Návrh NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o společné evropské právní úpravě prodeje /* KOM/2011/0635 v konečném znění - 2011/0284 (COD) */





DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1. SOUVISLOSTI NÁVRHU · Odůvodnění a cíle návrhu Rozdíly, které se vyskytují ve smluvním právu jednotlivých členských států, omezují obchodníky a spotřebitele, kteří se hodlají zapojit do přeshraničního obchodu v rámci vnitřního trhu. Překážky, které z těchto rozdílů vyplývají, odrazují obchodníky, zejména malé a střední podniky (MSP), od zapojení se do přeshraničního obchodu nebo od expanze na trhy nových členských států. Spotřebitelům se tak brání v přístupu k výrobkům, které nabízejí obchodníci z jiných členských států. V současné době pouze jeden z deseti obchodníků v Unii zapojených do obchodu se zbožím vyváží v rámci Unie a většina těch, kteří tak činí, vyváží pouze do malého počtu členských států. Překážky související se smluvním právem jsou jedním z hlavních faktorů, jež mají podíl na této situaci. Z průzkumů[1] vyplývá, že z celé řady překážek, které omezují přeshraniční obchod, počítáme-li mezi ně daňovou úpravu, administrativní požadavky, obtíže s dodáním, jazyk a kulturu, vybrali obchodníci jako hlavní překážky přeshraničního obchodu ty související se smluvním právem. Nutnost obchodníků přizpůsobovat se jednotlivým vnitrostátním systémům smluvního práva, které se mohou uplatnit v přeshraničních transakcích, způsobuje, že je přeshraniční obchod složitější a nákladnější než domácí obchod, a to jak v transakcích mezi podnikateli a spotřebiteli, tak mezi podnikateli navzájem. V přeshraničních transakcích obchodníci většinou nesou dodatečné náklady, k čemuž v domácím obchodu nedochází. Tyto náklady zahrnují obtíže při vyhledávání pravidel použitelného zahraničního smluvního práva, získávání právního poradenství, sjednávání rozhodného práva v transakcích mezi podnikateli navzájem a přizpůsobování smluv požadavkům práva na ochranu spotřebitele v transakcích mezi podnikatelem a spotřebitelem. V přeshraničních transakcích mezi podnikatelem a spotřebitelem mají náklady na transakci, které souvisejí se smluvním právem, a právní překážky vyplývající z rozdílů mezi jednotlivými kogentními ustanoveními vnitrostátního práva na ochranu spotřebitele, značný dopad. Podle článku 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)[2] kdykoli obchodník zaměřuje svou činnost na spotřebitele v jiném členském státě, musí dodržovat smluvní právo tohoto členského státu. Jestliže si smluvní strany zvolily jiné rozhodné právo a pokud kogentní předpisy o ochraně spotřebitele členského státu spotřebitele poskytují vyšší úroveň ochrany, je zapotřebí tato kogentní pravidla na ochranu spotřebitele dodržovat. Obchodníci proto musí dopředu zjistit, zda právo členského státu, v němž má spotřebitel obvyklé bydliště, poskytuje vyšší úroveň ochrany, a zajistit, aby jejich smlouva byla s těmito požadavky v souladu. Stávající harmonizace práva na ochranu spotřebitele na úrovni Unie vedla k určitému přiblížení v některých oblastech, ale rozdíly mezi právními úpravami jednotlivých členských států jsou i nadále podstatné. Pokud jde o transakce elektronického obchodu, obchodníci nesou další náklady související se smluvním právem, které vyplývají z potřeby přizpůsobit internetové stránky právním požadavkům jednotlivých členských států, do nichž obchodníci směřují svou činnost. Pokud jde o přeshraniční transakce mezi obchodníky, na smluvní strany se nevztahují stejná omezení týkající se rozhodného práva. Ekonomický dopad sjednávání a používání zahraničního práva je však rovněž vysoký. Náklady vyplývající z používání jednotlivých vnitrostátních právních řádů zatěžují zejména malé a střední podniky (MSP). V rámci jejich vztahů s většími společnostmi musí MSP většinou souhlasit, že budou používat právo svého obchodního partnera a že ponesou náklady na zjištění obsahu zahraničního práva, které je pro smlouvu rozhodné, a na jeho dodržování. Ve smlouvách uzavíraných mezi MSP představuje potřeba sjednat rozhodné právo hlavní překážku přeshraničního obchodu. V případě obou typů smluv (tj. smluv uzavíraných mezi podnikateli a smluv uzavíraných mezi podnikatelem a spotřebitelem) mohou být tyto dodatečné náklady na transakci, které musejí nést MSP, dokonce zcela nepřiměřené vzhledem k hodnotě dané transakce. Tyto dodatečné náklady na transakci rostou úměrně s počtem členských států, do nichž obchodník vyváží. Čím více zemí, do nichž tito obchodníci vyvážejí, tím větší důraz kladou na rozdíly ve smluvním právu jakožto překážce obchodu. MSP jsou podstatně znevýhodněny, protože čím menší je obrat společnosti, tím větší je podíl nákladů na transakci. Obchodníci musí rovněž čelit právní složitosti přeshraničního obchodu, která je ve srovnání s domácím obchodem větší, protože obchodníci se často potýkají s mnoha právními úpravami uzavírání smluv, jejichž znaky se často liší. Potřeba vypořádat se zahraniční právní úpravou zvyšuje složitost přeshraničních transakcí. Obchodníci zařadili potíže při vyhledávání cizí právní úpravy smluvního práva na první místo mezi překážkami omezujícími transakce mezi podnikateli a spotřebiteli a na třetí místo v případě transakcí mezi podnikateli.[3] Právní složitost je vyšší v případě obchodování se zemí, jejíž právní systém se značně odlišuje, zatímco bylo empiricky dokázáno, že bilaterální obchod mezi zeměmi s právním systémem vycházejícím ze společného základu je mnohem větší než obchod mezi dvěma zeměmi, které tento společný základ nesdílejí.[4] Rozdíly ve smluvním právu, dodatečné náklady na transakci a složitost, kterou v přeshraničních transakcích vytvářejí, odrazuje značný počet obchodníků, zejména MSP, od expanze na trhy jiných členských států. Tyto rozdíly mají rovněž za účinek omezování hospodářské soutěže na vnitřním trhu. Každoroční hodnota obchodních transakcí, které nejsou uskutečněny mezi členskými státy z důvodu rozdílů ve smluvním právu, sama o sobě představuje desítky miliard eur. Nevyužité příležitosti v přeshraničním obchodu mají rovněž negativní dopad na evropské spotřebitele. Nižší objem přeshraničního obchodu vede k nižšímu objemu dovozů a k nižší konkurenceschopnosti mezi obchodníky. Může to vést k omezenějšímu výběru produktů a k jejich vyšší ceně na spotřebitelském trhu. I když by přeshraniční nakupování mohlo přinést značné ekonomické výhody související s větší a lepší nabídkou, většina evropských spotřebitelů nakupuje pouze na domácím trhu. Jedním z důležitých důvodů, které vedou k vzniku této situace, jsou rozdíly ve vnitrostátních právních úpravách, protože spotřebitelé si často nejsou jisti svými právy v přeshraničních situacích. Jednou z jejich největších obav je například to, jaké mají k dispozici prostředky nápravy, jestliže produkt koupený v jiném členském státě není ve shodě se smlouvou. Řada spotřebitelů je pak odrazena od nákupů mimo svůj domácí trh. Nevyužívají tak příležitosti vnitřního trhu, jelikož v jiném členském státě lze často nalézt lepší nabídky, pokud jde o kvalitu a cenu. Elektronický obchod usnadňuje hledání nabídek, jakož i porovnávání cen a ostatních podmínek, bez ohledu na to, kde je obchodník usazen. Když se však spotřebitelé pokoušejí objednat si zboží od podnikatele z jiného členského státu, velmi často se setkávají s odmítnutím prodeje z důvodu rozdílů ve smluvním právu coby obchodní praktikou. Celkový cíl návrhu je lépe vytvořit vnitřní trh a zlepšit jeho fungování tím, že se podnikatelům zjednoduší rozšiřování přeshraničního obchodu a spotřebitelům přeshraniční nakupování. Tohoto cíle lze dosáhnout tím, že bude k dispozici samostatný a jednotný soubor pravidel smluvního práva, který bude obsahovat i ustanovení na ochranu spotřebitele, tj. společná evropská právní úprava prodeje, která by v rámci vnitrostátního práva členských států měla být považována za druhý systém smluvního práva. Obchodníci by měli mít možnost, za předpokladu, že s tím druhá smluvní strana souhlasí, používat společnou evropskou právní úpravu prodeje ve všech svých přeshraničních transakcích v rámci Evropské unie, a nemuseli by se tak přizpůsobovat odlišným vnitrostátním úpravám smluvního práva. Tato právní úprava by se měla vztahovat na smlouvu po celou dobu její platnosti, a měla by proto zahrnovat většinu oblastí, které jsou při uzavírání přeshraničních smluv relevantní. V důsledku toho by se potřeba, aby se obchodníci seznamovali s vnitrostátními právními řády jiných členských států, omezila pouze na některé, méně důležité záležitosti, které nejsou upraveny společnou evropskou právní úpravou prodeje. V transakcích mezi podnikatelem a spotřebitelem by již neexistovala potřeba označit kogentní ustanovení na ochranu spotřebitele vyplývající z práva na ochranu spotřebitele, protože společná evropská právní úprava prodeje by obsahovala plně harmonizovaná pravidla na ochranu spotřebitele, která by poskytovala vysokou úroveň ochrany v rámci celé Evropské unie. V přeshraničních transakcích mezi obchodníky by mohla jednání o rozhodném právu probíhat bez problémů, protože smluvní strany by měly příležitost sjednat, že se jejich smluvní vztah bude řídit společnou evropskou právní úpravou prodeje, která je stejně dostupná pro obě tyto strany. V přímém důsledku by obchodníci mohli ušetřit na dodatečných transakčních nákladech souvisejících se smluvním právem a mohli by při přeshraničním obchodě fungovat v jednodušším právním prostředí na základě jednotného souboru pravidel v rámci celé Evropské unie. Obchodníci by proto mohli lépe využívat vnitřní trh tím, že budou expandovat i za hranice, čímž by se posílila hospodářská soutěž na vnitřním trhu. Spotřebitelé by těžili z lepšího přístupu k nabídkám v rámci celé Evropské unie za nižší ceny a nesetkávali by se s odmítáním prodeje v tak vysoké míře. Rovněž by si byli více jisti svými právy při přeshraničních nákupech na základě jednotného souboru kogentních pravidel, která poskytují vysokou úroveň ochrany spotřebitele. Obecné souvislosti Komise ve svém sdělení z roku 2001[5] zahájila postup rozsáhlých veřejných konzultací ohledně roztříštěné právní úpravy v oblasti smluvního práva a jejích negativních dopadů na přeshraniční obchod. V červenci 2010 Komise zahájila veřejnou konzultaci zveřejněním „Zelené knihy o možnostech politiky pro pokrok směrem k evropskému smluvnímu právu pro spotřebitele a podniky“[6] (zelená kniha), z níž vyplývaly různé možnosti politiky, jak posílit vnitřní trh dosažením pokroku v oblasti evropského smluvního práva. V reakci na zelenou knihu vydal Evropský parlament dne 8. června 2011 své usnesení, v němž vyjádřil silnou podporu nástroji, který by lépe vytvořil vnitřní trh a zlepšil jeho fungování a přinesl výhody pro obchodníky, spotřebitele a soudní systémy členských států. Sdělení Komise „Evropa 2020“[7] uznává, že je zapotřebí, aby uzavírání smluv s partnery v jiných členských státech bylo pro obchodníky i spotřebitele jednodušší a méně nákladné. K tomu by mělo vést zejména dosažení pokroku v oblasti fakultativního systému evropského smluvního práva. Digitální agenda pro Evropu[8] předpokládá vytvoření fakultativního nástroje evropského smluvního práva, jenž napomůže překonat roztříštěnost smluvního práva a posílit důvěru spotřebitelů v elektronický obchod. · Platné předpisy vztahující se na oblast návrhu Mezi jednotlivými systémy smluvního práva v členských státech existují značné rozdíly. Unie původně zahájila regulaci v oblasti smluvního práva prostřednictvím směrnic, které představovaly minimální harmonizaci v oblasti práva na ochranu spotřebitele. Přístup spočívající v minimální harmonizaci znamenal, že členské státy měly možnost zachovat nebo schválit kogentní požadavky, které budou přísnější než požadavky vyplývající z acquis. Tento přístup v praxi vedl k tomu, že členské státy přijaly rozdílná řešení, a to i v oblastech, které byly na úrovni Unie harmonizovány. Na rozdíl od toho nedávno schválená směrnice o právech spotřebitelů plně harmonizuje oblast informací, které mají být spotřebiteli poskytnuty před uzavřením smlouvy, práva spotřebitele na odstoupení od smlouvy uzavřené na dálku nebo mimo obchodní prostory, jakož i některé aspekty dodání zboží a přechodu nebezpečí. Pokud jde o vztahy mezi obchodníky, Unie upravila oblast boje proti prodlení se zaplacením ceny tím, že zavedla pravidla o minimálních úrokových sazbách. Na mezinárodní úrovni se obecně uplatňuje vídeňská úmluva o mezinárodním