Tento návrh zakazuje blokování přístupu na internetové stránky a jiná on-line rozhraní a přesměrovávání zákazníků z verze pro jednu zemi na jinou verzi. Dále rovněž zakazuje diskriminaci zákazníků ve čtyřech konkrétních případech prodeje zboží a služeb a neumožňuje obcházení tohoto zákazu diskriminace v dohodách o pasivním prodeji. Těmito praktikami jsou coby koncoví uživatelé zboží či služeb ovlivněni spotřebitelé i podniky, ti by proto měli z pravidel stanovených tímto návrhem mít prospěch. Transakce, při nichž podnik nakupuje zboží či služby za účelem dalšího prodeje, by však měly být vyňaty s cílem umožnit obchodníkům uvést své distribuční systémy do souladu s evropskými předpisy pro hospodářskou soutěž.

I přes provedení zásady nepřípustnosti diskriminace v čl. 20 odst. 2 směrnice 2006/123/ES („směrnice o službách“) zákazníci při nákupu zboží či služeb v zahraničí stále narážejí na odmítání prodeje a odlišné podmínky. To je způsobeno zejména nejistotou týkající se toho, co představuje objektivní kritéria, která odůvodňují rozdíly ve způsobu, jímž obchodníci zacházejí se zákazníky. Má-li být tento problém napraven, měly by být obchodníkům i zákazníkům lépe objasněny situace, v nichž rozdílné zacházení kvůli bydlišti není odůvodněno.

Návrh se vztahuje jak na obchodníky, tak i na zákazníky, tj. spotřebitele a podniky coby koncové uživatele. Tyto kategorie zahrnují malé a střední podniky (MSP) a také mikropodniky. Vynětí těchto společností z předpisů by narušilo účinnost tohoto opatření, jelikož většinu on-line obchodů v Unii provádějí MSP, a to včetně mikropodniků nacházejících se v Unii.

Konečné posouzení dopadů se zabývá pěti scénáři a dospívá k těmto závěrům: Možnost týkající se zvýšení transparentnosti (možnost č. 1) byla sice zvážena, ale sama o sobě k dosažení cíle nestačí. Zvýšená transparentnost společně se zákazem blokování přístupu na internetovou stránku (možnost č. 2) v kombinaci s řešením, které by na základě souhlasu zakazovalo automatické přesměrování, byly považovány za účelné, avšak řešily by pouze malou část problému. Upřednostňovanou možností (možnost č. 3) je zkombinovat tyto dva prvky s definováním některých konkrétních situací, v nichž nelze zeměpisnou diskriminaci odůvodnit (u zboží, pokud nedochází k přeshraničnímu dodání ze strany obchodníka, u elektronicky poskytovaných služeb a dále u služeb přijímaných mimo členský stát zákazníka). Další možnost spočívala v sestavení doplňujícího seznamu důvodů s cílem rozpracovat zásady čl. 20 odst. 2 směrnice o službách (možnost č. 4), to však bylo z důvodu složitosti zavrženo. Poslední možnost (možnost č. 5), která by na obchodnících požadovala, aby hmotné zboží zasílali do zahraničí, byla zavržena, protože by podnikům způsobila neúměrné náklady.

Převážná většina spotřebitelů se při nákupu v jiné zemi EU setkala se zeměpisným blokováním nebo s jinými zeměpisnými omezeními. Zbožím a službami, které jsou zeměpisným blokováním ovlivněny nejvíce, jsou oděvy, obuv a doplňky, fyzické nosiče (knihy), počítačové technické vybavení a elektronika, letenky, pronájem vozidel, digitální obsah jako např. streamovací služby, počítačové hry a software, elektronické knihy a soubory MP3. Většina spotřebitelů a podniků se domnívá, že by obchodníci měli zákazníky o omezeních v rámci prodeje informovat. Spotřebitelé vyjádřili podporu pro takovou politiku, která by požadovala, aby obchodníci akceptovali přeshraniční obchodní transakce, avšak bez povinnosti realizovat dodávku. Většina podniků je proti povinnému prodeji a dodávkám do celé EU a zdůrazňuje význam přizpůsobení cen různým národním trhům, přičemž zdůrazňují potřebu uznávání jejich hospodářské a smluvní svobody. Výrazná většina všech skupin respondentů souhlasí s tím, že by mělo být zlepšeno prosazování předpisů a informačních povinností.

Základem návrhu je článek 114 SFEU. Tímto článkem se EU uděluje pravomoc přijímat opatření k odstraňování překážek volného pohybu, a to mimo jiné volného pohybu zboží a služeb. Snaha o zrušení těchto bariér může být neutralizována překážkami kladenými soukromými stranami, které segmentují vnitřní trh podél státních hranic. To je ještě problematičtější v souvislosti s vnitřním trhem v situaci, kdy je jasnost, jednotnost a účinnost příslušných právních předpisů členského státu pro potírání těchto překážek nedostatečná. Návrh se proto zabývá praktikami, které brání volnému pohybu zboží a služeb v rámci vnitřního trhu.

