žáků (PISA) z roku 2018 byly i nadále nad průměrem EU, a to ve všech třech testovaných oblastech (čtení, matematika a přírodní vědy), a podíl žáků se slabými výsledky zůstal nižší než průměr EU. Podíl žáků se slabými výsledky ve čtení od roku 2009 klesl o 2,3 p. b., zatímco podíl žáků s výbornými výsledky vzrostl o 3,1 p. b. Žáci s příznivějším zázemím získali ve čtení o 105 bodů více než žáci ze znevýhodněných podmínek (v roce 2009 tento rozdíl činil 85 bodů), což odpovídá více než 2,5 stupně klasifikační stupnice a výrazně přesahuje průměr EU (95 bodů). Z nejnovějších výsledků šetření PISA vyplývá, že procentní podíl žáků ve věku 15 let, kteří ve čtení dosáhli podprůměrných výsledků, je o 29,7 p. b. vyšší u žáků ze sociálně a ekonomicky znevýhodněného prostředí než u žáků s dobrým sociálně-ekonomickým zázemím. Podíl žáků se slabými výsledky ve čtení, kteří navštěvují stejné školy jako žáci s výbornými výsledky, je zřetelně nižší než průměr EU (). Rozdíly ve výsledcích ve čtení mezi školami s dobrým sociálně-ekonomickým zázemím a školami, které jsou sociálně a ekonomicky znevýhodněné, jsou poměrně vysoké (viz graf 3.3.3). Cílem budoucí strategie vzdělávací politiky do roku 2030 je rozvíjet klíčové schopnosti, zmírňovat nerovnosti, podporovat učitele a ředitele škol a změnit obsah a metody vzdělávání. Prohlubují se rozdíly v počtu osob předčasně opouštějících vzdělávací systém. Míra předčasných odchodů ze vzdělávání v roce 2018 ve většině regionů klesla. V regionu Severozápad, kde je tato míra nejvyšší, však dále vzrostla na 17,1 % (viz oddíl 3.4). Odhaduje se, že u romských rodin, které se zúčastnily průzkumu v roce 2016, opouští předčasně vzdělávací systém 57 % dětí (FRA, 2016). Rozdíl v počtu předčasných odchodů ze vzdělávání mezi lidmi se zdravotním postižením a bez postižení patří rovněž k nejvyšším v EU (25,5 p. b. ve srovnání s průměrem EU 10,1 p. b. v roce 2018). Stávající rozdíly by mohly pomoci zmírnit politiky zaměřené na řešení rozdílů v kvalitě výuky ve školách a regionech a přidělování nejkvalifikovanějších a nejzkušenějších učitelů do nejnáročnějších škol. Graf 3.3.3Rozdíly mezi zvýhodněnými a znevýhodněnými školami ve výsledcích ve čtení Zdroj: OECD, 2020 V roce 2019 Česká republika přijala druhý Akční plán inkluzivního vzdělávání. Akční plán na období 2019–2020 má za cíl řešit případné problémy související se segregací ve školách s více než 50 % romských žáků, a to mimo jiné zavedením opatření proti šikaně. Reforma zaměřená na inkluzivní vzdělávání podíl romských dětí ve zvláštních školách výrazně nesnížila. Neexistuje žádný důkaz o tom, že by byla uvedena do praxe konkrétní desegregační opatření, včetně opatření doporučených českým ombudsmanem (). Úřady naopak přijaly legislativní opatření, která vyvolávají obavy ohledně možného negativního dopadu na začleňování Romů. Provádění reformy inkluzivního vzdělávání bylo upraveno a je vyvíjeno úsilí o důslednější uplatňování této reformy na území celé země. V zájmu zvýšení dopadu reformy může být zapotřebí další vzdělávání učitelů zaměřené na výuku žáků se speciálními potřebami, včetně žáků ze znevýhodněného prostředí. Účast na předškolním vzdělávání a péči se dále zvyšovala. V roce 2017 dosáhla celková účast na předškolním vzdělávání a péči 92 %. V jednotlivých regionech se míra účasti pohybuje mezi 85,5 % (Severozápad) a 96,1 % (Střední Čechy). Odhaduje se však, že v roce 2016 bylo do odpovídající úrovně vzdělávání zapojeno pouze 34 % romských dětí ve věku od čtyř let (FRA, 2016). Ředitelé škol hlásí nedostatek učitelů. Podle vnitrostátního průzkumu provedeného v roce 2019 se 61,7 % škol potýká s opakujícími se problémy s náborem kvalifikovaných učitelů (Ministerstvo školství, 2019). S největším nedostatkem se potýká oblast základního vzdělávání a nejčastěji chybí učitelé angličtiny, fyziky, informačních a komunikačních technologií a matematiky (Evropská komise, 2019c). Učitelská populace stárne a podle prognóz bude v příštím desetiletí třeba nahradit tři učitele z osmi (OECD, 2019a). Výsledky šetření PISA ukázaly, že podíl českých žáků ve věku 15 let, kteří (rozhodně) souhlasili s tím, že jejich učitele učení baví, patří k nejnižším v zemích OECD (55 % oproti průměru 74 %). Zdá se také, že žáci, kteří u svých vyučujících vnímají větší zápal pro učení, dosahují lepších výsledků.

