Směrnice o mořském prostředí je v platnosti od roku 2008. Směrnice vyžaduje, aby členské státy vytvořily vnitrostátní strategie pro mořské prostředí, které by do roku 2020 dosáhly „dobrého stavu prostředí“ nebo jej zachovaly, pokud již existuje. Směrnice je prováděna v šestiletém cyklu se třemi hlavními fázemi.

Směrnice začleňuje požadavek úmluvy UNCLOS týkající se sledování a měření rizik nebo dopadů znečištění pro mořské vody v EU. Ukládá rovněž různé povinnosti, které vyžadují, aby členské státy přijaly opatření k prevenci, omezení a kontrole znečišťování mořského prostředí z pozemních zdrojů, k předcházení znečištění mořského dna a jeho podloží a k prevenci zavlečení nepůvodních druhů. Směrnice o mořském prostředí obsahuje rovněž ustanovení úmluvy UNCLOS týkající se udržitelného rybolovu a akvakultury a inovací a investic do výzkumu. Co je důležité, prostřednictvím důrazu na regionální spolupráci usnadňuje směrnice o mořském prostředí povinnost států podle úmluvy UNCLOS spolupracovat při ochraně mořského prostředí.

Směrnice o mořském prostředí obsahuje specifický regulační cíl, a to „zachování biologické rozmanitosti“ jako základu pro dosažení dobrého stavu prostředí oceánů a moří. Hodnotí stav skupin mořských druhů (včetně ptáků, savců a ryb) a pelagických typů stanovišť a typů stanovišť mořského dna. Poskytuje tudíž právní rámec, který má přispět k závazkům Úmluvy o biologické rozmanitosti a k nadcházející strategii EU v oblasti biologické rozmanitosti do roku 2030. Směrnice o mořském prostředí zahrnuje rovněž vytvoření chráněných mořských oblastí a další opatření územní ochrany, která tvoří koherentní a reprezentativní sítě, v souladu s mezinárodními závazky.

Hodnocení směrnice o mořském prostředí, monitorovací sítě a programy opatření nejenže směrují úsilí do nových oblastí výzkumu, nýbrž zlepšují také řízení a soudržnost politik. V platnosti je již široká škála stávajících právních předpisů, které jsou pro směrnici relevantní; v EU to zahrnuje zejména rámcovou směrnici o vodě , směrnici o ochraně ptáků a směrnici o přírodních stanovištích a společnou rybářskou politiku. Klíčovým úspěchem při provádění jednotlivých fází směrnice o mořském prostředí bylo určení nedostatků ve znalostech. To členským státům, orgánům EU a zúčastněným stranám pomohlo poukázat na klíčové potřeby v oblasti řízení a výzkumu. Směrnice zejména zlepšila znalosti o stavu mořských vod v Unii (SWD(2020) 61), ačkoli integrace a harmonizace těchto znalostí na úrovni EU je i nadále výzvou.

Příloha I směrnice o mořském prostředí stanoví, že by úrovně populací všech komerčně využívaných ryb a měkkýšů a korýšů měly být v rámci bezpečných biologických limitů. Pro měření tohoto stavu se ve směrnici o mořském prostředí využívá koncepce společné rybářské politiky týkající se maximálního udržitelného výnosu. Podporuje se tudíž využívání posouzení populací a příslušných víceletých plánů a konzultace s příslušnými vědeckými orgány. Zatímco informace o rybích populacích jsou v rámci společné rybářské politiky více či méně dostupné a ve všech členských státech jsou vykazovány, členské státy nepodávají systematicky zprávy o jiných kritériích, jako je úhyn/zranění druhů v souvislosti s vedlejšími úlovky nebo fyzické narušení mořského dna rybolovnými činnostmi. K odstranění těchto nedostatků mohou někdy přispět regionální informace; například 86 % mořského dna posuzovaného v oblasti Severního moře v širším smyslu a Keltského moře vykazuje fyzické narušení vlečným zařízením pro lov při dně. Uplatňování cílů směrnice o mořském prostředí a společné rybářské politiky v praxi by zlepšilo ochranu komerčních populací ryb, biologické rozmanitosti a přírodních stanovišť. Stanovení prahových hodnot podle směrnice o mořském prostředí by rovněž usnadnilo provádění cílených opatření, včetně opatření v rámci společné rybářské politiky.