prodeji zboží (Vídeňská úmluva), jestliže se smluvní strany nerozhodly, že budou používat jinou právní úpravu. Vídeňská úmluva upravuje některé aspekty smluv o prodeji zboží, ale některé důležité záležitosti ponechává neupravené, jako např. nedostatky v oblasti souhlasu, nepřiměřené smluvní podmínky a promlčení. Dalším omezením v používání Vídeňské úmluvy[9] je skutečnost, že ne všechny členské státy k této úmluvě přistoupily a že neexistuje mechanismus, jak zajistit její jednotný výklad. Některé právní předpisy Unie jsou relevantní jak pro vztahy mezi podnikateli a spotřebiteli, tak pro vztahy mezi podnikateli navzájem. Směrnice o elektronickém obchodu[10] obsahuje pravidla týkající se platnosti smluv uzavíraných elektronickými prostředky a některé požadavky, jejichž splnění je vyžadováno před uzavřením smlouvy. V oblasti mezinárodního práva soukromého Unie schválila nástroje týkající se volby práva, a to zejména nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)[11], a ve vztahu k informačním povinnostem před uzavřením smlouvy nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II)[12]. První z těchto nástrojů stanoví pravidla pro určení rozhodného práva v oblasti smluvních povinností a druhý nástroj v oblasti mimosmluvních povinností, a to včetně povinností vyplývajících z prohlášení, která byla učiněna před uzavřením smlouvy. Nařízení Řím I a Řím II budou platit i nadále a nebudou tímto návrhem dotčena. I nadále bude zapotřebí stanovit rozhodné právo pro přeshraniční smlouvy. Dojde k tomu běžným postupem podle nařízení Řím I. Rozhodné právo si mohou zvolit samy smluvní strany (článek 3 nařízení Řím I), a pokud tak neučiní, použijí se obecná pravidla vyplývající z článku 4 nařízení Řím I. Pokud jde o spotřebitelské smlouvy, za podmínek vyplývajících z čl. 6 odst. 1 nařízení Řím I se v případě, že si smluvní strany nezvolily rozhodné právo, uplatní právo země, v níž má spotřebitel obvyklé bydliště. Společná evropská právní úprava prodeje bude druhým systémem smluvního práva v rámci vnitrostátního právního řádu jednotlivých členských států. Jestliže se smluvní strany dohodnou na používání společné evropské právní úpravy prodeje, její pravidla budou jediným vnitrostátním právem, které se uplatní na záležitosti spadající do předmětu smlouvy. Jestliže záležitost spadá do oblasti působnosti společné evropské právní úpravy prodeje, není možné použít jakákoli jiná vnitrostátní pravidla. Tato dohoda o používání společné evropské právní úpravy prodeje představuje volbu mezi dvěma různými systémy právní úpravy prodeje zboží v rámci téhož vnitrostátního práva, a nepředstavuje tedy dříve uvedenou volbu rozhodného práva ve smyslu pravidel mezinárodního práva soukromého a nesmí být s touto volbou zaměňována. Vzhledem k tomu, že se společná evropská právní úprava prodeje nevztahuje na všechny prvky smlouvy (např. protiprávnost smluv, zastoupení), tyto zbývající otázky se budou řídit platnými pravidly občanského práva členských států. V rámci obvyklého používání nařízení Řím I je však volba práva v případě transakcí mezi podnikatelem a spotřebitelem omezena. Pokud si smluvní strany zvolí v rámci transakce mezi podnikatelem a spotřebitelem právo jiného členského státu, než je právo země spotřebitele, nesmí tato volba za podmínek čl. 6 odst. 1 nařízení Řím I zbavit spotřebitele ochrany, kterou mu poskytují ustanovení právního řádu, od nichž se nelze smluvně odchýlit, země jeho obvyklého bydliště (čl. 6 odst. 2 nařízení Řím I). Pokud si však smluvní strany zvolí v rámci použitelného vnitrostátního práva společnou evropskou právní úpravu prodeje, nemusí mít toto ustanovení žádný praktický dopad. Důvodem je, že ustanovení společné evropské právní úpravy prodeje v rámci zvoleného práva dané země jsou totožná s ustanoveními společné evropské právní úpravy prodeje v rámci práva země spotřebitele. Úroveň ochrany poskytované kogentními předpisy na ochranu spotřebitele v zemi spotřebitele proto není vyšší, a spotřebitel tak není zbaven ochrany, kterou mu poskytují právní předpisy v místě jeho obvyklého bydliště. · Soulad s ostatními politikami a cíli Unie Tento návrh je v souladu s cílem dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele a obsahuje kogentní pravidla týkající se ochrany spotřebitele, od nichž se smluvní strany nemohou k tíži spotřebitele odchýlit. Úroveň ochrany, kterou tato kogentní pravidla poskytují, je navíc rovnocenná se stávajícím acquis nebo jej převyšuje. Tento návrh je rovněž v souladu s politikou Unie napomáhat MSP, aby využívaly více příležitostí, které nabízí vnitřní trh. Společnou evropskou právní úpravu prodeje lze zvolit ve smlouvách mezi obchodníky, pokud je alespoň jeden z těchto obchodníků MSP podle definice vyplývající z doporučení Komise 2003/361/ES[13] týkající se definice mikropodniků a malých a středních podniků a za současného zohlednění budoucího vývoje. Návrh je rovněž v souladu s mezinárodní obchodní politikou Unie, neboť nediskriminuje smluvní strany ze třetích zemí, které si rovněž mohou zvolit používání společné evropské právní úpravy prodeje, pokud je jedna smluvní strana usazena v členském státě. Tímto návrhem nejsou dotčeny budoucí iniciativy Komise týkající se odpovědnosti za porušení Smlouvy o fungování Evropské unie, např. v oblasti pravidel hospodářské soutěže. 2. VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ · Konzultace zúčastněných stran Zveřejněním zelené knihy Komise zahájila rozšířenou veřejnou konzultaci, která byla ukončena dne 31. ledna 2011. V reakci na konzultace ohledně zelené knihy Komise obdržela 320 odpovědí od všech kategorií zúčastněných subjektů v celé Unii. Řada respondentů spatřovala výhody možnosti 1 (zveřejnění výsledků skupiny odborníků) a možnosti 2 (sada nástrojů pro zákonodárce Unie). Možnost 4 (fakultativní nástroj evropského smluvního práva) získala podporu několika členských států i ostatních zúčastněných subjektů, a to samostatně nebo společně se sadou nástrojů, za předpokladu, že bude splňovat některé podmínky, jako je např. vysoká míra ochrany spotřebitele, jasnost a uživatelsky přívětivá ustanovení. Jedna z hlavních obav, kterou zúčastněné strany vyjádřily v reakci na zelenou knihu, byla nejasnost ve vztahu věcného obsahu případného nástroje evropského smluvního práva. Komise na tyto obavy reagovala tím, že zúčastněným subjektům poskytla příležitost uplatnit připomínky ke studii proveditelnosti, kterou připravila skupina odborníků pro evropské smluvní právo. Z reakcí na zelenou knihu rovněž vyplývají preference týkající se věcného obsahu tohoto nástroje. V důsledku toho se návrh zaměřuje na smlouvy o prodeji zboží. Komise rozhodnutím ze dne 26. dubna 2010[14] zřídila skupinu odborníků pro evropské smluvní právo. Skupina měla za úkol připravit studii proveditelnosti týkající se případného budoucího nástroje evropského smluvního práva, který by se vztahoval na hlavní aspekty, jež se v praxi objevují při přeshraničních transakcích. V září 2010 byla zřízena skupina hlavních zúčastněných subjektů (podnikatelské a spotřebitelské asociace, zástupci bankovního a pojišťovacího sektoru a asociace advokátů a notářů) s cílem poskytnout skupině odborníků praktické vstupy týkající se uživatelské přívětivosti pravidel vytvořených v rámci studie proveditelnosti. Studie proveditelnosti byla zveřejněna dne 3. května 2011 a neformální konzultace byly otevřeny do 1. července 2011. · Posouzení dopadů V rámci posouzení dopadů se analyzovalo sedm možností politik vyplývajících ze zelené knihy. Zpráva o posouzení dopadů obsahuje úplný popis a analýzu těchto možností. Mezi tyto možnosti patří základní scénář (bez změny politiky), sada nástrojů pro zákonodárce, doporučení o společné evropské právní úpravě prodeje, nařízení, kterým se stanoví fakultativní společná evropská právní úprava prodeje, směrnice (úplná nebo minimální harmonizace) o kogentní společné evropské právní úpravě prodeje, nařízení, které stanoví evropské smluvní právo a nařízení, které stanoví evropský občanský zákoník. Zpráva o posouzení dopadů dospěla v rámci srovnávací analýzy dopadů těchto možností k závěru, že cíle politiky by nejlépe naplňovaly možnost fakultativního systému jednotného smluvního práva, směrnice obsahující úplnou harmonizaci a nařízení, kterým se stanoví kogentní úprava společného systému prodeje. I když by poslední dvě uvedené možnosti značně snížily náklady na transakci, které nesou obchodníci, a nabídly by méně složité právní prostředí pro ty, kteří chtějí obchodovat přes hranice, zároveň by však představovaly značnou zátěž pro obchodníky, protože i ti obchodníci, kteří obchodují pouze na domácím trhu, by se museli přizpůsobovat novému právnímu rámci. Náklady spojené s tím, aby se obchodníci seznámili s takovou novou kogentní právní úpravou by byly, zejména ve srovnání s fakultativním systémem jednotného smluvního práva, značné, protože by měly dopad na všechny obchodníky. Fakultativní systém jednotného smluvního práva by oproti tomu vedl pouze ke vzniku jednorázových nákladů vznikajícím těm obchodníkům, kteří tento systém hodlají využít při přeshraničním obchodu. Volba fakultativního systému jednotného smluvního práva byla proto odůvodněna jako nejvíce odpovídající opatření, protože by snížila náklady na transakce, které vynakládají obchodníci vyvážející do několika členských států, a přinesla by spotřebitelům větší volbu mezi výrobky za nižší ceny. Zároveň by zvýšila úroveň ochrany spotřebitelů, která je poskytována spotřebitelům nakupujícím přes hranice, a vytvořila tak prostředí důvěry, protože spotřebitelé by v rámci celé Unie používali stejný soubor pravidel. 3. PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU · Shrnutí navrhovaných opatření Návrh obsahuje společnou evropskou právní úpravu prodeje. Harmonizuje vnitrostátní smluvní právo členských států, aniž by vyžadoval změny platné právní úpravy v členských státech, ale tím, že v rámci vnitrostátního práva jednotlivých členských států vytváří druhý systém smluvního práva pro účely smluv, na něž se vztahuje oblast působnosti tohoto systému, který je totožný v rámci celé Evropské unie a bude existovat vedle stávajících pravidel vnitrostátního smluvního práva. Společná evropská právní úprava prodeje se použije na dobrovolném základě a bude vycházet z dohody smluvních stran uzavírajících přeshraniční smlouvu. · Právní základ Návrh vychází z článku 114 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU). Návrh obsahuje jediný a jednotný soubor plně harmonizovaných pravidel smluvního práva včetně pravidel na ochranu spotřebitele ve formě společné evropské právní úpravy prodeje, jíž je zapotřebí považovat za druhý systém smluvního práva existující v rámci vnitrostátního práva jednotlivých členských států a která je na základě platné dohody smluvních stran k dispozici pro přeshraniční transakce. Tato dohoda nepředstavuje volbu rozhodného práva ve smyslu pravidel mezinárodního práva soukromého a nesmí být s takovou volbou zaměňována. Tato volba se činí v rámci vnitrostátního práva, které je podle pravidel mezinárodního práva soukromého rozhodné. Cílem tohoto řešení je vytvoření a fungování vnitřního trhu. Toto řešení by odstranilo překážky uplatňování základních svobod, které vyplývají z rozdílů mezi vnitrostátními právními řády, zejména pokud jde o dodatečné náklady na transakci a právní složitost, s níž se obchodníci setkávají při uzavírání přeshraničních transakcí, a nedostatek důvěry ve svá práva, který spotřebitelé pociťují při nákupech z jiné země EU. To vše má přímý dopad na vytvoření a fungování vnitřního trhu a omezování hospodářské soutěže. Společná evropská právní úprava prodeje by v souladu s čl. 114 odst. 3 SFEU zajistila vysokou úroveň ochrany spotřebitele tím, že by zavedla vlastní soubor kogentních pravidel, která zachovávají nebo zdokonalují úroveň ochrany, kterou spotřebitelé využívají v rámci stávajícího práva EU v oblasti ochrany spotřebitelů. · Zásada subsidiarity Návrh je v souladu se zásadou subsidiarity vyplývající z článku 5 Smlouvy o Evropské unii (SEU). Cíle tohoto návrhu, tj. přispět k řádnému fungování vnitřního trhu tím, že bude k dispozici fakultativní a jednotný soubor pravidel smluvního práva, má zjevný přeshraniční rozměr a nemůže jej být uspokojivě dosaženo členskými státy v rámci jejich vnitrostátních systémů. Vzhledem k tomu, že rozdíly ve vnitrostátních systémech smluvního práva i nadále vytvářejí významné dodatečné náklady na přeshraniční