Protože určitých výsledků už se dosáhlo, je na čase zvážit, jak velkou úlohu by měla Unie v bezpečnosti a obraně sehrávat do budoucna. Tento diskusní dokument je příspěvkem Evropské komise do debaty, jež bude pokračovat v 27 členských státech.

Vlády členských států začaly v roce 2016 intenzivněji reagovat na naléhavé bezpečností hrozby a na obavy vlastních občanů. Rozpočty na obranu byly patřičně navýšeny. Přesto však před sebou máme ještě dlouhou cestu. Posun k evropské strategické autonomii si žádá nejen vyšší výdaje na obranu, ale i jejich lepší a společné vynakládání (viz obrázek č. 2). Spojené státy již do obrany investují více než dvojnásobek toho, co všechny členské státy EU dohromady, a v roce 2018 svůj rozpočet navýší o téměř 10 %. Čína za posledních deset let navýšila rozpočet o 150 % a v roce 2017 je očekáváno zvýšení o dalších 7 %. Rusko pak do obrany v loňském roce investovalo 5,4 % svého HDP.

Lidé po Evropě také souhlasí s tím, že pro jejich bezpečnost je nezbytné kolektivní jednání zemí EU. Velká většina respondentů ve všech členských státech by v řešení bezpečnostních otázek a otázek obrany uvítala „více Evropy“ (viz obrázek č. 3). V prostoru, kde probíhá volný pohyb zboží, služeb, peněz a osob, je bezpečnost nedělitelná a členské státy ji samy nemohou zcela zaručit. Lidé v Evropě se vyjádřili jasně: bezpečnost a obrana by měly být nedílnou součástí politiky EU.

Čelní představitelé EU se zavázali posilovat evropskou bezpečnost a obranu, což je přesně to, co od nich občané žádají a očekávají. Z průzkumů veřejného mínění jasně vyplývá, že bezpečnost se pro většinu Evropanů stala jejich největší starostí (viz obrázek č. 3), třebaže důvody, proč lidé pociťují obavy, se v jednotlivých členských státech různí.

Do budoucna se bude efektivní evropská bezpečnost a obrana opírat o účinnou koordinaci hlavních unijních a vnitrostátních investic do výzkumu a vývoje. To Evropě pomůže držet krok s novými trendy a vyvíjet technologické a průmyslové schopnosti, jež potřebuje k zajištění své strategické autonomie.

4) Je zapotřebí zvýšit rozsah a efektivitu výdajů, které jsou na obranu vynakládány. Duplicity mezi členskými státy mohou ovlivňovat interoperabilitu jejich obranného vybavení. Vést mohou i k nedostatečné přípravě a pohotovosti ozbrojených sil a k mezerám v obranných kapacitách. Z tohoto důvodu by výdaje, které členské státy vynakládají na obranu, měly být lépe koordinovány. Podstatná část finančních prostředků na obranu bude i nadále pocházet z vnitrostátních zdrojů. Rozpočtové prostředky EU, jež budou zohledňovat nové ambice v oblasti obrany, ve spojení s rozsáhlým Evropským obranným fondem by však měly Evropanům umožňovat vynakládat výdaje lépe a zlepšit poměr mezi hodnotou a cenou. Evropská rada by mohla zvážit, jak by šlo na další cestě ke společné obraně překonat stávající omezení, co se týče společného financování vojenských záležitostí EU.

3) Povaha transatlantických vztahů se vyvíjí. Více než kdy jindy musí Evropané ve větší míře odpovídat za svou vlastní bezpečnost. Stejně jako je tomu nyní, EU a NATO by i nadále koordinovaly svá opatření v rámci „tvrdé“ i „měkké“ bezpečnosti. Evropská unie by pak souběžně zavedla rámec, ve kterém by 27 členských států, jež budou Unii tvořit po Brexitu a z nichž jedenadvacet patří ke spojencům NATO (viz obrázek č. 5), kolektivně posilovalo svou obranu a řešilo existující nedostatky. Země EU-27 by se tak do větší míry mohly starat o vlastní bezpečnost a reálně pokročit v přispívání k mezinárodnímu míru a bezpečnosti.