Opatření územní ochrany oznámená podle směrnice o mořském prostředí obecně odkazují na chráněné mořské oblasti, jež byly vytvořeny podle směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích jako součást sítě Natura 2000, která dosud není v mořském prostředí úplná. Směrnice o mořském prostředí však přinesla nový pohled na územní ochranu, kdy by kromě specifických cílů ochrany jednotlivých chráněných mořských oblastí měly být sítě chráněných mořských oblastí ekologicky soudržné a reprezentativní na úrovni podoblasti nebo oblasti. Sítě chráněných oblastí by proto měly být komplexními nástroji k řešení všech významných zátěží, měly by být účinné a měly by zajišťovat spravedlivé zastoupení všech mořských stanovišť a ekosystémů. V rámci programů opatření členských států podle směrnice o mořském prostředí však nejsou soudržnost a účinnost na regionální úrovni řešeny.

Cíle všech tří směrnic jsou podobné, ačkoliv oblast působnosti směrnice o mořském prostředí je širší. Hlavní cíl směrnice o přírodních stanovištích – dosažení „příznivého stavu z hlediska ochrany“ u dotčených druhů a přírodních stanovišť a podobný cíl směrnice o ochraně ptáků u všech volně žijících ptáků – neodpovídá přesně „dobrému stavu prostředí“, pokud jde o definici, opatření nebo harmonogramy. Oba pojmy se však vzájemně podporují. Členské státy každých šest let hodnotí stav a trendy druhů a stanovišť chráněných podle směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích a podávají příslušné zprávy. Pro období 2007–2012 se procentní podíl druhů, u nichž je podle směrnice o přírodních stanovištích hlášen příznivý stav z hlediska ochrany, v evropských mořských oblastech pohybuje od nuly v Černém moři po 20 % v Baltském moři. Rozhodnutí z roku 2017 předpokládá opětovné použití posouzení mořských druhů a stanovišť podle směrnice o ochraně ptáků a směrnice o přírodních stanovištích, je-li to možné, každý členský stát to však může učinit jinak . Směrnice o mořském prostředí a směrnice o přírodních stanovištích mimoto stanoví zeměpisné oblasti, v jejichž rámci se od členských států očekává, že budou spolupracovat a uplatňovat společné přístupy. Regionální hranice v rámci obou směrnic jsou nyní z velké části harmonizovány.

Rámec směrnice o mořském prostředí pro ochranu biologické rozmanitosti a zajištění udržitelného využívání mořských zdrojů EU je do značné míry podporován jinými právními nástroji EU. Tento oddíl posuzuje devět politik EU, které podle členských států nejčastěji přispívají k programům opatření podle směrnice o mořském prostředí, a nedávno vypracované politiky zaměřené na boj proti znečištění plasty. Směrnice o mořském prostředí obecně i) integruje všechny dostupné (oficiální) informace týkající se mořských vod v EU ve vnitrostátních strategiích pro mořské prostředí a ii) hodnotí situaci, pokud jde o účinnou správu mořského prostředí. Vypracovávají se nové politické koncepce, jako jsou prahové hodnoty pro určení dobrého stavu prostředí, s cílem uvést strategie do praxe a doplnit stávající prahové hodnoty z jiných politik.