transakce, nemůže být cíle spočívajícího v dokončení vnitřního trhu usnadněním expanze přeshraničního obchodu pro obchodníky a přeshraničních nákupů pro spotřebitele, plně dosaženo. Členské státy nebudou přijetím nekoordinovaných opatření na vnitrostátní úrovni schopny odstranit dodatečné náklady na transakci a právní složitost vyplývající z rozdílů ve vnitrostátních systémech smluvního práva, jimž obchodníci čelí v přeshraničním obchodu v EU. Spotřebitelé budou mít i nadále menší možnost volby a omezený přístup k produktům z jiných členských států. Rovněž nebudou pociťovat důvěru, která vyplývá ze znalosti vlastních práv. V souladu se zásadou subsidiarity by cíle tohoto návrhu bylo možné lépe dosáhnout opatřením na úrovni Unie. Unie má lepší postavení pro řešení problémů týkajících se právní roztříštěnosti tím, že přijme opatření v oblasti smluvního práva, které sblíží pravidla, jež se použijí na přeshraniční transakce. Jak se vyvíjí tržní trendy a tlaky na členské státy, aby přijaly nezávislá opatření, například při regulaci rozvíjejícího se trhu s digitálním obsahem, rozdíly v právní úpravě, které vedou ke zvyšování nákladů na transakci a nedostatkům v ochraně spotřebitele, budou pravděpodobně narůstat. · Zásada proporcionality Návrh je v souladu se zásadou proporcionality vyplývající z článku 5 SEU. Oblast působnosti tohoto návrhu se zaměřuje na ty aspekty, které v přeshraničních transakcích způsobují skutečné problémy, a není rozšířena na aspekty, na něž lépe reaguje vnitrostátní právo. Pokud jde o věcnou působnost, návrh obsahuje ustanovení, která upravují práva a povinnosti smluvních stran během platnosti smlouvy, ale nedotýká se například pravidel o zastupování, u nichž není pravděpodobné, že by byly předmětem sporu. Pokud jde o územní působnost, návrh se vztahuje na případy přeshraničních transakcí, u nichž vznikají problémy s dodatečnými náklady na transakci a složitostí právního systému. Osobní působnost návrhu je omezena na transakce, u nichž se vyskytují hlavní problémy související s vnitřním trhem, tj. na vztahy mezi podnikateli, kde je alespoň jedna smluvní strana malým a středním podnikem, a na vztahy mezi podnikatelem a spotřebitelem. Smlouvy uzavřené mezi soukromými osobami a smlouvy mezi obchodníky, kteří nejsou MSP, nejsou touto právní úpravou pokryty, protože nevykazují potřebu přijmout opatření, pokud jde o tyto typy přeshraničních smluv. Nařízení ponechává členským státům dvě možnosti, aby rozhodly, zda smluvním stranám umožní používat společnou evropskou právní úpravu prodeje také v čistě domácím prostředí a na smlouvy uzavírané mezi obchodníky, z nichž ani jeden není MSP. Tento návrh představuje vzhledem k fakultativní a dobrovolné povaze společné evropské právní úpravy prodeje a ve srovnání s ostatními analyzovanými možnostmi přiměřené opatření. Znamená to, že její použití závisí na dohodě smluvních stran, pokud to společně považují za přínosné pro danou přeshraniční transakci. Skutečnost, že společná evropská právní úprava prodeje představuje fakultativní soubor pravidel, která se použijí jen v přeshraničních případech, znamená, že tato úprava může také odstraňovat překážky přeshraničního obchodu, aniž by zasahovala do hluboce zakořeněných vnitrostátních právních systémů a tradic. Společná evropská právní úprava prodeje bude fakultativním systémem, který bude existovat vedle stávajících pravidel smluvního práva a nebude je nahrazovat. Toto legislativní opatření bude tedy představovat pouze takový zásah, který je nezbytný pro vytvoření dalších příležitostí ve prospěch obchodníků a spotřebitelů na vnitřním trhu. · Volba nástrojů Nástroj, který byl pro tuto iniciativu zvolen, je nařízení o fakultativní společné evropské právní úpravě prodeje. Nezávazný nástroj, jakým je například sada nástrojů pro zákonodárce EU nebo doporučení určené členským státům, by nedosáhl požadovaného cíle, tj. lépe vytvořit vnitřní trh a zlepšit jeho fungování. Směrnice nebo nařízení, které by nahradily vnitrostátní právo a zavedly povinné evropské smluvní právo, by zacházely příliš daleko a požadovaly by, aby domácí obchodníci, kteří nehodlají prodávat přes hranice, nesli náklady, které nejsou vyváženy dosažením úspor nákladů, protože k těm dochází pouze v případě přeshraničního obchodu. Směrnice, která stanoví minimální normy pro povinné evropské smluvní právo, by navíc nebyla vhodná, protože by nezavedla úroveň právní jistoty a nezbytný stupeň jednotnosti, aby se snížily náklady na transakci. 4. DOPAD NA ROZPOČET Komise po schválení návrhu vytvoří databázi pro výměnu informací týkajících se pravomocných rozsudků, které odkazují na společnou evropskou právní úpravu prodeje nebo na jakékoli jiné ustanovení tohoto nařízení, jakož i příslušných rozsudků Soudního dvora Evropské unie. Náklady související s touto databází budou pravděpodobně narůstat spolu s počtem pravomocných rozsudků, které budou k dispozici. Komise bude zároveň organizovat školení pro zástupce právnických profesí ohledně používání společné evropské právní úpravy prodeje[15]. Je pravděpodobné, že se tyto náklady časem sníží, jak poroste povědomí o fungování společné evropské právní úpravy prodeje. 5. DALŠÍ INFORMACE · Zjednodušení Návrh fakultativního a sekundárního systému smluvního práva má tu výhodu, že umožňuje smluvním stranám používat jednotný soubor pravidel smluvního práva v rámci celé EU, aniž by nahrazoval vnitrostátní systém smluvního práva. Samostatný a jednotný soubor pravidel může smluvním stranám nabídnout řešení nejčastějších problémů, které se mohou ve vztahu k smluvnímu právu vyskytnout v přeshraničních případech. Pokud jde o obchodníky, tato možnost by vyloučila potřebu vyhledávání jednotlivých vnitrostátních právních úprav. Aby spotřebitelé lépe pochopili svá práva vyplývající ze společné evropské právní úpravy prodeje, předložilo by se jim standardní informační oznámení, z něhož získají informace o svých právech. Návrh má potenciál zajistit budoucí soudržnost právních předpisů EU v jiných oblastech politiky, kde je relevantní smluvní právo. · Ustanovení o přezkumu Návrh upravuje přezkum používání společné evropské právní úpravy prodeje nebo jakéhokoli jiného ustanovení tohoto nařízení po pěti letech ode dne jeho použitelnosti, a to zejména s ohledem na potřebu dále rozšířit rozsah působnosti ve vztahu ke smlouvám mezi podnikateli, tržní a technický rozvoj týkající se digitálního obsahu a budoucí vývoj v oblasti acquis Unie. Komise za tímto účelem předloží Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu, kterou případně doplní o návrhy změn tohoto nařízení. · Evropský hospodářský prostor Návrh nařízení se týká záležitosti EHP, a proto by měl být rozšířen na EHP. · Vysvětlení návrhu Návrh je rozdělen na tři hlavní části: nařízení, příloha I tohoto nařízení obsahující pravidla smluvního práva (společnou evropskou právní úpravu prodeje) a přílohu II obsahující standardní informační oznámení. A. Nařízení Článek 1 stanoví cíl a předmět nařízení. Článek 2 obsahuje seznam definic pojmů, které nařízení používá. Některé definice již existují v příslušném acquis, ale jiné představují pojmy, jejíž definice se objevuje poprvé. Článek 3 vysvětluje fakultativní povahu pravidel smluvního práva v přeshraničních smlouvách o prodeji zboží, dodání digitálního obsahu a poskytování souvisejících služeb. Článek 4 stanoví územní působnost nařízení, která je omezena na přeshraniční smlouvy. Článek 5 stanoví věcnou působnost smluv o prodeji zboží, dodání digitálního obsahu a poskytnutí souvisejících služeb, jako jsou např. instalace a oprava. Článek 6 vylučuje smlouvy se smíšeným účelem a splátkový prodej s oblasti působnosti tohoto nařízení. Článek 7 popisuje osobní působnost tohoto nařízení, která se vztahuje na smlouvy uzavírané mezi obchodníkem a spotřebitelem a na smlouvy uzavírané mezi obchodníky, kde alespoň jedna smluvní strana je MSP. Článek 8 vysvětluje, že volba společné evropské právní úpravy prodeje vyžaduje dohodu smluvních stran. Ve smlouvách uzavíraných mezi obchodníkem a spotřebitelem je volba společné evropské právní úpravy prodeje platná pouze tehdy, jestliže spotřebitel svůj souhlas vyjádřil výslovně a odděleně od vyjádření dohody směřující k uzavření smlouvy. Článek 9 obsahuje několik požadavků na poskytování informací o společné evropské právní úpravě prodeje ve smlouvách uzavíraných mezi obchodníkem a spotřebitelem. Spotřebitel obdrží zejména informační oznámení uvedené v příloze II. Článek 10 požaduje, aby členské státy zajistily zavedení sankcí pro případy, kdy obchodníci poruší své povinnosti týkající se zvláštních požadavků vyplývajících z článků 8 a 9. Článek 11 vysvětluje, že v důsledku platné volby společné evropské právní úpravy prodeje, je tato úprava jediným rozhodným právem pro záležitosti v ní upravené a v důsledku toho se na záležitosti spadající do oblasti působnosti této úpravy nepoužijí jiná pravidla vnitrostátního práva. Volba společné evropské právní úpravy prodeje se uplatní zpětně a vztahuje se i na dodržení povinnosti poskytnout informace před uzavřením smlouvy a prostředky nápravy v případě nesplnění těchto povinností. Článek 12 upřesňuje, že tímto nařízením nejsou dotčeny požadavky na poskytování informací vyplývající ze směrnice 2006/123/ES o službách na vnitřním trhu[16]. Článek 13 dává členským státům možnost přijmout právní předpisy, které umožní smluvním stranám používat společnou evropskou právní úpravu prodeje v čistě domácím prostředí a na smlouvy mezi obchodníky, z nichž ani jeden není MSP. Článek 14 požaduje, aby členské státy oznamovaly pravomocné rozsudky svých soudů, které vykládají ustanovení společné evropské právní úpravy prodeje nebo jakékoli jiné ustanovení tohoto nařízení. Komise vytvoří databázi těchto rozsudků. Článek 15 obsahuje ustanovení o přezkumu. Článek 16 stanoví, že toto nařízení vstoupí v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie. B. Příloha I Příloha I obsahuje znění společné evropské právní úpravy prodeje. Část I „Úvodní ustanovení“ upravuje obecné zásady smluvního práva, které musí všechny strany v jednání o smlouvě dodržovat, jako je např. dobrá víra a poctivé jednání. Zásada smluvní svobody poskytuje smluvním stranám možnost, odchýlit se od pravidel společné evropské právní úpravy prodeje, pokud nejsou tato pravidla výslovně označena jako kogentní, např. pravidla na ochranu spotřebitele. Část II „Uzavírání závazné smlouvy“ obsahuje ustanovení o právu stran získat zásadní informace před uzavřením smlouvy a pravidla upravující způsoby uzavíraní dohod mezi stranami. Tato část obsahuje specifická ustanovení, která spotřebitelům poskytují právo odstoupit od smlouvy uzavřené na dálku nebo mimo obchodní prostory. Obsahuje také ustanovení o zrušení smlouvy v důsledku omylu, podvodu, hrozby nebo zneužití postavení. Část III „Posuzování obsahu smlouvy“ upravuje obecná ustanovení o tom, jak mají být v případě pochybností smluvní podmínky vykládány. Obsahuje rovněž pravidla o obsahu a účincích smluv i o smluvních podmínkách, které mohou být považovány za nepřiměřené, a tudíž neplatné. Část IV „Povinnosti a prostředky nápravy stran kupní smlouvy“ se zaměřuje na pravidla specifická pro kupní smlouvy a smlouvy o dodání digitálního obsahu, z nichž vyplývají povinnosti prodávajícího a kupujícího. Tato část rovněž obsahuje pravidla o prostředcích nápravy v případě neplnění ze strany kupujícího a prodávajícího. Část V „Povinnosti a prostředky nápravy strany smlouvy o poskytování souvisejících služeb“ se týká případů, kdy prodávající v úzké souvislosti se smlouvou o prodeji zboží nebo o dodání digitálního obsahu poskytuje některé služby, jako např. instalaci, opravu nebo údržbu. Tato část vysvětluje, jaká se v dané situaci uplatní pravidla, zejména jaká jsou práva a povinnosti stran vyplývající z takové smlouvy. Část VI „Náhrada škody a úrok“ obsahuje dodatečná společná pravidla o náhradě škody a o úrocích z prodlení. Část VII „Navrácení plnění“ vysvětluje pravidla, která se použijí na to, co musí být navráceno v případě odstoupení od smlouvy nebo jejího ukončení. Část VIII „Promlčení“ upravuje účinky uplynutí času na výkon práv vyplývajících ze smlouvy. Dodatek 1 obsahuje vzorové pokyny pro odstoupení, které obchodník musí dát k dispozici spotřebiteli před uzavřením smlouvy uzavřené na dálku nebo mimo obchodní prostory a Dodatek 2 obsahuje vzorový formulář pro odstoupení od smlouvy. C. Příloha II Příloha II obsahuje standardní informační oznámení týkající se společné evropské právní úpravy prodeje, které obchodník musí dát spotřebiteli k dispozici před uzavřením dohody o používání společné evropské právní úpravy prodeje. 