Existuje prostor pro další vzdělávání učitelů v oblasti informačních a komunikačních technologií. Z průzkumu TALIS vyplývá, že je potřeba, aby byli učitelé lépe proškoleni v pokročilých dovednostech v oblasti informačních a komunikačních technologií. Probíhající revize školních osnov zahrnuje digitální dovednosti mezi oblasti, které je třeba zlepšit. Školy však nejsou digitálními technologiemi dobře vybaveny a učitelé nejsou v této oblasti řádně vyškoleni. I přes cílené projekty podporované z prostředků ESF vzdělávací systém dostatečně rychle nereaguje na změny vyvolané digitální transformací. Navzdory zvyšování platů zůstávají platy učitelů a ředitelů škol poměrně nízké. To se v průběhu času odrazilo v poměrně nízkých výdajích na studenta na všech úrovních vzdělávání (OECD, 2019b). Platy učitelů jsou ve srovnání s ostatními pracovníky s terciárním vzděláním a ve srovnání s mezinárodními standardy poměrně nízké. V roce 2018 vláda oznámila, že do roku 2021 dojde ke zvýšení průměrných mezd učitelů o 150 % oproti roku 2017. V letech 2017–2018 byl však nárůst nižší než u ostatních státních zaměstnanců, což dále snížilo atraktivitu tohoto povolání (OECD, 2018a). Mnoho talentovaných mladých učitelů tuto profesi předčasně opouští, často z finančních důvodů (Münich, D., 2017), ale také kvůli malému prostoru pro profesní rozvoj. Úřady přijaly opatření ke zvýšení přitažlivosti učitelského povolání. Nové rámcové požadavky na programy počáteční přípravy učitelů kladou větší důraz na povinné praxe budoucích učitelů. V současné době čeká na schválení novela zákona o pedagogických pracovnících, která zavede povinné dvouleté adaptační období nových učitelů. Cílem těchto opatření je lépe připravit a integrovat nové učitele a předejít jejich předčasnému odchodu z učitelského povolání. Dopad těchto opatření bude však záviset na podmínkách, které budou zajištěny pro odborné vedení budoucích učitelů (jejich odměna, snížení pracovní zátěže související s jinými úkoly a odborná příprava). Úřady chtějí zlepšit míru dokončení terciárního vzdělávání a snížit sociálně-ekonomické rozdíly (Evropská komise, 2019c). Pouze 18 % dětí, jejichž rodiče dosáhli jako nejvyšší kvalifikace vyššího sekundárního vzdělání nebo postsekundárního vzdělání nezahrnovaného do terciárního, dosáhne terciární úrovně vzdělání. Jedná se o nejnižší podíl v rámci zemí OECD (OECD, 2018a). Podle šetření PISA má sociálně-ekonomický status žáků silný dopad na jejich očekávání, pokud jde o dokončení terciárního vzdělávání, přičemž podíl žáků, kteří očekávají, že terciární vzdělávání dokončí, je o 50,8 % vyšší u zvýhodněných žáků než u znevýhodněných. Míra zaměstnanosti čerstvých absolventů terciárního studia zůstává velmi vysoká – v roce 2018 činila 91,5 %. Předpokládaný nárůst populace ve věkové skupině odpovídající vysokoškolskému vzdělávání může brzy vyžadovat dodatečné financování a kapacity. Zlepšuje se poskytování odborného vzdělávání a přípravy. V červnu 2019 Česká republika schválila dlouhodobý záměr vzdělávání (na období 2019–2023), který má zlepšit kvalitu odborného vzdělávání a přípravy (OVP). Plán obsahuje opatření zaměřená na lepší sladění osnov OVP s potřebami zaměstnavatelů. Tento trend podporují projekty financované z ESF, které zohledňují specifické potřeby regionů a zahrnují jak školy, tak zaměstnavatele. Tyto iniciativy jsou pozitivním krokem ke zvýšení kvality OVP (Cedefop, připravuje se), jejich dopad