V evropských mořích se vyskytuje více než 1 200 nepůvodních mořských druhů a jejich kumulativní počet se neustále zvyšuje, i když se zdá, že v posledním desetiletí se míra zavlékání zpomalila. Vyšší počet těchto druhů se vyskytuje ve Středozemním moři. Přibližně 7 % mořských nepůvodních druhů je potenciálně invazivních; jejich dopad na původní společenstva, ekosystémy a jejich služby je třeba blíže prozkoumat. Zdá se, že k hlavním způsobům zavlékání těchto druhů do evropských moří patří lodní doprava (49 %) a mořské a vnitrozemské koridory, jako je například Suezský průplav (33 %). Jsou zapotřebí opatření k lepšímu řešení těchto hlavních způsobů zavlékání a k minimalizaci zavlékání nových druhů, a to s přihlédnutím k regionálním zvláštnostem. Je obtížné odhadnout podíl původních mořských druhů a přírodních stanovišť, jež byly nepříznivě ovlivněny nepůvodními druhy. Zvýšení odolnosti mořských ekosystémů by však mohlo předejít závažným dopadům tím, že se minimalizují podmínky, které mohou nepůvodním druhům pomoci stát se invazivními (např. snížení populací původních druhů a vytvoření „prázdných míst“ v potravinové síti nebo dopady změny klimatu).

Počáteční posouzení mořských vod v EU oznámené členskými státy v období 2012–2015 podle směrnice o mořském prostředí neposkytlo jednotnou znalostní základnu v celé Evropě. To bylo způsobeno především nejednotností ukazatelů uváděných u jednotlivých kritérií, velkou rozmanitostí metodických přístupů a mezerami ve vykazovaných informacích. S cílem zlepšit soudržnost a jednotnost zpráv členských států přijala Komise v roce 2017 revidované rozhodnutí o určování dobrého stavu prostředí (viz pozn. pod čarou č. 15). Aktualizace počátečního posouzení měla být předložena do října 2018. Do října 2019 však zprávy předložilo pouze čtrnáct členských států, z nichž deset je poskytlo ve schváleném elektronickém formátu (SWD(2020) 60). Toto shrnutí se proto kromě údajů poskytnutých členskými státy opírá o informace shromážděné Evropskou agenturou pro životní prostředí a Společným výzkumným střediskem Evropské komise (předložené v dokumentu SWD(2020) 61).

Vzhledem k široké působnosti a strategické povaze by posouzení předepsaná směrnicemi o strategickém posuzování vlivů na životní prostředí a o posuzování vlivů na životní prostředí mohla být relevantní pro všechny deskriptory směrnice o mořském prostředí, ačkoliv rozsah a úroveň podrobností se mohou lišit. Například projekty, které budou mít na životní prostředí pravděpodobně významný vliv, podléhají před udělením povolení posouzení vlivů na životní prostředí. Tato posouzení by mohla přispět k posouzení stavu podle směrnice o mořském prostředí. Stejně důležité to může být i v případě směrnice o strategickém posuzování vlivů na životní prostředí, která se zaměřuje na plány a programy ve větším měřítku. V případě těchto tří směrnic stále existuje prostor pro získání lepší zpětné vazby, pokud jde o tlaky na dosažení dobrého stavu prostředí, včetně námořních a pozemních činností.

Ve svých programech podle směrnice o mořském prostředí členské státy propojují se směrnicí o územním plánování námořních prostor zejména mořskou biologickou rozmanitost (prostřednictvím chráněných oblastí) a hydrografické změny (prostřednictvím činností, na něž se vztahují územní plány námořních prostor), přičemž tři země vytvářejí potenciální spojení s hlukem pod hladinou moře. Jelikož první kolo podávání zpráv o územním plánování námořních prostor se uskuteční až v roce 2021, je třeba posoudit, do jaké míry budou cíle směrnice o mořském prostředí zohledněny při vnitrostátním provádění směrnice jako nástroj na podporu ekosystémového přístupu. Vzhledem k tomu, že proces podle směrnice o územním plánování námořních prostor zahrnuje všechna odvětví a činnosti modré ekonomiky, měla by se prosazovat opatření pro řízení, která pomáhají dosáhnout dobrého stavu prostředí.