Evropská unie by doplňovala úsilí jednotlivých členských států a našich hlavních partnerů. Především spolupráce s NATO by se dále zintenzivňovala v oblastech, jako jsou hybridní hrozby či kybernetická a námořní bezpečnost, kde si efektivní reakce žádají kombinaci tvrdé a měkké síly. Tam, kde je přítomna EU i NATO, by se však NATO stále spoléhalo na rozsáhlejší vojenské schopnosti, které má k dispozici, zatímco EU by využívala svého širšího souboru nástrojů a propojovala by vlastní „měkčí“ nástroje a opatření se svými cílenými vojenskými misemi a operacemi.

Evropská unie by byla i nadále schopna vysílat civilní mise a realizovat poměrně malé vojenské mise a operace zaměřené na řešení krizí. Zapojovala by se především do misí, jejichž účelem je budování kapacit, tak aby posilovala a reformovala bezpečnostní a obranný aparát partnerských zemí, přičemž v tomto procesu by si zvyšovala svou vlastní odolnost. Rozsáhlejší a složitější operace by vedly členské státy s nejlepšími schopnostmi. Strategický manévrovací prostor Unie by v každém případě závisel na míře dohody mezi členskými státy.

Tato spolupráce by zůstala do značné míry dobrovolná a odvíjela by se od ad hoc rozhodnutí přijímaných v reakci na nově vyvstávající hrozby či krize. Přestože stále složitější a nestabilnější situace ve světě by opodstatňovala intenzivnější spolupráci než v předchozích desetiletích, nebyly by členské státy politicky ani právně vázány ubírat se v oblasti bezpečnosti a obrany společným směrem. Solidarita by byla interpretována a vyjadřována jednotlivými členskými státy případ od případu.

5) Soustavná spolupráce a integrace na poli obrany si pak žádá skutečný jednotný trh v této oblasti. To znamená povzbuzující průmyslovou soutěž, přeshraniční přístup pro menší podniky v dodavatelském řetězci, specializaci, úspory z rozsahu pro dodavatele, optimalizovanou výrobní kapacitu, nižší výrobní náklady a bezpečnost dodávek. Jednotný trh v oblasti obrany by také usnadnil nezbytný výzkum a vznik startupů, jež by vyvíjely klíčové technologie, které Evropa potřebuje k řešení svých bezpečnostních problémů. Přechod však také bude spojen s určitými náklady a s oprávněnými obavami, na které bude nutno reagovat vhodnými opatřeními. Taktéž bude třeba zajistit ochranu národních bezpečnostních zájmů.

Na nekonvenční hrozby, jež stírají hranice mezi vnitřní a vnější politikou (např. terorismus či hybridní nebo kybernetické hrozby), by do značné míry stále reagovaly členské státy, ale jejich reakce by se zefektivnily díky větší podpoře na úrovni EU. Evropská unie by usnadňovala větší sdílení informací tak, aby měly členské státy lepší přehled a zvýšila se jejich odolnost. Bezpečnostní a zpravodajské služby členských států by si systematičtěji vyměňovaly informace, což by jim mělo pomoci lépe rozumět vnějším hrozbám a dospět k jejich kolektivnímu chápání. Členské státy by zintenzivnily vzájemnou výměnu informací o kybernetických hrozbách a útocích, aby mohly vypracovávat účinnější národní strategie a zefektivňovat své schopnosti a reakce. Unie by taktéž přímo přispívala ke zvyšování odolnosti kritických infrastruktur, dodavatelských řetězců a společnosti v oblastech, jako jsou energetika nebo vesmír. Evropská pohraniční a pobřežní stráž by pomáhala sledovat a chránit vnější hranice EU.