je však třeba pečlivě sledovat. Jen malý počet nezaměstnaných dospělých se účastní celoživotního učení. V roce 2018 se vzdělávacích činností účastnilo méně než 10 % nezaměstnaných. Na druhou stranu podíl zaměstnanců účastnících se dalšího odborného vzdělávání, které je podporováno z ESF (), je vysoký (v roce 2015 jejich podíl činil 83,7 %, přičemž průměr EU dosahoval 40 %). Většina dalšího odborného vzdělávání byla zaměřena na rozvoj technických dovedností specifických pro dané pracovní místo. Přestože vzdělávání dospělých je považováno za klíčové pro rozvoj kariéry, většina finančních prostředků, které jsou na něj věnovány, pochází pouze z EU. Sociální politika Podle ukazatelů chudoby dosahuje Česká republika lepších výsledků, než činí průměr EU, přesto však přetrvávají některé problémy. Podíl lidí ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením v roce 2018 činil 12,2 %, což je méně než průměr EU (21,9 %). Nízká je i míra chudoby pracujících (3,4 % v roce 2018). Prudce však stoupá podíl starších osob (65 let a více) ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením (z 10,1 % v roce 2016 na 15,6 % v roce 2017, viz graf 3.3.4). Chudobou jsou v relativně vyšší míře ohroženi lidé bez zaměstnání a rodiče samoživitelé (21,7 % a 36,9 % v roce 2018) (). Riziko chudoby rodičů samoživitelů by mohl snížit návrh na poskytování náhrad samoživitelům, kteří nedostávají výživné. Připravuje se nová Strategie sociálního začleňování 2021–2030, která má podpořit investiční projekty v příštím programovém období fondů EU. Tato strategie se zaměří na problémy, jako jsou zadluženost, přístup k bydlení a sociální vyloučení. Existují velké rozdíly v míře chudoby a sociálního vyloučení mezi lidmi lidmi se zdravotním postižením a bez zdravotního postižení. Osoby se zdravotním postižením čelí vyššímu riziku chudoby a sociálního vyloučení (o 13,5 p. b. v roce 2018 ve srovnání s průměrem EU ve výši 9,5 p. b., podle výpočtů ANED založených na údajích Eurostatu). Tento trend souvisí s vyšší mírou předčasného ukončení vysokoškolského studia, nižší úrovní dosaženého vzdělání a nižší mírou zaměstnanosti. Na snižování chudoby mají stále největší dopad dávky v nemoci a dávky pro osoby se zdravotním postižením, a to zejména v případě nejzranitelnějších skupin, ačkoli se dopad těchto dávek na snižování chudoby v posledním desetiletí snížil (Evropská komise, 2019b). Graf 3.3.4:Věkové skupiny ohrožené chudobou nebo sociálním vyloučením Zdroj: Evropská komise Počet sociálně vyloučených lokalit nadále roste. Podle národní monitorovací zprávy o stavu romské menšiny v roce 2018 v České republice existovalo 830 vyloučených lokalit, ve kterých žilo 127 000 obyvatel, což je podstatně více než v roce 2015 (606 lokalit s 115 000 obyvateli). V rámci Koordinovaného přístupu k sociálně vyloučeným lokalitám, který je financován z prostředků EU, rozvíjí 103 obcí meziodvětvové strategie pro zlepšení koordinace příslušných sociálních služeb. Dotčená opatření však měla na zastavení rostoucího vyloučení jen omezený účinek. Při navrhování a určování zaměření budoucích opatření bude využita metodika pro mapování sociálního vyloučení, kterou v současné době připravuje Agentura pro sociální začleňování. V České republice je mnoho lidí bez domova a řada dalších je bezdomovectvím ohrožena. Podle odhadů Ministerstva práce a sociálních věcí žije v České republice přibližně 68 500 lidí bez domova (z nichž 21 230 dospělých a 2 600 nezletilých je podle sčítání z roku 2019 bez střechy nad hlavou) a 119 000 osob ztráta bydlení hrozí. V 90 % případů je důvodem bezdomovectví zadluženost. Přibližně 37 % českých dětí žije v domácnostech, které mají problémy s bydlením (FEANTSA, 2018). Vzhledem k rostoucím nákladům na bydlení se s podobnými problémy potýká i stále vyšší počet starších lidí. Stávající legislativní rámec přenáší odpovědnost za poskytování kvalitního