Článek 10 přináší dvě změny stávajících nástrojů souvisejících konkrétně s ochranou spotřebitelů, a to nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES. To by znamenalo, že toto nařízení je součástí příloh uvedených právních aktů tak, aby jeho dodržování mohlo být prosazováno pomocí opatření stanovených v nařízení o spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele, jakož i ve směrnici o žalobách.

Článek 9 se zabývá pravidelným přezkoumáváním, které Komise provádí, pokud jde o uplatňování tohoto nařízení. Je zde upřesněno, že první hodnocení by mělo posoudit zejména, zda by zákaz diskriminace stanovený v čl. 4 odst. 1 písm. b) měl být rozšířen na elektronicky poskytované služby, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému předmětu ochrany a jejich využívání, za předpokladu, že obchodník má pro příslušná území požadovaná práva.

Článek 4 uvádí tři konkrétní situace, v nichž je diskriminace zákazníků kvůli bydlišti zakázána. První situace se týká prodeje fyzického zboží, kdy není obchodník zapojen do dodávání výrobku do členského státu zákazníka. Druhá situace spočívá v dodávání elektronicky poskytovaných služeb kromě služeb, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému chráněnému předmětu a jejich využívání. Třetí situace se vztahuje na služby, které jsou obchodníkem poskytovány v jiném členském státě, než je členský stát, v němž má zákazník bydliště.

Článek 1 uvádí předmět a oblast působnosti navrhovaného nařízení. Pro zajištění soudržnosti a maximální právní jistoty pro obchodníky i zákazníky odpovídá věcná působnost návrhu v možném rozsahu věcné působnosti směrnice 2006/123/ES. To mimo jiné znamená, že z oblasti působnosti tohoto nařízení jsou vyňaty služby obecného zájmu nehospodářské povahy, dopravní služby, audiovizuální služby, hazardní hry, zdravotnické služby a některé sociální služby. Územní působnost je navržena tak, aby rovným způsobem zahrnovala obchodníky, kteří jsou usazeni v EU, a obchodníky, kteří jsou usazeni ve třetích zemích, avšak prodávají nebo hodlají prodávat zboží a služby zákazníkům v Unii. Článek 1 tedy poskytuje obchodníkům jistotu, že soulad s tímto nařízením jako takovým neznamená, že obchodník směřuje svou činnost do určitého členského státu pro účely nařízení (ES) č. 593/2008 a nařízení (EU) č. 1215/2012, která upravují záležitosti související s rozhodným právem a příslušností.

(6)Vzhledem k tomu, že některé regulační a administrativní překážky pro obchodníky byly v celé Unii v některých odvětvích služeb odstraněny v důsledku provedení směrnice 2006/123/ES, a to z hlediska její věcné působnosti, měl by být zajištěn soulad mezi tímto nařízením a směrnicí 2006/123/ES. V důsledku toho by se ustanovení tohoto nařízení měla mimo jiné uplatnit na elektronicky poskytované služby jiné než audiovizuální povahy, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému předmětu ochrany a jejich využívání, nicméně pod podmínkou dodržení zvláštní výjimky stanovené v článku 4 a následného zhodnocení této výjimky stanoveného v článku 9. Audiovizuální služby včetně služeb, jejichž hlavním rysem je poskytování přístupu k vysílání sportovních akcí a které se poskytují na základě výlučných územních licencí, jsou z působnosti tohoto nařízení vyňaty. Přístup k retailovým finančním službám včetně platebních služeb by měl tedy být také vyňat, a to bez ohledu na ustanovení tohoto nařízení týkající se nepřípustnosti diskriminace u plateb.

(2)Někteří obchodníci takto uměle segmentují vnitřní trh podél vnitřních hranic a brání volnému pohybu zboží a služeb, čímž omezují práva zákazníků a brání jim v tom, aby měli prospěch z širšího výběru a optimálních podmínek. Tato diskriminační praxe je důležitým faktorem, který přispívá k relativně nízké úrovni přeshraničních obchodních transakcí v rámci Unie, a to i v odvětví elektronického obchodu, což brání realizaci veškerého růstového potenciálu vnitřního trhu. Objasnění situací, v nichž nemůže pro rozdílné zacházení tohoto druhu existovat žádné odůvodnění, by mělo všem účastníkům přeshraničních transakcí přinést jasnost a právní jistotu a mělo by zajistit účinné používání a prosazování předpisů o nepřípustnosti diskriminace na celém vnitřním trhu.

(8)Tímto nařízením by neměly být dotčeny předpisy použitelné v daňové oblasti vzhledem k tomu, že smlouva o fungování Evropské unie (SFEU) stanoví zvláštní základnu pro opatření týkající se daňové oblasti na úrovni Unie.