Směrnice o územním plánování námořních prostor vyžaduje, aby členské státy vypracovaly územní plány námořních prostor na podporu společné existence a udržitelnosti příslušných činností a využití. V právním textu se výslovně odkazuje na směrnici o mořském prostředí a stanoví se, že územní plánování námořních prostor by mělo uplatňovat ekosystémový přístup, pomoci dosáhnout cílů dobrého stavu prostředí a v co největší míře koordinovat harmonogramy se směrnicí o mořském prostředí. Několik studií definovalo nebo zavedlo ekosystémový přístup nebo interakce mezi pevninou a mořem pro územní plánování námořních prostor, dosud však neexistuje schválená metodika na evropské úrovni.

Z celkem přibližně 4 700 opatření oznámených členskými státy podle směrnice o mořském prostředí bylo 246 opatření územní ochrany. Tato opatření od roku 2012 zdvojnásobila prostor označený jako chráněné mořské oblasti v Evropě, čímž se do těchto oblastí zahrnulo více než 10 % evropských vod a dosáhlo se splnění globálních závazků. Navzdory tomu nejsou tato opatření mezi jednotlivými oblastmi a hloubkovými zónami rozdělena rovnoměrně (viz SWD(2020) 61). Směrnice o mořském prostředí vyžaduje koherentní a reprezentativní síť chráněných oblastí k zastavení úbytku biologické rozmanitosti a zvýšení odolnosti mořského prostředí, zejména v souvislosti se změnou klimatu. Účinné mořské chráněné oblasti (tj. účinně chráněné a spravované lokality) mohou skutečně zamezit úbytku a degradaci druhů a stanovišť, vytvářet vedlejší účinky, které zvyšují biomasu komerčně využívaných druhů, pohlcovat organický a anorganický uhlík, což přispívá ke zmírňování změny klimatu, zvyšovat ochranu pobřeží jako důležitý nástroj pro přizpůsobení, zvyšovat odolnost ekosystémů vůči invazním druhům nebo globálnímu oteplování, zachycovat nebo ředit znečišťující látky, jako je přebytek živin, podporovat udržitelné turistické a rekreační činnosti a být cenným zdrojem pro výzkum a technické inovace.

Členské státy vynaložily značné úsilí o to, aby vypracovaly své první programy opatření podle směrnice o mořském prostředí, a to integrací různých vnitrostátních, unijních a mezinárodních politik a odstraněním stávajících nedostatků prostřednictvím nových nákladově efektivních opatření. Členské státy oznámily celkem 4 653 opatření. Celkem 79 % oznámených opatření tvořila přímá technická nebo regulační opatření (která budou mít pravděpodobně okamžité účinky na zátěže), přičemž zbývající část představovala spíše nepřímá podpůrná opatření. Přijatá opatření se však náležitě nezabývají veškerými tlaky na mořské prostředí, neboť pouze 53 % posouzených programů (podle deskriptoru a podle členského státu) se jeví jako vhodných pro řešení stávajících zátěží (tabulka 12 a obrázek 8 v dokumentu SWD(2020) 61).

Revidované rozhodnutí o dobrém stavu prostředí, bude-li plně provedeno, je odvážným a důležitým krokem k určování dobrého stavu prostředí pomocí společného přístupu (např. vypracování seznamů druhů, stupnic pro posuzování a prahových hodnot). Některé členské státy prokázaly zvýšené úsilí a vyšší úroveň ambicí. Projekty financované na podporu provádění směrnice o mořském prostředí a některé diskuse v rámci regionálních úmluv pro mořské prostředí ukazují, že až na několik málo výjimek dosud neexistuje společné regionální chápání toho, co představuje dobrý stav prostředí. Ačkoli Komise dosud nedokončila formální posouzení nově oznámených informací, z první analýzy vyplývá, že v určeních dobrého stavu prostředí, která byla oznámena v roce 2018, existují dosud značné rozdíly; některé regionální úmluvy pro mořské prostředí však dosáhly značného pokroku při definování společných ukazatelů s určitými regionálně dohodnutými prahovými hodnotami. Ačkoli společná strategie provádění usiluje o soudržnost při provádění směrnice, členské státy mohou stanovit dlouhodobé a krátkodobé cíle, které jsou vhodné pro jejich situaci a oblast. Rozhodnutí z roku 2017 vyžaduje, aby členské státy stanovily určité prahové hodnoty na úrovni Unie, a nikoli prostřednictvím regionálních struktur. Práce na nich byla zahájena v průběhu prvního cyklu provádění. Avšak i zde dosavadní pokusy o stanovení prahových hodnot ukázaly, že pojem není jednoznačný: zatímco dobrý stav prostředí musí být ambiciózní, neboť by měl odrážet společnou definici toho, čeho chceme u našich moří dosáhnout, stanovení lhůty (2020 ve stávající směrnici) brání členským státům v přijetí ambiciózní definice dobrého stavu prostředí.