a cenově dostupného bydlení na obce, stejně jako je tomu v případě strategie sociálního začleňování. Existuje několik vnitrostátních a unijních () investičních programů, které obcím umožňují rozšířit jejich fond sociálního bydlení. Reakce obcí na tuto skutečnost byla však zatím omezená. Poté, co bylo v roce 2018 odloženo přijetí právních předpisů v oblasti sociálního bydlení, začalo v roce 2019 Ministerstvo pro místní rozvoj pracovat na zákoně o dostupném bydlení. Česká republika podnikla kroky k řešení narůstajících důsledků zadlužení. Tyto kroky zahrnují změny v právních předpisech, jejichž cílem je zlepšit řízení o oddlužení a umožnit dlužníkovi, aby si po odečtení všech svých dluhů mohl nechat podstatně vyšší minimální částku. To by mělo dlužníky motivovat k získání lépe placených pracovních míst a ke splácení dluhů, místo aby pracovali v šedé ekonomice. Kromě toho již není možné, aby děti dědily dluhy svých rodičů, a došlo také k omezení reklamy na lichvářské půjčky. Navzdory těmto opatřením tvořily v roce 2018 5,1 % populace České republiky domácnosti s nesplacenými závazky, jejichž průměrná výše činila 1 580 EUR. Podíl osob v exekuci dosáhl v roce 2018 9,7 % (přibližně 863 000 osob), přičemž průměrný dluh činil přibližně 11 000 EUR na osobu. Přestože byla zřízena mezirezortní skupina k posilování finanční gramotnosti, je stále potřeba cílenější podpora ze strany vzdělávacích institucí a sociálních služeb, zejména pro skupiny, které čelí největším rizikům (např. nezaměstnaní, důchodci, rodiče samoživitelé a menšiny). Zdravotní stav obyvatel se zlepšil, přetrvávají však rozdíly. Střední délka života se mezi lety 2000 a 2017 zvýšila o čtyři roky. V mnoha oblastech týkajících se zdraví a zdravotní péče však Česká republika stále nedosahuje průměru EU. To se týká zejména úmrtnosti na léčitelné příčiny, která je vyšší než průměr EU. Existují také značné regionální rozdíly ve zdravotním stavu, například střední délka života při narození se může jak u mužů, tak i u žen lišit o více než čtyři roky (OECD, 2018a). Hlavními faktory, které k tomu přispívají, jsou sociálně-ekonomické problémy, ale také nezdravé stravovací návyky, včetně pitného režimu. Kromě toho se očekává, že se v důsledku stárnutí obyvatelstva a častějšího výskytu chronických onemocnění budou zvyšovat potřeby v oblasti zdravotní péče. Existují rozdíly v přístupu ke zdravotní péči. Ačkoli subjektivně neuspokojená potřeba zdravotní péče v České republice patří k nejnižším v EU, existují regionální rozdíly, pokud jde o distribuci zdravotnických prostředků a zdravotnického personálu. Rozdíl mezi nejvyšší a nejnižší hustotou lékařů je více než dvojnásobný, přičemž existují i podstatné rozdíly v poskytování primární péče. Existují plány na zvýšení meziregionální nabídky prostřednictvím kombinovaných ordinací poskytujících jak primární péči, tak i jiné služby. Česká republika se také potýká s problémy s poskytováním zdravotní péče zranitelným skupinám, zejména lidem bez domova. Uvedené nedostatky a rozdíly v poskytování zdravotní péče by mohl pomoci řešit ústup od centralizace péče v nemocnicích (viz oddíl 3.1) doplněný dalším rozšiřováním primární péče, integrací péče a nezbytnou infrastrukturou, což by zároveň přispělo k dosažení cíle udržitelného rozvoje č. 3. Předpokládá se, že stárnutí obyvatelstva zvýší tlak na služby dlouhodobé péče. Problematickou záležitostí zůstává řízení dlouhodobé, paliativní, zdravotní a sociální péče. Jednu z největších výzev pro poskytování dlouhodobé péče představuje integrace zdravotních a sociálních služeb. Roztříštěnost a rozdíly v podmínkách přístupu k péči i nadále oslabují účinnost různých režimů podpory. Přibližně 20 % osob, které potřebují dlouhodobou péči, pobývá ve zdravotnických zařízeních nebo v zařízeních sociální péče, což je výrazně nad průměrem EU, který tvoří 13 % (Zpráva Evropské komise a