2011/0284 (COD) Návrh NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o společné evropské právní úpravě prodeje EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE, s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 114 této smlouvy, s ohledem na návrh Evropské komise, po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům, s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru[17], s ohledem na stanovisko Výboru regionů[18], v souladu s řádným legislativním postupem, vzhledem k těmto důvodům: (1) Stále existují značná omezení přeshraniční ekonomické činnosti, která zabraňují tomu, aby vnitřní trh využil svůj skutečný potenciál v oblasti růstu a vytváření pracovních míst. V současné době pouze jeden z deseti obchodníků v Unii vyváží v rámci Unie a většina těch, kteří tak činí, vyváží pouze do malého počtu členských států. Z celé řady překážek přeshraničního obchodu, počítaje v to daňovou úpravu, administrativní požadavky, obtíže s dodáním, jazyk a kulturu, obchodníci řadí problémy se zjišťováním ustanovení cizích právních řádů mezi hlavní překážky v transakcích mezi podnikateli a spotřebiteli a v transakcích mezi podnikateli navzájem. Vede to také ke znevýhodňování spotřebitelů vyplývajícího z omezeného přístupu ke zboží. Různé vnitrostátní systémy smluvního práva proto narušují uplatňování základních svobod, jako je svoboda poskytování zboží a služeb, a představují překážku fungování a trvalému vytváření vnitřního trhu. Jejich důsledkem je také omezení hospodářské soutěže, zejména na trzích menších členských států. (2) Smlouvy jsou nepostradatelným právním nástrojem pro každou ekonomickou transakci. Skutečnost, že obchodníci musí zvolit a sjednat rozhodné právo, zjistit ustanovení cizího použitelného práva, což často zahrnuje i pořízení překladu, vyhledání právního poradenství, aby se seznámili s požadavky tohoto práva, a přizpůsobení smluv jednotlivým vnitrostátním systémům, které se mohou na přeshraniční transakci vztahovat, však způsobuje to, že je přeshraniční obchod oproti domácímu obchodu složitější a nákladnější. Překážky související se smluvním právem jsou jedním z hlavních faktorů podílejících se na tom, že obchodníci, kteří se zaměřují na vývoz, se zdráhají zahájit přeshraniční obchod nebo rozšiřovat své operace do dalších členských států. Jejich odrazující účinek je zvláště silný pro malé a střední podniky (MSP), pro něž jsou často náklady na vstup na více zahraničních trhů ve srovnání s jejich obratem značně vysoké. V důsledku toho obchodníci přicházejí o úspory nákladů, jež by mohly dosáhnout, kdyby bylo možné uvádět na trh zboží a služby na základě jednotného smluvního práva použitelného na všechny jejich přeshraniční transakce a, pokud jde o online prostředí, na jedinou internetovou stránku. (3) Náklady na transakci související se smluvním právem, které tvoří prokazatelně značný podíl, a právní překážky vyplývající z rozdílů mezi kogentními pravidly na ochranu spotřebitele jednotlivých členských států mají přímý dopad na fungování vnitřního trhu, pokud jde o transakce uzavírané mezi podnikatelem a spotřebitelem. Podle článku 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (nařízení (ES) č. 593/2008)[19] kdykoli obchodník zaměřuje svou činnost na spotřebitele v jiném členském státě, řídí se právem na ochranu spotřebitele členského státu, v němž má spotřebitel obvyklé bydliště, které poskytuje větší úroveň ochrany spotřebitele, a nemůže se od tohoto práva smluvně odchýlit; toto právo se uplatní i v případě, že si strany zvolily jiné rozhodné právo. Obchodníci proto musí dopředu zjistit, zda právo na ochranu spotřebitele poskytuje vyšší úroveň ochrany, a zajistit, aby jejich smlouvy byly v souladu s těmito požadavky. Pokud jde o elektronický obchod, musí být navíc pozměněny i internetové stránky, aby odrážely závazné požadavky rozhodného cizího práva při uzavírání smluv se spotřebitelem, což znamená další náklady. Stávající harmonizace práva na ochranu spotřebitele na úrovni Unie vedla v některých oblastech ke sblížení právních předpisů. Rozdíly mezi jednotlivými členskými státy jsou však i nadále podstatné; stávající harmonizace ponechává členským státům širokou škálu možností, jak splnit požadavky vyplývající z právních předpisů Unie a jak stanovit úroveň ochrany spotřebitele. (4) Překážky související se smluvním právem, které obchodníkům znesnadňují úplné využít potenciálu vnitřního trhu, znevýhodňují také spotřebitele. Menší míra přeshraničního obchodu vede k menšímu počtu dovozů a slabší hospodářské soutěži. Spotřebitelé mohou být znevýhodněni omezeným výběrem zboží za vyšší ceny, obojí z toho důvodu, že jim své výrobky a služby přímo nabízí menší počet zahraničních obchodníků, a nepřímo také jako důsledek omezeného obchodu mezi podnikateli na velkoobchodní úrovni. I když by přeshraniční nakupování mohlo přinést podstatnou ekonomickou výhodu, pokud jde o větší počet nabídek a jejich lepší kvalitu, řada spotřebitelů se zapojením do přeshraničního nakupování váhá vzhledem k nejistotě ohledně svých práv. Některé hlavní obavy spotřebitelů souvisejí se smluvním právem; zda by například spotřebitelé měli k dispozici odpovídající ochranu v případě koupě vadných výrobků. Podstatná část spotřebitelů v důsledku toho upřednostňuje domácí nákupy, i když to znamená, že mají menší výběr za vyšší ceny. (5) Snaha těch spotřebitelů, kteří hodlají využít cenových rozdílů mezi jednotlivými členskými státy tím, že nakupují v jiném členském státě, je navíc podkopána odmítnutím obchodníka takové zboží prodat. I když elektronický obchod značně zjednodušil hledání nabídek, jakož i porovnávání cen a dalších podmínek bez ohledu na místo, kde je obchodník usazen, objednávky od spotřebitelů ze zahraniční jsou velmi často odmítány, protože obchodníci nehodlají vstupovat do přeshraničních transakcí. (6) Rozdíly ve vnitrostátních systémech smluvního práva proto představují překážky, které spotřebitelům a obchodníkům znemožňují plně využívat výhod vnitřního trhu. Tyto překážky související se smluvním právem by se podstatně snížily, pokud by smlouvy mohly vycházet z jediného a jednotného souboru pravidel smluvního práva použitelného bez ohledu na to, kde jsou smluvní strany usazeny. Tento jednotný soubor pravidel smluvního práva by se měl vztahovat na celou dobu platnosti smlouvy, a měl by proto upravovat oblasti, které jsou při uzavírání smlouvy nejdůležitější. Rovněž by měl obsahovat plně harmonizovaná ustanovení o ochraně spotřebitele. (7) Rozdíly mezi vnitrostátními systémy smluvního práva a jejich účinky na přeshraniční obchod rovněž způsobují omezení hospodářské soutěže. Jestliže je objem přeshraničního obchodu malý, je omezená i hospodářská soutěž, a obchodníci tak mají méně pobídek k tomu, aby byli inovativnější a aby zlepšovali kvalitu svých výrobků nebo snižovali ceny. Zejména v menších členských státech s omezeným počtem domácích konkurentů může rozhodnutí zahraničních obchodníků nevstupovat na tyto trhy z důvodu nákladů a složitosti omezovat hospodářskou soutěž, což má značný dopad na možnosti volby a cenové úrovně dostupných výrobků. Překážky přeshraničního obchodu mohou navíc narušovat hospodářskou soutěž mezi MSP a většími společnostmi. S ohledem na značný dopad nákladů na transakci ve vztahu k obratu je více pravděpodobné, že na zahraniční trh nevstoupí spíše MSP než jeho větší konkurent. (8) K překonání těchto překážek souvisejících se smluvním právem by smluvní strany měly mít možnost sjednat, že se jejich smlouva bude řídit jediným a jednotným souborem pravidel smluvního práva, která mají stejný význam a výklad ve všech členských státech, tj. společnou právní úpravou prodeje. Společná evropská právní úprava prodeje by měla představovat další možnost, která zlepšuje volbu, jež mají strany k dispozici, a je otevřená k použití kdykoli se strany shodně domnívají, že je to prospěšné k tomu, aby došlo ke zjednodušení přeshraničního obchodu a zamezení vzniku nákladů na transakci a na využití příležitosti. Tato právní úprava by se měla stát základem pro smluvní vztahy pouze tehdy, když se smluvní strany dohodnou na jejím použití. (9) Nařízení zavádí společnou evropskou právní úpravu prodeje. Harmonizuje smluvní právo členských států, aniž by bylo nutné změnit platné vnitrostátní smluvní právo, ale ve vnitrostátním právu jednotlivých členských států vytváří sekundární systém smluvního práva pro smlouvy v rámci jeho oblasti působnosti. Tento sekundární systém by měl být stejný v rámci celé Unie a měl by existovat vedle platných vnitrostátních pravidel smluvního práva. Společná evropská právní úprava prodeje by se měla používat na dobrovolném základě a vycházet z dohody smluvních stran uzavírajících přeshraniční smlouvu. (10) Dohoda o použití společné evropské právní úpravy prodeje by měla představovat volbu provedenou v rámci příslušného vnitrostátního práva, které je použitelné podle nařízení (ES) č. 593/2008, nebo ve vztahu k informačním povinnostem před uzavřením smlouvy podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (nařízení (ES) č. 864/2007)[20] nebo podle jakékoli jiné příslušné kolizní normy. Dohoda o používání společné evropské právní úpravy prodeje by proto neměla představovat volbu rozhodného práva ve smyslu kolizních norem, neměla by být s touto volbou zaměňována a neměla by být těmito kolizními normami dotčena. Toto nařízení proto nebude mít dopad na stávající kolizní normy. (11) Společná evropská právní úprava prodeje by měla obsahovat ucelený soubor plně harmonizovaných kogentních pravidel na ochranu spotřebitele. V souladu s čl. 114 odst. 3 Smlouvy by tato pravidla měla zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitele s cílem posílit důvěru spotřebitele ve společnou evropskou právní úpravu prodeje, čímž spotřebitel bude na základě této úpravy pobízen uzavírat smlouvy. Tato pravidla by měla zachovávat nebo zlepšovat úroveň ochrany, která je spotřebitelům poskytována podle práva Unie na ochranu spotřebitele. (12) Vzhledem k tomu, že společná evropská právní úprava prodeje obsahuje úplný soubor harmonizovaných kogentních pravidel na ochranu spotřebitele, nebudou se vyskytovat rozdíly mezi právními systémy členských států v této oblasti, jestliže se smluvní strany rozhodnou pro použití společné evropské právní úpravy prodeje. V důsledku toho nemá ustanovení čl. 6 odst. 2 nařízení (ES) č. 593/2008, které předpokládá existenci různé úrovně ochrany spotřebitele v členských státech, žádný praktický dopad na záležitosti, na něž se vztahuje společná evropská právní úprava prodeje. (13) Společná evropská právní úprava prodeje by měla být k dispozici pro účely přeshraničních smluv, protože v souvislosti s jejich uzavíráním vedou rozdíly mezi vnitrostátními právními systémy ke složitosti a vzniku dodatečných nákladů a odrazují strany od navazování smluvních vztahů. Přeshraniční povaha smlouvy by měla být ve smlouvách uzavíraných mezi podnikateli posouzena na základě obvyklého bydliště stran. Ve smlouvách uzavíraných mezi podnikateli a spotřebiteli by měl být přeshraniční požadavek splněn za předpokladu, že je buď obecná adresa uvedená spotřebitelem, nebo adresa pro dodání zboží, nebo fakturační adresa uvedená spotřebitelem na území členského státu, ale mimo stát, v němž má obchodník své obvyklé bydliště. (14) Používání společné evropské právní úpravy prodeje by nemělo být omezeno na přeshraniční situace zahrnující pouze členské státy, ale mělo by být k dispozici k usnadnění obchodu mezi členskými státy a třetími zeměmi. Jestliže jsou do smluvního vztahu zapojeni spotřebitelé z třetí země, na dohodu o používání společné evropské právní úpravy prodeje, což by znamenalo volbu cizího práva, by se měly vztahovat použitelné kolizní normy. (15) Obchodníci zapojení jak do čistě domácích, tak do přeshraničních transakcí mohou považovat za užitečné používat pro všechny své transakce jedinou a jednotnou smlouvu. Členské státy by proto měly mít možnost rozhodnout, že strany mohou používat společnou evropskou právní úpravu prodeje i v čistě domácím prostředí. (16) Společná evropská právní úprava prodeje by měla být k dispozici zejména za účelem prodeje movitého zboží, včetně výroby a produkce takového zboží, protože se jedná o hospodářsky samostatný a nejdůležitější typ smlouvy, který by mohl mít značný