Úsilí na úrovni EU se zaměřilo na určení prostorového rozložení a zdrojů hluku pod mořskou hladinou, a to jako první krok k odvození možné expozice mořských ekosystémů této zátěži. Ačkoliv jsou dostupné některé mapy hluku pod mořskou hladinou, posouzení stavu jsou velmi omezená. Výzkumné činnosti prokazují, že vystavení hluku pod mořskou hladinou může vyvolat několik druhů nepříznivých účinků na mořská zvířata, a to od změn v chování po jejich úmrtí.

Velké ambice a ucelený pohled směrnice o mořském prostředí zjevně vyžadují rozsáhlé znalosti, posuzování a podávání zpráv, přičemž členské státy i útvary Komise jsou odhodlány tyto potřeby naplnit. První cyklus provádění byl pro všechny subjekty zapojené do společné strategie provádění obzvláště náročný, neboť každá fáze byla projednána, definována, vykázána a hodnocena poprvé. Většina členů skupin v rámci společné strategie provádění uvádí, že hlavními výzvami jsou řádné provádění směrnice, nedostatek zdrojů (zejména lidských zdrojů a času), pomalá obnova mořských ekosystémů a nedostatek politické vůle. Opakované prodlevy při podávání zpráv členskými státy a související řízení o nesplnění povinnosti podle směrnice ukazují, jak obtížné je pro členské státy splnit požadavky. Ačkoli se očekává, že se tento proces v příštích cyklech zlepší, jelikož podávání zpráv by mělo být nyní mnohem jednodušší a jasnější, stále existují určité specifické otázky, které by bylo možné řešit, aby se proces provádění zefektivnil.

První cyklus ukázal, že zdroje určené k provádění směrnice o mořském prostředí zřejmě neodpovídají potřebám, aby bylo možné řádné provedení směrnice, ačkoli je velká část provádění podporována jinými politikami. Některé nápady k zvýšení těchto zdrojů se týkají zahrnutí určitých průmyslových odvětví do monitorování dopadů, propojení procesu územního plánování námořních prostor se zajištěním náležité rovnováhy mezi modrou ekonomikou a udržitelností, lepšího využití systémů pro pozorování koordinovaných prostřednictvím výzkumných programů (např. Horizont 2020) a produktů vyvinutých na úrovni EU (např. Copernicus) a výzvy, aby členské státy plně využívaly Evropský námořní a rybářský fond k financování vypracování a provádění vnitrostátních strategií pro mořské prostředí.

Směrnice o mořském prostředí je nepopiratelně složitým rámcem, který bude brzy revidován (počínaje letošním rokem) v rámci legislativního hodnocení. První cyklus provádění vyžadoval, aby všechny zúčastněné strany porozuměly vztahům mezi jednotlivými prvky strategií. To však nebylo vždy jednoznačné. Členské státy například často nerozlišovaly mezi cíli a určením dobrého stavu prostředí. Nespojovaly své cíle s opatřeními k získání měřitelných výsledků, pokud jde o pokrok směrem k dosažení dobrého stavu prostředí. Rovněž programy sledování nebyly vždy spojeny s cíli a vzhledem k tomu, že byly vytvořeny před přijetím opatření, nebylo optimální ani propojení mezi programy a opatřeními. Pokrok při stanovování prahových hodnot pro určování dobrého stavu prostředí byl dosud pomalý a zdá se, že existuje neochota stanovit ambiciózní úrovně, neboť to by členským státům bránilo v dosažení dobrého stavu prostředí ve lhůtě stanovené ve směrnici. Komise se těmito průřezovými otázkami zabývá v dokumentu SWD(2020) 62.