Výboru pro hospodářskou politiku o stárnutí obyvatelstva z roku 2018, Evropská komise, 2018b). To může poukazovat na nedostatek služeb domácí péče. Většina lidí, kteří potřebují dlouhodobou péči, pobírá peněžité dávky a péči jim neformálně poskytují osoby blízké (Ministerstvo práce a sociálních věcí, 2015); kvalita a účinnost této péče však vyvolávají rostoucí obavy. Příspěvky na péči nestačí na pokrytí profesionální domácí sociální péče. Hlavními překážkami, které brání většímu využívání služeb dlouhodobé péče, zůstávají vysoké ceny a nedostatek informací. Stávající spoléhání na neformální rodinnou péči nemusí stačit a může mít negativní dopad na ekonomickou aktivitu. Reforma systému ústavní péče stagnuje, zejména kvůli komplikovanému rámci pro její správu. Reforma psychiatrické péče podporovaná z fondů EU je slibná. Pokud jde o komunitní sociální služby, existují rostoucí regionální rozdíly (např. v přístupu k umisťování dětí do tří let do ústavní péče). Je nedostatek sociálních služeb, jako jsou komunitní služby pro dospělé a děti s několika postiženími nebo autismem. Sociální služby mají navíc často značný nedostatek pracovníků a jejich stávající pracovníci nejsou placeni (Evropská komise, 2019g). Existují plány na systémovou změnu sociálních služeb. Cílem „Východisek pro systémovou změnu financování a dalších úprav sociálních služeb“, které v roce 2019 oznámilo Ministerstvo práce a sociálních věcí, je na základě víceletého rámce zvýšit mandatorní vnitrostátní výdaje a zavést nové mechanismy správy a dále nové personální, materiální a technické standardy, které sníží administrativní zátěž pro poskytovatele sociálních služeb. Cílem těchto změn je řešit nesystémový charakter finančního rámce, který má dopad na dostupnost sociálních služeb, včetně zaměstnanců v tomto odvětví. V této fázi je však těžké odhadnout, jaký bude jejich dopad. Je také důležité zajistit, aby zjednodušení služeb nebylo v rozporu s potřebami klientů. Změny financování musí rovněž zohlednit pohled klientů a zahrnovat transparentní kritéria kvality. Česká republika patří k členským státům s nejvyšším počtem dětí v zařízeních ústavní péče. Česká republika zůstává jedním z mála členských států, které umisťují malé děti a kojence do zařízení ústavní péče, jako jsou dětské domovy. V roce 2018 žilo přibližně 7 800 dětí v 300 zařízeních ústavní péče, přestože se podle důkazů v 99 % nejednalo o sirotky. Ačkoli bylo v minulosti učiněno několik pokusů o změnu této situace, v současnosti nejsou k dispozici žádné konkrétní plány. Existuje prostor pro větší zaměření na preventivní sociální služby a podporu zranitelných rodin.

3.4.Konkurenceschopnost, reformy a investice Produktivita Růst produktivity práce se v roce 2018 zpomalil, ale zůstal nad průměrem eurozóny. Zpomalení růstu produktivity z 2,3 % v roce 2017 na 1,6 % v roce 2018 bylo způsobeno především neuspokojivými výsledky ve výrobním sektoru, zatímco produktivita v odvětví služeb nadále rostla. Pokles růstu zaznamenala rovněž souhrnná produktivita výrobních faktorů (z 2,7 % v roce 2017 na 1,1 % v roce 2018), ačkoli byla stále vyšší než průměrný růst v EU (0,7 %). Podle Daviese, E. a kol. (připravuje se) růst produktivity v období 2010–2016 táhl zejména růst průměrných podniků, přičemž produktivnější podniky zaznamenaly růst výrazně slabší, což mohlo být způsobeno suboptimálním přidělováním zdrojů. Podle Daviese a kol. souvisí toto suboptimální přidělování zdrojů s překážkami, jež brání podnikání a hospodářské soutěži. Podíl zombie podniků (podniky, které by na konkurenčním trhu typicky zanikly) je v odvětví výroby i služeb nižší než 5 %, což odpovídá průměru EU. Zatímco vliv těchto společností na produktivitu je méně výrazný, jejich dopady na zaměstnanost a investice jsou vyšší než průměr EU (Bauer, P. a kol., 2020). Existují značné rozdíly v produktivitě mezi velkými a malými