potenciál růstu v přeshraničním obchodě, zejména pokud jde o elektronický obchod. (17) Oblast působnosti společné evropské právní úpravy by se měla vztahovat i na smlouvy o dodání digitálního obsahu, aby se zohlednil rostoucí význam digitálního hospodářství. Převod digitálního obsahu za účelem uchování, zpracování nebo přístupu a opakovaného použití, jako je např. stahování hudby, rychle roste a má značný potenciál k dalšímu růstu, ale je stále obklopen značným stupněm rozmanitosti, pokud jde o vnitrostátní právní systémy a právní nejistotu. Společná evropská právní úprava prodeje by se měla proto vztahovat i na dodání digitálního obsahu bez ohledu na to, zda byl tento obsah dodán na hmotném nosiči. (18) Digitální obsah je často dodáván nikoli výměnou za zaplacení ceny, ale v souvislosti se samostatně zaplaceným zbožím nebo službou, které zahrnují nepeněžní plnění, jako je poskytnutí přístupu k osobním údajům, nebo bezplatně v souvislosti s marketingovou strategií, která vychází z očekávání, že spotřebitel později koupí výrobek s dodatečným nebo propracovanějším digitálním obsahem. S ohledem na tuto specifickou strukturu trhu a na skutečnost, že vady poskytnutého digitálního obsahu mohou poškodit ekonomické zájmy spotřebitele bez ohledu na podmínky, za nichž byl digitální obsah dodán, použitelnost společné evropské právní úpravy prodeje by neměla záviset na tom, zda za daný digitální obsah byla zaplacena kupní cena. (19) S cílem maximálně využít přidanou hodnotu společné evropské právní úpravy prodeje by se její věcná působnost měla vztahovat na služby poskytované prodávajícím, které přímo a úzce souvisejí s dotyčným zbožím nebo digitálním obsahem dodaným na základě společné evropské právní úpravy prodeje a které jsou v praxi často kombinovány v téže nebo související smlouvě ve stejné době; jedná se nejčastěji o opravu, údržbu a instalaci zboží nebo digitálního obsahu. (20) Společná evropská právní úprava prodeje by se neměla vztahovat na jakékoli související smlouvy, na základě nichž kupující získává zboží nebo službu od třetí osoby. Nebylo by to vhodné z toho důvodu, že tato třetí osoba není součástí dohody uzavřené mezi smluvními stranami o používání pravidel obsažených ve společné evropské právní úpravě prodeje. Na související smlouvu uzavřenou s třetí osobou by se měla vztahovat příslušná vnitrostátní právní úprava, která je podle nařízení (ES) č. 593/2008 a (ES) č. 864/2007 použitelná, nebo jakékoli jiné příslušné kolizní normy. (21) Aby se cíleným a přiměřeným způsobem vyřešily aktuální problémy v oblasti vnitřního trhu a hospodářské soutěže, měla by se osobní působnost společné evropské právní úpravy prodeje zaměřit na strany, které v současné době od obchodování v zahraničí odrazují rozdíly ve vnitrostátních systémech smluvního práva, což vede ke značnému negativnímu dopadu na přeshraniční obchod. Tato úprava by se proto měla vztahovat na transakce mezi obchodníky a spotřebiteli a na smlouvy mezi obchodníky, pokud je alespoň jeden z těchto obchodníků MSP podle definice vyplývající z doporučení Komise 2003/361/ES ze dne 6. května 2003 týkající se definice mikropodniků a malých a středních podniků.[21] Tím by však neměla být dotčena možnost členských států přijmout právní předpisy, které umožní použití společné evropské právní úpravy prodeje i na smlouvy mezi obchodníky, z nichž ani jeden není MSP. V transakcích mezi podnikateli však obchodníci mají v každém případě úplnou smluvní svobodu a jsou vyzýváni, aby při navrhování vlastních smluvních podmínek načerpali inspiraci ze společné evropské právní úpravy prodeje. (22) Pro použití společné evropské právní úpravy prodeje je nezbytná dohoda smluvních stran. Pokud jde o transakce mezi podnikatelem a spotřebitelem, měly by se na tuto dohodu vztahovat přísné požadavky. Vzhledem k tomu, že to bude obvykle obchodník, kdo navrhuje použití společné evropské právní úpravy prodeje, spotřebitelé si musí být plně vědomi skutečnosti, že souhlasí s používáním pravidel, která jsou odlišná od platné vnitrostátní právní úpravy. Souhlas spotřebitele s použitím společné evropské právní úpravy prodeje by proto měl být přípustný pouze ve formě výslovného vyjádření, které je jasně odděleno od vyjádření souhlasu s uzavřením smlouvy. Nemělo by proto být možné nabízet používání společné evropské právní úpravy prodeje jako podmínku ve smlouvě, která má být uzavřena, a zejména nikoli jako součást standardních podmínek daného obchodníka. Obchodník by měl spotřebiteli poskytnout na trvalém nosiči potvrzení týkající se této dohody o používání společné evropské právní úpravy prodeje. (23) Vedle toho, že musí jít o vědomou volbu používání společné evropské právní úpravy prodeje ze strany spotřebitele, jeho souhlas by měl vycházet z informovaného rozhodnutí. Obchodník by proto neměl spotřebitele pouze upozornit na zamýšlené používání společné evropské právní úpravy prodeje, ale měl by mu rovněž poskytnout informace o jeho povaze a nejvýraznějších rysech. Aby bylo plnění tohoto úkolu obchodníkům co nejvíce usnadněno a zamezilo se nadbytečné administrativní zátěži a aby se zajistila jednotnost v míře a kvalitě informací poskytovaných spotřebiteli, obchodníci by jim měli poskytnout standardní informační oznámení uvedené v tomto nařízení, které je tak k dispozici ve všech úředních jazycích Unie. Jestliže není možné spotřebiteli poskytnout informační oznámení, je-li smlouva např. uzavírána telefonicky, nebo jestliže obchodník neposkytl spotřebiteli toto informační oznámení, dohoda o používání společné evropské právní úpravy prodeje by neměla být pro spotřebitele závazná až do doby, než obdrží informační oznámení a potvrzení této dohody a následně vyjádří svůj souhlas. (24) Aby se zamezilo selektivnímu používání některých prvků společné evropské právní úpravy prodeje, které by mohlo narušit rovnováhu mezi právy a povinnostmi smluvních stran a mít negativní vliv na míru ochrany spotřebitelů, volba by se měla vztahovat na společnou evropskou právní úpravu prodeje jako celek, nikoli na její jednotlivé části. (25) Pokud by se jinak na danou smlouvu uplatnila Úmluva Organizace spojených národů o smlouvách o mezinárodní koupi zboží, volba používání společné evropské právní úpravy prodeje by měla implikovat dohodu smluvních stran o vyloučení této úmluvy. (26) Pravidla vyplývající ze společné evropské právní úpravy prodeje by se měla vztahovat na záležitosti smluvního práva, které mají praktický význam po dobu platnosti všech typů smluv, které spadají do jejich věcné i osobní působnosti, zejména smluv uzavřených on-line. Společnou evropskou právní úpravou prodeje by se proto vedle práv a povinností stran a prostředků nápravy, které jsou k dispozici v případě neplnění, měly řídit i povinnosti poskytovat informace před uzavřením smlouvy, uzavírání smluv včetně formálních požadavků na uzavírání smluv, právo odstoupit od smlouvy a jeho důsledky, zrušení smlouvy z důvodu omylu, podvodu, hrozby nebo zneužití postavení a důsledky takového zrušení smlouvy, výklad, obsah a účinky smlouvy, posuzování a důsledky nepřiměřených smluvních podmínek, navrácení po zrušení nebo ukončení smlouvy a promlčení a prekluzi práv. Měla by rovněž upravovat sankce, které jsou k dispozici v případě porušení povinností vyplývajících z jejího používání. (27) Veškeré záležitostí smluvní i mimosmluvní povahy, které nejsou společnou evropskou právní úpravou prodeje upraveny, se řídí platnými pravidly vnitrostátního práva stojícími mimo společnou evropskou právní úpravu prodeje, které je použitelné podle nařízení (ES) č. 593/2008 a (ES) č. 864/2007 nebo podle jakékoli jiné příslušné kolizní normy. Tyto záležitosti zahrnují právní subjektivitu, neplatnost smlouvy v důsledku nedostatečné způsobilosti, protiprávnost nebo rozpor s dobrými mravy, stanovení smluvního jazyka, záležitosti zákazu diskriminace, zastoupení, existenci více dlužníků nebo více věřitelů, výměnu smluvních stran včetně právního nástupnictví, započtení a spojení, vlastnická práva včetně převodu vlastnictví, práv duševního vlastnictví a mimosmluvní odpovědnosti. Otázka, zda lze společně uplatňovat souběžné nároky vyplývající ze smluvní i mimosmluvní odpovědnosti, nespadá do oblasti působnosti společné evropské právní úpravy prodeje. (28) Záležitosti, které nespadají do působnosti smluvního práva, by se neměly řídit společnou evropskou právní úpravou prodeje. Tímto nařízením by neměla být dotčena právní úprava Unie nebo členských států týkající se těchto záležitostí. Například informační povinnosti, které jsou uloženy za účelem ochrany zdraví a bezpečnosti nebo z důvodů souvisejících se životním prostředí, by měly zůstat mimo oblast působnosti společné evropské právní úpravy prodeje. Tímto nařízením by dále neměly být dotčeny požadavky na poskytování informací podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu[22]. (29) Jakmile bylo platně sjednáno použití společné evropské právní úpravy prodeje, měly by se touto úpravou řídit všechny záležitosti spadající do oblasti její působnosti. Pravidla společné evropské právní úpravy prodeje by měla být vykládána samostatně v souladu se zavedenými zásadami pro výklad práva Unie. Otázky týkající se záležitostí spadajících do oblasti působnosti společné evropské právní úpravy prodeje, které nejsou výslovně upraveny, by měly být vyřešeny pouze výkladem pravidel této úpravy bez odkazu na jakékoli jiné právo. Pravidla společné evropské právní úpravy prodeje by měla být vykládána na základě zásad a cílů, z nichž všechna její ustanovení vycházejí. (30) Smluvní svoboda by měla představovat hlavní zásadu, na níž je společná evropská právní úprava prodeje založena. Autonomie smluvních stran by měla být omezena jen tehdy a v tom rozsahu, v jakém je to nezbytné, zejména z důvodu ochrany spotřebitele. Pokud taková potřeba existuje, je zapotřebí jasně informovat o kogentní povaze daných pravidel. (31) Zásady dobré víry a poctivého jednání by měly představovat vzor, jak mají smluvní strany spolupracovat. Vzhledem k tomu, že některá pravidla představují specifické projevy obecné zásady dobré víry a poctivého jednání, měla by mít přednost před obecnou zásadou. Obecná zásada by proto neměla být používána jako nástroj pro změnu práv a povinností smluvních stran, které vyplývají ze specifických pravidel. Požadavky vyplývající ze zásady dobré víry a poctivého jednání by měly mimo jiné záviset na relativní úrovni odbornosti smluvních stran, a proto by měly být stanoveny jinak v transakcích mezi podnikatelem a spotřebitelem a jinak v transakcích mezi podnikateli navzájem. V transakcích mezi obchodníky by měl být v této souvislosti relevantním faktorem i poctivý obchodní styk v daném odvětví. (32) Obecným cílem společné evropské právní úpravy prodeje by měla být ochrana platné smlouvy, kdykoli to je možné a vhodné s ohledem na oprávněný zájem smluvních stran. (33) Společná evropská právní úprava prodeje by měla identifikovat vyvážená řešení a zohlednit oprávněné zájmy smluvních stran na stanovení a používání dostupných prostředků nápravy v případě neplnění smlouvy. Ve smlouvách uzavíraných mezi podnikatelem a spotřebitelem by systém prostředků nápravy měl odrážet skutečnost, že nedostatek shody zboží, digitálního obsahu nebo služeb se smlouvou spadá do odpovědnosti obchodníka. (34) Komise by měla vytvořit databázi obsahující judikaturu Soudního dvora Evropské unie a vnitrostátních soudů týkající se výkladu společné evropské právní úpravy prodeje nebo jakéhokoli jiného ustanovení tohoto nařízení, aby zpřístupnění těchto relevantních pravomocných rozsudků veřejnosti posilovalo právní jistotu. Členské státy by měly plnění tohoto úkolu umožnit a zajistit, aby tyto vnitrostátní rozsudky byly rychle sdělovány Komisi. (35) Je také vhodné přezkoumat fungování společné evropské právní úpravy prodeje nebo jakékoli jiné ustanovení tohoto nařízení po pěti letech jeho fungování. Tento přezkum by měl mimo jiné zohledňovat potřebu dalšího rozšíření oblasti působnosti ve vztahu ke smlouvám mezi podnikateli, tržní a technický rozvoj týkající se digitálního obsahu a budoucí vývoj acquis Unie. (36) Vzhledem k tomu, že cílů tohoto nařízení, a sice přispět řádnému fungování vnitřního trhu vytvořením jednotného souboru pravidel smluvního práva, který bude možné používat při přeshraničních transakcích v rámci Unie, nemůže být uspokojivě dosaženo na úrovni jednotlivých členských států a lze jej lépe dosáhnout na úrovni Unie, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity podle článku 5 Smlouvy o Evropské unii. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení tohoto cíle. (37) Toto nařízení dodržuje základní práva a zachovává zásady uznávané zejména Listinou základních práv Evropské unie, a sice články 16, 38 a 47 této listiny. PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ: Článek 1 Cíl a předmět 1. Účelem tohoto nařízení je zlepšit podmínky pro vytvoření a fungování vnitřního trhu poskytnutím jednotného souboru pravidel smluvního práva stanoveného v příloze I („společná evropská právní úprava prodeje“). Tato pravidla lze používat na přeshraniční transakce týkající se prodeje zboží, dodání digitálního obsahu a poskytování souvisejících služeb, jestliže se tak smluvní strany dohodnou. 2. Toto nařízení umožňuje obchodníkům, aby se spoléhali na společný soubor pravidel a používali stejné smluvní podmínky při svých přeshraničních transakcích, čímž se sníží zbytečné náklady a zároveň poskytne vysoký stupeň právní jistoty. 3. Pokud jde o smlouvy mezi obchodníky a spotřebiteli, toto nařízení obsahuje ucelený soubor pravidel na ochranu spotřebitele s cílem zajistit vysokou míru této ochrany, posílit důvěru spotřebitele ve vnitřní trh a podnítit spotřebitele k přeshraničním nákupům. Článek 2 Definice Pro účely tohoto nařízení se rozumí: a) „smlouvou“ dohoda směřující k tomu, aby z ní vyplývaly povinnosti nebo jiné právní účinky; b) „dobrou vírou a poctivým jednáním“ norma chování charakterizovaná poctivostí, otevřeností a zohledněním zájmů druhé strany příslušné transakce nebo vztahu; c) „ztrátou“ ekonomická ztráta a neekonomická ztráta v podobě bolesti a utrpení, s výjimkou jiných forem neekonomické ztráty, jako je zhoršení životních podmínek a ztráta radosti; d) „standardními smluvními podmínkami“ smluvní podmínky, které byly dopředu navrženy pro několik transakcí, na nichž se podílejí různé strany, a které nebyly stranami individuálně sjednány ve smyslu článku 7 společné evropské právní úpravy prodeje; e) „obchodníkem“ jakákoli fyzická nebo právnická osoba, která činí právní úkony v souvislosti se svou živností, podnikáním, řemeslem nebo povoláním; f) „spotřebitelem“ fyzická osoba, která jedná za účelem, jejž nelze považovat za její živnost, podnikání, řemeslo nebo povolání; g) „náhradou škody“ peněžní částka, k jejímuž vyplacení může být osoba oprávněna z důvodu způsobené ztráty, újmy na zdraví nebo škody; h) „zbožím“ jakákoli hmotná věc movitá; s výjimkou: i) elektřiny a zemního plynu; a ii) vody a jiných druhů plynu, pokud nejsou prodávány v omezeném objemu nebo v určitém množství; i) „cenou“ peněžní částka, která má být zaplacena za prodané zboží, dodaný digitální obsah nebo poskytnutou související službu; j) „digitálním obsahem“ data, která jsou vyprodukována a dodána v digitální podobě bez ohledu na to, zda k tomu došlo podle požadavků kupujícího, včetně video, audio, obrazového a psaného digitálního obsahu, digitálních her, softwaru a digitálního obsahu, který umožňuje personalizaci stávajícího hardwaru nebo softwaru; s výjimkou: i) finančních služeb, včetně internetového bankovnictví; ii) právního nebo finančního poradenství poskytovaného v elektronické podobě; iii) elektronických služeb v oblasti zdravotní péče; iv) služeb a sítí elektronických komunikací a s nimi spojených zařízení a služeb; v) hazardních her; vi) vytvoření nového digitálního obsahu a změny stávajícího digitálního obsahu ze strany spotřebitelů nebo jakoukoli jinou interakcí s tvorbou dalších uživatelů; k) „kupní smlouvou“ jakákoli smlouva, na základě níž obchodník („prodávající“) převádí nebo se zavazuje k tomu, že převede svá vlastnická práva ke zboží na jinou osobu („kupujícího“), a kupující se zavazuje k tomu, že zaplatí kupní cenu; patří sem i smlouva o dodání zboží, které má být vyrobeno nebo vyprodukováno, a nepatří sem smlouvy o prodeji souvisejícím s exekucí nebo smlouvy, které jinak souvisejí s výkonem veřejné moci; l) „spotřebitelskou kupní smlouvou“ kupní smlouva, kde je prodávajícím obchodník a kupujícím spotřebitel; m) „související službou“ služba související se zbožím nebo digitálním obsahem, jako např. instalace, údržba, oprava nebo jakékoli jiné zpracování, kterou poskytuje prodávající zboží nebo dodavatel digitálního obsahu na základě kupní smlouvy, smlouvy o dodání digitálního obsahu nebo na základě samostatné smlouvy o poskytování související služby, která byla uzavřena ve stejnou dobu jako kupní smlouva nebo smlouva o dodání digitálního obsahu; s výjimkou: i) služeb v oblasti dopravy; ii) služeb v oblasti vzdělávání; iii) služeb v oblasti telekomunikační podpory; a iv) finančních služeb; n) „poskytovatelem služeb“ osoba, která prodává zboží nebo dodává digitální obsah a která se zaváže k tomu, že spotřebiteli poskytne služby související s tímto zbožím nebo digitálním obsahem; o) „zákazníkem“ jakákoli osoba, která související službu kupuje; p) „smlouvou uzavřenou na dálku“ jakákoli smlouva mezi obchodníkem a spotřebitelem uzavřená v rámci organizovaného režimu prodeje na dálku bez současné fyzické přítomnosti obchodníka nebo, jestliže je obchodník právnickou osobou, fyzické osoby, která jej zastupuje, a spotřebitele za výlučného použití jednoho nebo více prostředků komunikace na dálku až do doby, kdy byla smlouva uzavřena; q) „smlouvou uzavřenou mimo obchodní prostory“ jakákoli smlouva mezi obchodníkem a spotřebitelem: i) uzavřená za současné fyzické přítomnosti obchodníka nebo, pokud je obchodník právnickou osobou, fyzické osoby, která jej zastupuje, a spotřebitele v místě, které nepředstavuje obchodní prostory obchodníka, nebo uzavřená na základě nabídky předložené spotřebitelem za týchž okolností; nebo ii) uzavřená v obchodních prostorách obchodníka nebo pomocí jakýchkoli prostředků komunikace na dálku okamžitě poté, co byl spotřebitel osobně a individuálně osloven v místě, které nepředstavuje obchodní prostory obchodníka, a za současné přítomnosti obchodníka nebo, pokud je obchodník právnickou osobou, fyzické osoby, která jej zastupuje, a spotřebitele; nebo iii) uzavřená během zájezdu organizovaného obchodníkem nebo, pokud je obchodník právnickou osobou, fyzickou osobou, která jej zastupuje, s cílem nebo účinkem propagace a prodeje zboží nebo dodání digitálního obsahu či poskytnutí souvisejících služeb spotřebiteli; r) „obchodními prostorami“: i) jakékoli nemovité maloobchodní prostory, kde obchodník vykonává svou činnost trvale, nebo ii) jakékoli movité maloobchodní prostory, kde obchodník vykonává svou činnost obvykle; s) „obchodní zárukou“ jakýkoli závazek obchodníka nebo výrobce vůči spotřebiteli poskytovaný vedle jejich právních povinností vyplývajících z článku 106 a spočívající v tom, že v případě nedostatku shody obchodník nebo výrobce vrátí spotřebiteli zaplacenou cenu nebo že zboží nebo digitální obsah vymění, opraví nebo zařídí jeho servis, pokud zboží nebo digitální obsah neodpovídá požadavkům jiným než vztahujícím se na shodu, uvedeným v záručním listě nebo v příslušné reklamě dostupné v době uzavření smlouvy nebo před jejím uzavřením; t) „trvalým nosičem“ každý nosič, který umožňuje straně ukládat informace určené jí osobně, a to způsobem vhodným pro jejich budoucí využití, po dobu přiměřenou pro jejich účel, a který umožňuje reprodukci uložených informací v nezměněném stavu; u) „veřejnou dražbou“ způsob prodeje, kdy obchodník nabízí zboží nebo digitální obsah spotřebiteli, který se dražby osobně účastní nebo je mu dána možnost se jí osobně účastnit, prostřednictvím transparentního konkurenčního nabídkového řízení prováděného dražitelem, a osoba, která podá úspěšnou nabídku, je zavázána k nákupu zboží nebo digitálního obsahu; v) „kogentním ustanovením“ jakékoli ustanovení, jehož uplatnění nemohou strany vyloučit, nebo se od něj odchýlit a jehož účinky nemohou měnit; w) „věřitelem“ osoba, která má právo na to, aby vůči ní jiná osoba, dlužník, splnila peněžní či nepeněžní povinnost; x) „dlužníkem“ osoba, která má peněžní či nepeněžní povinnost vůči jiné osobě, věřiteli; y) „závazkem“ povinnost plnit to, co je jedna strana právního vztahu povinna plnit druhé straně. Článek 3 Fakultativní povaha společné evropské právní úpravy prodeje Smluvní strany si mohou sjednat, že se jejich přeshraniční smlouvy o prodeji zboží, dodání digitálního obsahu a poskytování souvisejících služeb bude řídit společnou evropskou právní úpravou prodeje, a to v rámci územní, věcné a osobní působnosti stanovené v článcích 4 až 7. Článek 4 Přeshraniční smlouvy 1. Společnou evropskou právní úpravu prodeje lze použít na přeshraniční smlouvy. 2. Pro účely tohoto nařízení je smlouva uzavřená mezi obchodníky přeshraniční smlouvou, pokud mají smluvní strany své obvyklé bydliště v různých zemích, z nichž alespoň jedna je členským státem. 3. Pro účely tohoto nařízení je smlouva uzavřená mezi obchodníkem a spotřebitelem přeshraniční smlouvou, jestliže: a) adresa uvedená spotřebitelem, adresa pro dodání zboží, nebo fakturační adresa se nachází v jiném členském státě, než je stát obvyklého bydliště obchodníka; a b) alespoň jedna z těchto zemí je členským státem. 4. Pro účely tohoto nařízení se za obvyklé bydliště obchodních společností nebo jiných zapsaných nebo nezapsaných subjektů považuje místo jejich ústřední správy. Obvyklým bydlištěm obchodníka, který je fyzickou osobou, je jeho hlavní místo podnikání. 5. Jestliže je smlouva uzavřena v souvislosti s operacemi pobočky, agentury nebo jiného zařízení obchodníka, je místo, kde se pobočka, agentura nebo jiné zařízení nachází, považováno za místo obvyklého bydliště obchodníka. 6. Relevantním okamžikem pro účely stanovení toho, zda se jedná o přeshraniční smlouvu, je okamžik uzavření dohody o použití společné evropské právní úpravy prodeje. Článek 5 Smlouvy, na něž lze uplatnit společnou evropskou právní úpravu prodeje Společnou evropskou právní úpravu prodeje lze uplatnit na: a) kupní smlouvy; b) smlouvy o dodání digitálního obsahu, který je buď dodáván na hmotném nosiči, či nikoli, a který uživatel může ukládat, zpracovávat, mít k němu přístup nebo znovu používat bez ohledu na to, zda byl digitální obsah dodáván oproti zaplacení kupní ceny; c) smlouvy o poskytování související služby bez ohledu na to, zda byla za související službu sjednána samostatná cena. Článek 6 Vyloučení smluv se smíšeným účelem a smluv souvisejících se spotřebitelským úvěrem 1. Společnou evropskou právní úpravu prodeje nelze používat na smlouvy se smíšeným účelem, které obsahují jakékoli jiné prvky, než jsou prodej zboží, dodání digitálního obsahu a poskytnutí souvisejících služeb ve smyslu článku 5. 2. Společnou evropskou právní úpravu prodeje nelze používat na smlouvy uzavírané mezi obchodníkem a spotřebitelem, v rámci nichž obchodník poskytuje nebo se zavazuje, že poskytne, spotřebiteli úvěr ve formě odložené platby, půjčky nebo jiného podobného finančního ujednání. Společnou evropskou právní úpravu prodeje lze použít na smlouvy uzavírané mezi obchodníkem a spotřebitelem, jestliže jsou zboží, digitální obsah nebo související služby téhož druhu dodávány na trvalém základě a spotřebitel za toto zboží, digitální obsah nebo související služby platí po dobu trvání těchto dodávek ve formě splátek. Článek 7 Smluvní strany 1. Společnou evropskou právní úpravu prodeje lze použít pouze v případě, že prodávajícím zboží nebo dodavatelem digitálního obsahu je obchodník. Jsou-li všechny smluvní strany obchodníky, lze společnou evropskou právní úpravu prodeje použít, pokud je alespoň jedna z těchto stran malým nebo středním podnikem („MSP“). 2. Pro účely tohoto nařízení je obchodníkem MSP, který a) zaměstnává méně než 250 osob; a b) má roční obrat nepřesahující 50 milionů EUR nebo bilanční sumu roční rozvahy nepřesahující 43 milionů EUR nebo, v případě MSP, jenž má své obvyklé sídlo v členském státě, jehož měnou není euro, nebo ve třetí zemi, odpovídající částku v měně tohoto členského státu nebo třetího země. Článek 8 Dohoda o použití společné evropské právní úpravy prodeje 1. Použití společné evropské právní úpravy prodeje vyžaduje dohodu stran. Existence této dohody a její platnost se stanoví na základě odstavců 2 a 3 tohoto článku, článku 9 a všech ostatních příslušných ustanovení společné evropské právní úpravy prodeje. 2. Ve vztazích mezi obchodníkem a spotřebitelem je dohoda o použití společné evropské právní úpravy prodeje platná pouze tehdy, jestliže spotřebitel svůj souhlas vyjádřil výslovně a odděleně od vyjádření dohody směřující k uzavření smlouvy. Obchodník poskytne spotřebiteli potvrzení o této dohodě na trvalém nosiči. 