5.3.2.Harmonogramy

Směrnice vyvolává nejistotu, pokud jde o lhůty pro podávání zpráv, neboť stanoví pevné lhůty pro předkládání jednotlivých částí vnitrostátních strategií pro mořské prostředí, avšak odlišné lhůty pro konzultace, zveřejnění nebo posouzení pokroku při provádění. To bylo odstraněno dosažením dohody s členskými státy ve společné strategii provádění ohledně používání pevných lhůt. Lhůta pro dosažení dobrého stavu prostředí do roku 2020 podle článku 1 není rovněž konkrétně sladěna s cykly podávání zpráv, jelikož posouzení pokroku při plnění tohoto cíle, založené na údajích z monitorování do roku 2020 a od tohoto roku, bude oznámeno až v roce 2024. Podobně ani datum zveřejnění této zprávy o provádění stanovené ve směrnici neposkytlo reálnou možnost plně potvrdit informace oznámené v roce 2018, které se týkají posouzení mořského prostředí, definic dobrého stavu prostředí a cílů v oblasti životního prostředí nebo pokroku při provádění programů opatření. Je třeba vzít v úvahu rovněž možné časové prodlevy, neboť provádění zvláštních opatření nemůže vždy okamžitě vést k obnově mořského prostředí.

Ačkoli EU již šestiletý cyklus řízení a podávání zpráv v oblasti vodní a námořní politiky synchronizovala, další synchronizace s cyklem podávání zpráv o přírodě – v podstatě odklad o jeden rok – by mohla být přínosná a posouzení by mohla být účinnější.

5.3.3.Podávání zpráv

Vzhledem k široké oblasti působnosti směrnice a četnosti zpráv (tři hlavní zprávy během šestiletého cyklu) je jejich podávání velmi náročné. Příslušné orgány a Komise jsou vystaveny tlaku v souvislosti s následnými závazky, pokud jde o podávání zpráv resp. hodnocení, a to bez dostatečného času nebo zdrojů, aby bylo možné před zahájením další fáze každou fázi a strategické jednání odpovídajícím způsobem zohlednit. Proces také zpomaluje značný počet členských států, které podávají zprávy pozdě (viz pozn. pod čarou č. 8 a SWD(2020) 60), což má dominový efekt na dokončení posouzení ze strany Komise. To znamená, že zpětná vazba pro členské státy je opožděná a často přichází příliš pozdě na to, aby mohla být v následných zprávách zohledněna.

Členské státy výrazně investují do textových zpráv v případě svých vnitrostátních postupů a veřejných konzultací. Zásadní význam pro shromažďování srovnatelných a včasných informací v celé EU však v současnosti má elektronické podávání zpráv. Rámec se opírá o vykazované informace z vnitrostátních posouzení, zatímco nové technologie monitorování mohou poskytnout přesnější obraz skutečného stavu moří a pokroku při dosahování dobrého stavu prostředí. Během prvního cyklu provádění směrnice o mořském prostředí nebyly navíc textové zprávy a elektronické zprávy vždy rovnocenné. Některé členské státy mohou využívat zprávy regionálních úmluv pro mořské prostředí, jejich formát však není plně v souladu s potřebami elektronického podávání zpráv.

Komise a Evropská agentura pro životní prostředí usilují o zlepšení a digitalizaci nástrojů pro podávání zpráv tak, aby existoval bezproblémový tok údajů z regionálních úmluv pro mořské prostředí, jiných politik EU nebo dříve oznámených informací v rámci zpráv podle směrnice o mořském prostředí. Nesrovnalosti mezi údaji vykázanými v elektronických a textových zprávách, které některé členské státy zřejmě upřednostňují, by měly být odstraněny, neboť brání celkovému procesu. Směrnice o mořském prostředí směřuje k účinnému a transparentnímu zveřejňování informací na internetovém portálu WISE Marine, kde jsou zveřejňovány centralizované přehledy a údaje vykázané na vnitrostátní úrovni.