Spolupráce na obraně by zůstala politickým cílem. Více práce by se odvádělo kolektivně, zejména pokud jde o vývoj vybraných kritických technologií nebo o logistické faktory vojenských operací. Podněty ke zintenzivňování spolupráce by přicházely především zdola v souvislosti s dříve popsanými hospodářskými a technologickými faktory. Spolupráce by se zintenzivňovala také v důsledku snah o zvýšení transparentnosti vnitrostátních obranných plánů, zavedení výzkumného programu EU v oblasti obrany a zřízení Evropského obranného fondu za účelem společného vyvíjení nových schopností. Zmiňované iniciativy by podpořily strategickou autonomii Evropy v kritických technologiích a zajistily by lepší poměr hodnoty a ceny ve výdajích na obranu.

Obranný průmysl by však v Evropě zůstal roztříštěný. Převážná většina obranných schopností (zejména komplexní platformy) by se dále vyvíjela a pořizovala na vnitrostátní úrovni. Členskými státy mírně navýšené výdaje na obranu by většinou nebyly vynakládány na základě spolupráce. Jen málo zemí EU – pokud tedy vůbec nějaké – by si tak drželo plné spektrum ozbrojených sil. Bezpečnostní a obranná opatření EU by se i nadále opírala o dobrovolné příspěvky členských států, což by vedlo k nedostatečné spolupráci v kritických oblastech, např. špičkových schopnostech. To by omezovalo schopnost EU angažovat se v nejnáročnějších misích.

B) Sdílená bezpečnost a obrana

V tomto scénáři by se členské státy EU-27 posunuly ke sdílené bezpečnosti a obraně. V oblasti obrany by projevovaly mnohem větší finanční a operační solidaritu, která by vycházela z širšího a hlubšího chápání hrozeb vnímaných jednotlivými zeměmi a ze sbližování strategických kultur.

Evropská unie by tak ve výsledku byla více schopna předvádět vojenskou sílu a plně se angažovat v řešení vnějších krizí a v budování bezpečnostních a obranných kapacit svých partnerů. Také by se zlepšila její schopnost chránit Evropu v oblastech, kde se stírají hranice mezi vnitřním a vnějším, například v boji proti terorismu či hybridním a kybernetickým hrozbám, v ochraně hranic nebo v námořní a energetické bezpečnosti.

Spolupráce mezi EU a NATO by se ještě více prohloubila. Unie a Severoatlantická aliance by soustavně spolupracovaly při mobilizaci celého spektra svých nástrojů a koordinovaly by jejich uplatňování. Pokud jde o vnější akce, EU a NATO by posílily koordinaci svých činností v oblasti řešení krizí a budování kapacit. Koordinovaly by například operace zaměřené na ostrahu, zásahy proti teroristickým skupinám nebo mise zacílené na námořní bezpečnost a ochranu hranic. Tam, kde se vnitřní bezpečnost prolíná s vnější, by EU rozhodněji vystupovala proti hrozbám a problémům, jež nedosahují prahu pro aktivaci doložky kolektivní obrany stanovené ve Washingtonské smlouvě.

Co se týče řešení krizí, EU by výrazně posílila svou schopnost předvádět vojenskou sílu za svými hranicemi, a mohla by tak vést vysoce intenzivní operace v boji proti terorismu a hybridním hrozbám. Evropská unie by také rozšířila své civilní a vojenské mise zaměřené na budování kapacit, což by pomohlo zemím v okolních i vzdálenějších regionech zvyšovat jejich odolnost. To by usnadňovaly efektivnější a pevnější struktury pro řešení krizí. Také by byla zapotřebí větší ochota členských států, jež disponují nejsilnějšími ozbrojenými silami, vykonávat v souladu s článkem 44 Smlouvy o Evropské unii společně jménem Unie náročné mise a operace zaměřené na řešení krizí. Vedle větší schopnosti jednat by existovala též odpovídající politická vůle k takovému jednání. Rozhodování by se zrychlilo a řídilo by se tempem překotně se měnících strategických okolností. Evropská unie by se nakonec stala silnějším a pohotověji reagujícím garantem bezpečnosti a požívala by strategické autonomie k samostatnému jednání nebo k jednání společně se svými hlavními partnery.