3. Ve vztazích mezi obchodníkem a spotřebitelem nelze sjednat, že se společná evropská právní úprava prodeje použije částečně, ale vždy jako celek. Článek 9 Standardní informační oznámení v případě smluv mezi obchodníkem a spotřebitelem 1. Ve smlouvách uzavíraných mezi obchodníkem a spotřebitelem musí obchodník vedle splnění informačních povinností před uzavřením smlouvy stanovených ve společné evropské právní úpravě prodeje spotřebitele upozornit na zamýšlené použití společné evropské právní úpravy prodeje, a to před uzavřením smlouvy tím, že spotřebiteli jasným způsobem poskytne informační oznámení obsažené v příloze II. Jestliže byla dohoda o použití společné právní úpravy prodeje uzavřena telefonicky nebo jiným způsobem, který neumožňuje poskytnout spotřebiteli informační oznámení, nebo jestliže obchodník neposkytl toto informační oznámení, spotřebitel není touto dohodou vázán do doby, než obdrží potvrzení vyplývající z čl. 8 odst. 2, které bylo doplněno o informační oznámení, a vyjádří svůj souhlas s použitím společné evropské právní úpravy prodeje. 2. Informační oznámení podle odstavce 1, je-li poskytováno v elektronické podobě, obsahuje hyperlink a ve všech ostatních případech odkaz na internetovou stránku, kde lze zdarma získat znění společné evropské právní úpravy prodeje. Článek 10 Sankce za porušení specifických požadavků Členské státy stanoví sankce pro případy, kdy obchodník ve vztahu k spotřebiteli poruší požadavky vyplývající z článků 8 a 9, a přijmou všechna opatření, která jsou zapotřebí pro ukládání těchto sankcí. Takto stanovené sankce musí být účinné, vhodné a odrazující. Členské státy oznámí Komisi příslušná ustanovení právních předpisů, a to nejpozději do [1 rok ode dne použitelnosti tohoto nařízení], a jakékoli následné změny oznámí bez zbytečného odkladu. Článek 11 Důsledky použití společné evropské právní úpravy prodeje Jestliže si smluvní strany platně sjednaly použití společné evropské právní úpravy prodeje na smlouvu, řídí se záležitosti upravené touto smlouvou pouze společnou evropskou právní úpravou prodeje. Jestliže byla smlouva skutečně uzavřena, společnou evropskou právní úpravou prodeje se řídí i otázky související s dodržováním povinností v oblasti poskytování informací před uzavřením smlouvy a prostředky nápravy v případě nesplnění těchto povinností. Článek 12 Požadavky na poskytování informací vyplývající ze směrnice o službách Tímto nařízením nejsou dotčeny požadavky na poskytování informací vyplývající z vnitrostátních právních předpisů, jimiž se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu a které doplňují požadavky na poskytování informací vyplývající ze společné evropské právní úpravy prodeje. Článek 13 Možnosti členských států Členský stát se může rozhodnout, že společná evropská právní úprava prodeje bude k dispozici pro: a) smlouvy, kde se obvyklé bydliště obchodníků, nebo v případě smluv uzavíraných mezi obchodníkem a spotřebitelem, obvyklé bydliště obchodníka, adresa uvedená spotřebitelem, adresa pro dodání zboží a fakturační adresa, nachází na území tohoto členského státu; a/nebo b) smlouvy, jejichž všechny smluvní strany jsou obchodníci, ale žádný z nich není MSP ve smyslu čl. 7 odst. 2. Článek 14 Oznamování rozsudků aplikujících toto nařízení 1. Členské státy zajistí, aby byly pravomocné rozsudky jejich soudů, ve kterých dochází k aplikaci pravidel tohoto nařízení, sděleny Komisi bez zbytečného odkladu. 2. Komise zřídí systém, který umožní konzultovat informace týkající se rozsudků uvedených v odstavci 1, jakož i příslušných rozsudků Soudního dvora Evropské unie. Tento systém bude veřejně přístupný. Článek 15 Přezkum 1. Členské státy poskytnou do … [4 let ode dne použitelnosti tohoto nařízení] Komisi informace týkající se používání tohoto nařízení, zejména pokud jde o úroveň přijetí společné evropské právní úpravy prodeje, rozsah, v němž její ustanovení vyvolala právní spory, a aktuální stav u rozdílů v úrovni ochrany spotřebitele mezi společnou evropskou právní úpravou a vnitrostátním právem. Tyto informace budou obsahovat ucelený přehled judikatury vnitrostátních soudů, která vykládá ustanovení společné evropské právní úpravy prodeje. 2. Komise předloží do … [5 let ode dne použitelnosti tohoto nařízení] Evropskému parlamentu, Radě a Hospodářskému a sociálnímu výboru podrobnou zprávu o přezkumu fungování tohoto nařízení, v níž mimo jiné zohlední potřebu rozšířit rozsah působnosti nařízení v souvislosti se smlouvami mezi podnikateli, tržní a technický rozvoj týkající se digitálního obsahu a budoucí vývoj acquis Unie. Článek 16 Vstup v platnost a použitelnost 1. Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie. 2. Použije se ode dne [6 měsíců po vstupu v platnost]. Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech. V Bruselu dne . Za Evropský parlament Za Radu Předseda předseda PŘÍLOHA I SPOLEČNÁ EVROPSKÁ PRÁVNÍ ÚPRAVA PRODEJE OBSAH Část I: Úvodní ustanovení.............................................................................................................. 5 Kapitola 1: Obecné zásady a použití.............................................................................................. 5 Oddíl 1: Obecné zásady................................................................................................................ 5 Oddíl 2: Použití............................................................................................................................. 5 Část II: Uzavírání závazné smlouvy................................................................................................ 5 Kapitola 2: Informace poskytované před uzavřením smlouvy.......................................................... 5 Oddíl 1: Informace, které obchodník poskytuje spotřebiteli před uzavřením smlouvy....................... 5 Oddíl 2: Informace, které obchodník poskytuje jinému obchodníkovi před uzavřením smlouvy........ 5 Oddíl 3: Smlouvy uzavírané elektronickými prostředky................................................................... 5 Oddíl 4: Povinnost zajistit správnost poskytovaných informací........................................................ 5 Oddíl 5: Prostředky nápravy při porušení informačních povinností.................................................. 5 Kapitola 3: Uzavření smlouvy........................................................................................................ 5 Kapitola 4 Právo na odstoupení od smlouvy uzavřené mezi obchodníkem a spotřebitelem na dálku nebo mimo obchodní prostory........................................................................................................................................ 5 Kapitola 5: Nedostatky ve vyjádření souhlasu................................................................................ 5 Část III: Posuzování obsahu smlouvy............................................................................................. 5 Kapitola 6: Výklad........................................................................................................................ 5 Kapitola 7: Obsah a účinky........................................................................................................... 5 Kapitola 8: Nepřiměřené smluvní podmínky................................................................................... 5 Oddíl 1: Obecná ustanovení.......................................................................................................... 5 Oddíl 2: Nepřiměřené smluvní podmínky ve smlouvách mezi obchodníkem a spotřebitelem............. 5 Oddíl 3: Nepřiměřené podmínky ve smlouvách mezi obchodníky.................................................... 5 Část IV: Povinnosti a prostředky nápravy stran kupní smlouvy a smlouvy o dodání digitálního obsahu 5 Kapitola 9: Obecná ustanovení...................................................................................................... 5 Kapitola 10: Povinnosti prodávajícího............................................................................................ 5 Oddíl 1: Obecná ustanovení.......................................................................................................... 5 Oddíl 2: Dodání............................................................................................................................ 5 Oddíl 3: Shoda zboží a digitálního obsahu...................................................................................... 5 Kapitola 11: Prostředky nápravy, které má kupující k dispozici...................................................... 5 Oddíl 1: Obecná ustanovení.......................................................................................................... 5 Oddíl 2: Možnost prodávajícího poskytnout náhradní plnění........................................................... 5 Oddíl 3: Právo vyžádat plnění........................................................................................................ 5 Oddíl 4: Odmítnutí plnění povinností kupujícího.............................................................................. 5 Oddíl 5: Ukončení smlouvy........................................................................................................... 5 Oddíl 6: Snížení ceny..................................................................................................................... 5 Oddíl 7: Požadavky na přezkoumání a oznámení ve smlouvě mezi obchodníky................................ 5 Kapitola 12: Povinnosti kupujícího................................................................................................. 5 Oddíl 1: Obecná ustanovení.......................................................................................................... 5 Oddíl 2: Zaplacení ceny................................................................................................................. 5 Oddíl 3: Převzetí zboží.................................................................................................................. 5 Kapitola 13: Prostředky nápravy, které má prodávající k dispozici................................................. 5 Oddíl 1: Obecná ustanovení.......................................................................................................... 5 Oddíl 2: Právo vyžádat plnění........................................................................................................ 5 Oddíl 3: Odmítnutí plnění povinností prodávajícího......................................................................... 5 Oddíl 4: Ukončení smlouvy........................................................................................................... 5 Kapitola 14: Přechod nebezpečí.................................................................................................... 5 Oddíl 1: Obecná ustanovení.......................................................................................................... 5 Oddíl 2: Přechod nebezpečí v kupních smlouvách uzavřených se spotřebiteli................................... 5 Oddíl 3: Přechod nebezpečí ve smlouvách mezi obchodníky........................................................... 5 Část V: Povinnosti a prostředky nápravy stran smlouvy o poskytování souvisejících služeb............. 5 Kapitola 15: Povinnosti a prostředky nápravy smluvních stran........................................................ 5 Oddíl 2: Povinnosti poskytovatele služeb....................................................................................... 5 Oddíl 3: Povinnosti zákazníka........................................................................................................ 5 Oddíl 4: Prostředky nápravy......................................................................................................... 5 Část VI: Náhrada škody a úrok.................................................................................................... 5 Kapitola 16: Náhrada škody a úrok.............................................................................................. 5 Oddíl 1: Náhrada škody................................................................................................................ 5 Oddíl 2: Úroky z prodlení: obecná ustanovení................................................................................ 