5.4.Větší integrace politik

Jak již bylo zmíněno v oddíle o účinnosti, směrnice o mořském prostředí začleňuje všechny činnosti, které mají vliv na mořské ekosystémy (např. rybolov, lodní doprava, těžba ropy a zemního plynu na moři, obnovitelné zdroje energie), konkrétně je však neupravuje. Není překvapením, že přibližně 75 % opatření na základě směrnice o mořském prostředí vyplývá z jiných legislativních rámců. Proto je pro dosažení cílů směrnice o mořském prostředí zásadní zefektivnění a koordinace s ostatními odvětvovými politikami, a to jak na vnitrostátní úrovni, tak na úrovni EU. Strategie pro modrý růst, která se směrnicí o mořském prostředí sice sdílí klíčovou zásadu udržitelnosti, může být v případě, že nebude prováděna udržitelným způsobem, do jisté míry s opatřeními podle směrnice o mořském prostředí k dosažení dobrého stavu prostředí v rozporu, zejména s ohledem na možné rozšiřování námořních činností, jako je výroba energie na moři a akvakultura. Aby bylo zajištěno, že rozšíření tradičních nebo zavádění nových hospodářských činností nebude představovat na mořské prostředí další tlaky, musí EU a její členské státy vybudovat pevnější, vědecky podložené spojnice mezi směrnicí o mořském prostředí a politikami regulujícími námořní činnosti, jako je směrnice o územním plánování námořních prostor, společná rybářská politika, iniciativy v oblasti energetiky , námořní dopravní politika nebo jakékoli jiné činnosti (např. akvakultura, odsolování, nakládání s odpady). Tyto aktivity hrají významnou úlohu při proměně naší společnosti a hospodářství v udržitelný systém a bezuhlíkový světadíl, což je cíl stanovený v Zelené dohodě pro Evropu. K ukončení závislosti na fosilních palivech jsou zapotřebí větrné elektrárny na moři. Udržitelná akvakultura zajišťuje potravinové zabezpečení a udržitelnou výživu a zároveň zabraňuje většímu tlaku ze strany využívání půdy. K tomuto cíli přispěje budoucí strategie pro větrnou energii na moři a revidované strategické pokyny pro udržitelnou akvakulturu v EU, které mají být přijaty v roce 2020 a které by měly zahrnovat všechny relevantní environmentální aspekty. K takovémuto rozšiřování nemůže dojít na úkor snižování odolnosti mořských ekosystémů, což by mělo dominový efekt na celkovou odolnost planety vůči dopadům změny klimatu.

Členové skupin v rámci společné strategie provádění směrnice o mořském prostředí poukázali na to, že za účelem dosažení dobrého stavu prostředí je třeba více spolupracovat napříč skupinami a odvětvími, pokud jde o průřezové otázky, jako jsou vztahy mezi činnostmi, zátěžemi a stavem prostředí a změna klimatu.

Rozhodnutí z roku 2017 upřesňuje, jak by mělo být posuzování mořského prostředí spojeno s normami a procesy podle jiných právních předpisů EU. Všechny členské státy propojily většinu svých programů sledování a programů opatření s jinými právními předpisy, většinou v oblasti životního prostředí (konkrétně s rámcovou směrnicí o vodě, směrnicí o přírodních stanovištích a směrnicí o ochraně ptáků). Posouzení a vědecké analýzy Komise však ukazují, že na operační úrovni dosud k integraci politik nedochází (např. integrace údajů, plánování monitorování, určení posouzení), a je třeba vyvinout větší úsilí o využití synergií, sladění procesů a případně úsporu zdrojů. Oddíl 3 této zprávy poukazuje na možná témata, která by mohla být mezi politikami EU lépe propojena nebo koordinována.