V případě významných útoků páchaných vůči některé zemi anebo narušení jejích kritických infrastruktur by se Unie v tomto scénáři ve větší míře přímo podílela na ochraně členských států a občanů. Evropská unie by umožnila spolupráci mezi členskými státy, pokud jde o soustavné oznamování kybernetických útoků. To by pomohlo zvýšit odolnost, posílit kybernetická cvičení a doplnit je o obrannou dimenzi. Intenzivnější spolupráce a účinné stíhání by zlepšily schopnost nalézat a trestat pachatele trestných činů, a více by tak od kybernetických útoků odrazovaly. Zpravodajství členských států (analýzy a vyhodnocování hrozeb) by bylo systematicky sdíleno a propojováno a Unie by se dále silně zaměřovala na boj proti financování terorismu, organizované trestné činnosti a praní peněz. Ještě více posílená Evropská pohraniční a pobřežní stráž, která by se využívala na maximum, by v součinnosti s obrannými silami sledovala a chránila vnější hranice EU. Unie by rovněž intenzivněji pracovala na diverzifikaci zdrojů energie, vyvíjela a propagovala normy energetické bezpečnosti, koordinovala připravenost na zdravotní hrozby a zlepšovala řízení rizik v oblasti cel. V neposlední řadě by pak Unie dále rozpracovávala své vesmírné programy, které by pro bezpečnost a obranu zajišťovaly další služby navíc. V této souvislosti se jedná například o ostrahu hranic, námořní dohled, pátrací a záchranné akce nebo zabezpečenou vládní komunikaci. Rozsah rámce pro podporu pozorování a sledování by mohl být rozšířen tak, aby řešil kybernetické nebo jiné hrozby pro družice či pozemní infrastruktury.

V oblasti obrany by se spolupráce mezi členskými státy stala normou spíše než výjimkou. Došlo by k výrazně většímu sladění vnitrostátních obranných plánů, což by členským státům usnadnilo spolupráci při získávání a udržování schopností. Tím by se také zlepšila interoperabilita. Duplicity mezi členskými státy by se výrazně snížily. Komplexní platformy by byly vyvíjeny a pořizovány ve spolupráci. Díky ambicióznímu Evropskému obrannému fondu by členské státy systematičtěji rozvíjely ofenzivní schopnosti a mnohonárodní schopnosti v řadě oblastí, a to kromě jiného i v oblasti strategické dopravy, systémů dálkově řízených letadel, námořního dohledu a satelitních komunikací. Tyto mnohonárodní schopnosti by byly podporovány společnými plánovacími a velitelskými strukturami na úrovni EU a také logistikou. Záložní složky mnohonárodních sil a také zdravotnické a celounijní letecké velení by poskytovaly účinnou podporu misím a operacím EU. Sdílená evropská vojenská kultura by pak byla podporována prostřednictvím společného vzdělávání, výcviku a rozsáhlých cvičení. V rámci evropských programů by byly navíc vyvíjeny kritické technologie, zejména v oblasti umělé inteligence, biotechnologie a superpočítačů. Mohla by být zřízena evropská observatoř, jež by sledovala přímé zahraniční investice do těchto kritických technologií a analyzovala jejich potenciální dopad. Interoperabilní pozemní, vzdušné, vesmírné a námořní obranné schopnosti by zvýšily evropskou zdatnost. Díky úsporám z rozsahu, které by přinesl konsolidovaný obranný průmysl působící na celounijním trhu s obranným vybavením, a příznivým podmínkám financování pro malé a střední podniky v celém dodavatelském řetězci by se také racionalizovalo využívání prostředků.