5 Oddíl 3: Prodlení obchodníků........................................................................................................ 5 Část VII: Navrácení plnění............................................................................................................ 5 Kapitola 17: Navrácení plnění....................................................................................................... 5 Část VIII: Promlčení..................................................................................................................... 5 Kapitola 18: Promlčení.................................................................................................................. 5 Oddíl 1: Obecná ustanovení.......................................................................................................... 5 Oddíl 2: Promlčecí doby a počátek jejich běhu.............................................................................. 5 Oddíl 3: Prodloužení promlčecí doby............................................................................................. 5 Oddíl 4: Obnovení promlčecí doby................................................................................................ 5 Oddíl 5: Účinky promlčení............................................................................................................. 5 Oddíl 6: Změna na základě dohody............................................................................................... 5 Dodatek 1.................................................................................................................................... 5 Dodatek 2.................................................................................................................................... 5 Část I: Úvodní ustanovení Kapitola 1 Obecné zásady a použití Oddíl 1 Obecné zásady Článek 1 Smluvní svoboda 1. Strany mohou uzavřít smlouvu a určit její obsah s výhradou použitelných kogentních pravidel. 2. Strany mohou vyloučit použití jakýchkoli ustanovení společné evropské právní úpravy prodeje nebo omezit či měnit jejich účinky, pokud v těchto ustanoveních není stanoveno jinak. Článek 2 Dobrá víra a poctivé jednání 1. Smluvní strany mají povinnost postupovat v souladu se zásadami dobré víry a poctivého jednání. 2. Pokud jedna strana tuto povinnost poruší, může to pro ni znamenat nemožnost uplatňovat práva, nároky nebo obrany, které by jinak měla k dispozici, nebo vznik odpovědnosti za škodu, která tím byla způsobena druhé straně. 3. Strany nemohou vyloučit použití tohoto článku, odchýlit se od něj nebo pozměnit jeho účinky. Článek 3 Spolupráce Strany mají povinnost vzájemně spolupracovat v rozsahu, v jakém je to zapotřebí pro plnění jejich smluvních povinností. Oddíl 2 Použití Článek 4 Výklad 1. Společná evropská právní úprava prodeje se vykládá samostatně a v souladu s jejími cíli a se zásadami, z nichž vychází. 2. Záležitosti, na něž se společná evropská právní úprava prodeje vztahuje, ale které výslovně neupravuje, se řeší v souladu s cíli a zásadami, z nichž tato úprava vychází, a v souladu se všemi jejími ustanoveními bez přihlédnutí k vnitrostátnímu právu, které by bylo použitelné v případě neexistence dohody o použití společné evropské právní úpravy prodeje, nebo k jiné právní úpravě. 3. Pokud se na určitou situaci v rámci obecného pravidla vztahuje obecné i zvláštní pravidlo, v případě rozporu se přednostně použije pravidlo zvláštní. Článek 5 Přiměřenost 1. Přiměřenost se objektivně zjišťuje s ohledem na povahu a účel smlouvy, na okolnosti daného případu a na příslušné zvyklosti a praktiky dané živnosti nebo povolání. 2. Jakýkoli odkaz na to, co může být od osoby nebo osobou očekáváno nebo co může být očekáváno v určité situaci, představuje odkaz na to, co lze přiměřeně očekávat. Článek 6 Forma Pokud společná evropská právní úprava prodeje nestanoví jinak, nemusí mít smlouva, vyjádření vůle nebo jiný právní akt, na něž se tato úprava vztahuje, nebo jejich zachycení určitou formu. Článek 7 Smluvní podmínky, které nebyly individuálně sjednány 1. Smluvní podmínka není individuálně sjednána, pokud byla navržená jednou smluvní stranou a druhá strana neměla možnost ovlivnit její obsah. 2. Smluvní podmínka se nepovažuje za individuálně sjednanou pouze z toho důvodu, že jedna strana navrhne seznam podmínek a druhá strana si některou z navržených podmínek vybere. 3. Strana, která tvrdí, že smluvní podmínka navržená v rámci standardních smluvních podmínek byla mezitím individuálně sjednána, musí prokázat, že tomu tak skutečně bylo. 4. Ve smlouvě mezi obchodníkem a spotřebitelem musí obchodník prokázat, že smluvní podmínky, které navrhl, byly individuálně sjednány. 5. Ve smlouvě mezi obchodníkem a spotřebitelem se smluvní podmínky navržené třetí osobou považují za podmínky předložené obchodníkem, pokud jejich zapracování do smlouvy nenavrhl spotřebitel. Článek 8 Ukončení smlouvy 1. „Ukončení smlouvy“ představuje ukončení práv a povinností smluvních stran s výjimkou práv a povinností, které vyplývají ze smluvní podmínky upravující řešení sporů nebo jiné smluvní podmínky, která se má uplatnit i po ukončení smlouvy. 2. Platby a náhrada škody za neplnění, které byly splatné v době před ukončením smlouvy, zůstávají splatné i nadále. Pokud je smlouva ukončena z důvodu neplnění nebo předpokládaného neplnění, strana, která smlouvu ukončila, má na místo budoucího plnění, jež měla poskytnout druhá strana, nárok na náhradu škody. 3. Účinky ukončení smlouvy související s vrácením kupní ceny, zboží a digitálního obsahu a další účinky navrácení se řídí pravidly o navrácení uvedenými v kapitole 17. Článek 9 Smlouvy se smíšeným účelem 1. Upravuje-li smlouva prodej zboží nebo dodání digitálního obsahu i poskytování související služby, na povinnosti a prostředky nápravy stran jako prodávajícího a kupujícího zboží nebo digitálního obsahu se vztahují pravidla vyplývající z části IV a na povinnosti a prostředky nápravy stran jako poskytovatele služeb a zákazníka se vztahují pravidla vyplývající z části V. 2. Jestliže v případě smlouvy podle odstavce 1 mají být povinnosti prodávajícího a poskytovatele služeb podle této smlouvy plněny v oddělených částech nebo jsou jinak oddělitelné a pokud má být smlouva ukončena z důvodu neplnění povinností týkajících se jedné části smlouvy, u níž lze stanovit poměrnou cenu, může kupující a zákazník ukončit smlouvu pouze ve vztahu k této části. 3. Odstavec 2 se nepoužije v případě, že od kupujícího a zákazníka nelze očekávat, že přijme plnění ostatních částí, nebo že je neplnění povinností takové povahy, že odůvodňuje ukončení smlouvy jako celku. 4. Nejsou-li povinnosti prodávajícího a poskytovatele služeb na základě smlouvy oddělitelné nebo nelze-li stanovit poměrnou část ceny, kupující a zákazník mohou smlouvu ukončit pouze v případě, že je neplnění povinností takové povahy, že odůvodňuje ukončení smlouvy jako celku. Článek 10 Oznámení 1. Tento článek se použije na oznámení pro jakékoli účely v souladu s pravidly vyplývajícími ze společné evropské právní úpravy prodeje a ze smlouvy. „Oznámení“ zahrnuje sdělení libovolného projevu vůle, který má mít právní účinky nebo má předávat informace pro právní účely. 2. Oznámení může být provedeno jakýmkoli způsobem odpovídajícím daným okolnostem. 3. Oznámení nabývá účinnosti, jakmile dojde adresátovi, pokud z něj nevyplývá pozdější účinnost. 4. Oznámení dojde adresátovi: a) jakmile je adresátovi doručeno; b) jakmile je doručeno do místa podnikání adresáta nebo, pokud adresát nemá místo podnikání nebo oznámení je adresováno spotřebiteli, na adresu obvyklého bydliště adresáta; c) v případech, kdy je prováděno elektronickou poštou nebo jiným individuální sdělením, jakmile k němu může mít adresát přístup; nebo d) jakmile je jinak adresátovi zpřístupněno na takovém místě a takovým způsobem, že od adresáta lze očekávat, že k němu získá přístup bez zbytečného odkladu. Oznámení došlo adresátovi, je-li splněn jeden z požadavků vyplývajících z písmen a), b), c) nebo d), cokoli z toho nastane nejdříve. 5. Oznámení nemá účinky, pokud jeho odvolání dojde adresátovi před doručením oznámení nebo současně s ním. 6. Ve vztazích mezi obchodníkem a spotřebitelem nemohou strany k tíži spotřebitele vyloučit použití odstavců 3 a 4, odchýlit se od nich nebo pozměnit jejich účinky. Článek 11 Počítání času 1. Ustanovení tohoto článku se použije pro účely počítání času podle společné evropské právní úpravy prodeje. 2. S výjimkou případů uvedených v odstavcích 3 až 7: a) lhůta určená podle dní počíná začátkem první hodiny prvního dne a končí uplynutím poslední hodiny posledního dne této lhůty; b) lhůta určená podle týdnů, měsíců nebo let počíná začátkem první hodiny prvního dne lhůty a končí uplynutím poslední hodiny dne, který se v posledním týdnu, měsíci nebo roku pojmenováním nebo číslem shoduje se dnem, kterým lhůta počíná; pokud je lhůta určená podle měsíců nebo let a pokud den, kdy měla lhůta končit v posledním měsíci není, lhůta končí uplynutím poslední hodiny posledního dne tohoto měsíce. 3. Pokud se běh lhůty určené podle dní, týdnů, měsíců nebo let počítá od určité události, právního úkonu nebo doby, den, kdy k události nebo právnímu úkonu došlo nebo kdy nastala daná doba, se do běhu předmětné lhůty nezapočítává. 4. Do běhu lhůt se započítávají soboty, neděle a svátky, s výjimkou případů, kdy jsou tyto dny výslovně vyňaty nebo kdy je lhůta vyjádřena v pracovních dnech. 5. Připadne-li poslední den lhůty na sobotu, neděli nebo svátek v místě, kde má být daný právní úkon učiněn, lhůta končí uplynutím poslední hodiny následujícího pracovního dne. Toto ustanovení se nevztahuje na lhůty počítané zpětně od určitého data nebo události. 6. Pokud osoba zašle jiné osobě dokument, který uvádí lhůtu, během níž má adresát odpovědět nebo učinit jiný právní úkon, ale nestanoví počátek běhu této lhůty, lhůta počíná běžet od okamžiku, nevyplývá-li z dokumentu něco jiného, kdy dokument dojde adresátovi. 7. Pro účely tohoto článku se rozumí: a) „svátkem“ s odkazem na členský stát Evropské unie nebo jeho část jakýkoli den, který je pro tento členský stát nebo jeho část označen jako svátek v seznamu zveřejněném v Úředním věstníku Evropské unie; a b) „pracovními dny“ všechny dny s výjimkou sobot, nedělí a svátků. Článek 12 Jednostranná vyjádření nebo jednání 1. Jednostranné vyjádření obsahující úmysl se vykládá s ohledem na to, jak mu mohla pravděpodobně rozumět osoba, jíž je určeno. 2. Jestliže osoba činící vyjádření měla v úmyslu, aby použitý výraz, jímž byl tento úmysl vyjádřen, měl určitý význam, a druhá strana o tomto významu věděla nebo měla vědět, vykládá se tento výraz tak, jak to zamýšlela osoba činící vyjádření. 3. Články 59 až 65 se použijí s patřičnými úpravami na výklad jednostranných vyjádření obsahujících úmysl. 4. Pravidla o neexistenci souhlasu vyplývající z kapitoly 5 se použijí s patřičnými úpravami na jednostranná vyjádření obsahující úmysl. 5. Jakýkoli odkaz na vyjádření uvedené v tomto článku obsahuje odkaz na jednání, jež lze považovat za rovnocenné tomuto vyjádření. Část II Uzavírání závazné smlouvy Kapitola 2 Informace poskytované před uzavřením smlouvy Oddíl 1 Informace, které obchodník poskytuje spotřebiteli před uzavřením smlouvy Článek 13 Povinnost poskytnout informace v případě smluv uzavřených na dálku nebo mimo obchodní prostory 1. Obchodník, který uzavírá smlouvu na dálku nebo tuto smlouvu uzavírá mimo obchodní prostory, má povinnost poskytnout spotřebiteli před uzavřením smlouvy nebo před tím, než je spotřebitel vázán jakoukoli nabídkou, jasným a srozumitelným způsobem informace o: a) hlavních znacích zboží nebo digitálního obsahu, které mají být dodány, nebo souvisejících služeb, které mají být poskytnuty, v rozsahu přiměřeném způsobu komunikace a danému zboží, digitálnímu obsahu nebo související službě; b) celkové ceně, dodatečných poplatcích a nákladech podle článku 14; c) totožnosti a adrese obchodníka podle článku 15; d) smluvních podmínkách podle článku 16; e) právech na odstoupení od smlouvy podle článku 17; f) případně existenci a podmínkách poprodejní asistenční služby, kterou obchodník poskytuje zákazníkům, poprodejních službách, obchodních zárukách a zásadách vyřizování reklamací; g) případně možnosti přístupu k systému alternativního řešení sporů, který se na obchodníka vztahuje, a o způsobu přístupu k tomuto systému; h) případně funkčnosti digitálního obsahu, včetně příslušných technických ochranných opatření; a i) případně informace o jaké