Obzvláště důležité je propojení mezi směrnicí o mořském prostředí a politikou v oblasti klimatu. Oceány jsou významnou součástí klimatického systému, který ukládá antropogenní CO2 a mnohem větší množství tepla než atmosféra; fungují jako hlavní propady uhlíku a řídí pohyb tepla kolem Země. Oceány tedy mohou mít výrazný vliv na globální klima a naopak. Podle nedávno zveřejněné zprávy Mezivládního panelu pro změnu klimatu (IPCC) týkající se oceánů a kryosféry v měnícím se klimatu: i) se od roku 1993 míra oteplování oceánů více než zdvojnásobila a již se dotýká celého vodního sloupce; ii) oceány od 80. let minulého století pohltily 20–30 % celkových antropogenních emisí CO2, což vedlo k další acidifikaci oceánů; iii) oceány ztrácejí kyslík a rozšířily se oblasti s vyčerpaným kyslíkem a iv) od roku 1982 se četnost vln veder v mořské oblasti zdvojnásobila a tyto vlny jsou delší a intenzivnější. Tyto oceánografické změny mohou mít dramatické důsledky pro mořskou biologickou rozmanitost a odolnost ekosystémů. Všechny mořské ekosystémy posuzované ve zprávě IPCC vykazují zvýšené riziko toho, že budou ovlivněny trendy v oblasti klimatu.

Souvislost mezi směrnicí o mořském prostředí a změnou klimatu, a to jak na úrovni monitorování, tak na úrovni rozvoje politiky, není navzdory jejímu významu zřejmá. Členské státy vyzdvihly dopady způsobené změnou klimatu a acidifikací oceánů jako důležité přeshraniční otázky, které jsou přímo či nepřímo řešeny prostřednictvím programů sledování podle směrnice o mořském prostředí. Klíčová témata, jako je sledování acidifikace oceánů v evropských mořích a dopady vln veder v mořských oblastech na mořskou biologickou rozmanitost, však nejsou dosud náležitě zavedená.

5.5.Posílení regionální spolupráce

Regionální spolupráce se od přijetí směrnice o mořském prostředí zlepšila, k dosažení plné regionální soudržnosti strategií pro mořské prostředí je však zapotřebí větší spolupráce (viz SWD(2020) 60). Pokud jde o tři hlavní fáze provádění směrnice: a) Komise členským státům doporučila, aby při posuzování stavu svých mořských vod používaly více normy vyplývající z právních předpisů EU nebo společné regionální ukazatele; b) regionální soudržnost programů sledování v EU byla považována za střední až vysokou, s výjimkou Středozemního moře, kde byla nižší, a c) celková soudržnost programů opatření byla ve všech oblastech střední a v Černém moři vysoká. Úsilí o snížení hlavních tlaků, které mají dopad na každou oblast nebo podoblast, by proto mělo být lépe koordinováno.

Z předběžné analýzy informací vykázaných v roce 2018 vyplývá, že i ve druhém cyklu existují mezi sousedními členskými státy velké rozdíly, pokud jde o prvky použité pro posouzení stavu mořských ekosystémů. Členské státy by mohly ve větší míře využívat výsledky regionálních úmluv pro mořské prostředí, pokud jsou slučitelné s požadavky směrnice o mořském prostředí. Důležité je, že tyto úmluvy začleňují opatření sousedních (třetích) zemí a pomáhají budovat kapacity. Pokud však nejsou regionální úmluvy pro mořské prostředí schopny pokrýt potřeby směrnice o mořském prostředí, měly by členské státy vypracovat vlastní strategie pro přeshraniční a regionální koordinaci v souladu se směrnicí. Konečným cílem je to, aby EU pokročila směrem k účinnější, harmonizovanější a nákladově efektivnější ochraně mořského prostředí. Regionální prahové hodnoty by měly být stanoveny v souladu s rozhodnutím Komise z roku 2017.

5.6.Zajištění dostupnosti údajů a jejich srovnatelnosti