podniky, zejména v odvětví výroby. V roce 2017 byla produktivita práce velkých podniků přibližně o 66 % vyšší než u mikropodniků (ve srovnání s 80 % v roce 2014) a přibližně o 25 % vyšší než u malých podniků (ve srovnání s 35 % v roce 2014). Rozdíl mezi středními a velkými podniky byl méně výrazný (15 %, ve srovnání s 20 % v roce 2014). Rozdíly byly výrazně větší v odvětví výroby, kde je produktivita větších podniků o 50 % vyšší než produktivita středních podniků a téměř dvakrát větší než produktivita malých podniků. Rozdíl mezi nejproduktivnějšími a zaostávajícími podniky se navíc v průběhu let zvyšuje (MMF, 2018). Vzhledem k tomu, že domácí malé a střední podniky mají největší podíl na zaměstnanosti a představují největší přidanou hodnotu, úřady plánují zlepšit jejich produktivitu a konkurenceschopnost prostřednictvím nové strategie a prováděcího plánu na podporu malých a středních podniků na období 2021–2027, a to s technickou podporou Evropské komise. Světová banka (2019b) rovněž dokončila analýzu souboru politik týkajících malých a středních podniků a jeho souladu s potřebami země, v níž vytyčila opatření na zlepšení jeho účinnosti a soudržnosti. Zjistila nedostatky ve zlepšování schopností řízení a přijímání nových digitálních technologií s cílem vyrovnat se produktivnějším podnikům. Rovněž dochází k nevhodné alokaci zdrojů napříč regiony a odvětvími a chybí synergie mezi nástroji agentur. Propagace a podpora podnikání zůstává nízká, což brzdí růst produktivity. Čistý přírůstek populace podniků se od roku 2015 příliš neměnil a v roce 2017 byl mírně záporný. Míra zakládání a zániku podniků – měřítko obchodní dynamiky – dosáhla 17,5 %, což je výrazně vyšší skóre než v roce 2008, avšak nejnižší ze zemí Visegrádské skupiny (jak z hlediska zakládání, tak z hlediska zániku podniků). V roce 2017 byla míra přežití podniků v prvních třech letech 61 %, zatímco míra přežití v prvních pěti letech byla nižší než 50 %. V České republice je na podnikání nahlíženo čím dál tím méně pozitivně a ČR se řadí k zemím s nejslabšími výsledky v oblasti podnikatelského vzdělávání. V této souvislosti zahájily úřady podpůrné programy zaměřené na technologické startupy, např. „CzechStarter“, které začínajícím podnikům v počáteční fázi poskytují odborné vedení a přípravu. Chybí však cílená podpora na podnikání pro mladé lidi, ženy, migranty nebo nezaměstnané. Ačkoli byla oznámena nová opatření k zavedení právní definice rodinného podniku, chybí podpora v souvislosti s převody podniků a generační obměnou. Podniky rovněž investují menší podíl přidané hodnoty do řídícího organizačního kapitálu než většina ostatních vyspělých ekonomik (OECD, 2016). Čeští absolventi mají obecně dobré technické dovednosti, ale méně rozvinuté sociální dovednosti a existují velké rozdíly v kvalitě manažerských škol. Pro hospodářský rozvoj a obnovu průmyslu jsou klíčové rychle rostoucí podniky založené na inovacích. Tyto podniky mají velký podíl na vytváření pracovních míst a růstu produktivity a mohou zvýšit účinnost a konkurenceschopnost v odvětvích a regionech, ve kterých působí (Hallak, I. a Harasztosi, P., 2019; Haltiwanger, J. a kol., 2017; Monteiro, G., 2019). Mnoho podniků v posledních letech úspěšně rozšířilo svou činnost a v roce 2016 bylo 4 241 podniků považováno za rychle rostoucí podniky (11,3 % podniků s nejméně 10 zaměstnanci v porovnání s průměrem EU 10,7 %). Jejich zeměpisné rozložení je poměrně homogenní, přičemž větší podíl podniků se nachází v regionech Praha, Severovýchod, Jihovýchod a Střední Morava (Flachenecker a kol., 2020). České firmy jsou vysoce integrované v hodnotových řetězcích, avšak vzhledem k rozdílům v produktivitě se zaměřují převážně na činnosti s nízkou přidanou hodnotou. Podle Evropské centrální banky (2019) mají země střední a východní Evropy na základě světových input-output tabulek jednu z největších měr účasti v globá