(9)Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 nesmí volba rozhodného práva použitelného na smlouvy mezi spotřebitelem a obchodníkem, který svou podnikatelskou nebo profesionální činnost provozuje v zemi, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště, nebo tuto činnost jakýmkoli způsobem zaměřuje na tuto zemi nebo na několik zemí včetně této země, ve svém důsledku zbavit spotřebitele ochrany, kterou mu poskytují ustanovení, od nichž se nelze smluvně odchýlit podle práva země, kde má spotřebitel své obvyklé bydliště. Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 v otázkách souvisejících se smlouvou uzavřenou mezi spotřebitelem a obchodníkem, který má bydliště v některém členském státě a provozuje podnikatelskou nebo profesionální činnost v členském státě, v němž má bydliště spotřebitel, nebo tuto činnost jakýmkoli způsobem zaměřuje na tento členský stát nebo na několik států včetně tohoto členského státu, může spotřebitel podat žalobu proti smluvnímu partnerovi u soudů členského státu, v němž má bydliště, a žaloba proti spotřebiteli může být podána pouze u těchto soudů.

(10)Toto nařízení by nemělo mít vliv na právní předpisy Unie týkající se soudní spolupráce v občanských věcech, zvláště pak na ustanovení o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy a o příslušnosti soudů, která jsou uvedena v nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012, včetně použití těchto právních předpisů a ustanovení v jednotlivých případech. Zejména pak by samotná skutečnost, že obchodník jedná v souladu s ustanoveními tohoto nařízení, neměla být vykládána tak, že obchodník zaměřuje svou činnost na členský stát spotřebitele za účelem takového použití.

(11)K diskriminačním praktikám, o jejichž řešení usiluje toto nařízení, obvykle dochází prostřednictvím všeobecných obchodních podmínek a dalších informací, které jsou stanoveny a uplatňovány dotčeným obchodníkem nebo jeho jménem jako předpoklad pro získání přístupu k předmětnému zboží nebo službám a které jsou zpřístupněny široké veřejnosti. Součástí těchto všeobecných podmínek pro přístup jsou mimo jiné ceny, platební podmínky a dodací podmínky. Ty mohou být obchodníkem nebo jeho jménem zpřístupněny široké veřejnosti různými prostředky, jako např. informací zveřejněnou v reklamách, na internetových stránkách nebo v předsmluvní nebo smluvní dokumentaci. Tyto podmínky platí v případě neexistence individuálně sjednané dohody mezi obchodníkem a zákazníkem, kterou by bylo stanoveno jinak. Smluvní podmínky, které jsou mezi obchodníkem a zákazníky individuálně sjednány, by neměly být pro účely tohoto nařízení považovány za všeobecné podmínky pro přístup.

(12)Vystupují-li spotřebitelé i podniky pro účely tohoto nařízení jako zákazníci, měli by být chráněni před diskriminací z důvodů souvisejících s jejich státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení. Tato ochrana by však neměla být rozšiřována na spotřebitele, kteří nakupují zboží či služby za účelem dalšího prodeje, jelikož by tím byla ovlivněna široce využívaná schémata distribuce mezi podniky v kontextu mezifiremních vztahů, jako je např. selektivní a výhradní distribuce, která výrobcům obecně umožňuje vybírat si své prodejce za podmínky splnění pravidel hospodářské soutěže.

(13)Účinky diskriminačního zacházení v souvislosti s obchodními transakcemi týkajícími se prodeje zboží nebo poskytování služeb v rámci Unie jsou pro spotřebitele a na vnitřním trhu stejné bez ohledu na to, zda je obchodník usazen v členském státě nebo ve třetí zemi. Z tohoto důvodu a s cílem zajistit, aby se na obchodníky, kteří se účastní hospodářské soutěže, vztahovaly v tomto ohledu stejné podmínky, by se opatření stanovená v tomto nařízení, měla použít rovným způsobem pro všechny obchodníky působící na území Unie.

(14)Mají-li mít zákazníci lepší možnost přístupu k informacím souvisejícím s prodejem zboží a poskytováním služeb na vnitřním trhu a má-li se zvýšit transparentnost, a to i s ohledem na ceny, neměli by obchodníci použitím technických prostředků ani jiným způsobem bránit zákazníkům kvůli jejich státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení v získání plného a rovného přístupu k on-line rozhraním. Tyto technické prostředky mohou zahrnovat zejména jakékoli technologie používané pro určení fyzického umístění zákazníka včetně sledování tohoto umístění prostřednictvím IP adresy, souřadnic získaných prostřednictvím globálního navigačního satelitního systému nebo údajů souvisejících s platební transakcí. Zákaz diskriminace týkající se přístupu k on-line rozhraním by však neměl být chápán tak, že z něj obchodníkovi vzniká povinnost uzavírat se zákazníky obchodní transakce.

(15)Někteří obchodníci provozují různé verze svých on-line rozhraní, které jsou zaměřeny na zákazníky z různých členských států. Toto by sice mělo zůstat možné, avšak mělo by být zakázáno přesměrování zákazníka z jedné verze on-line rozhraní na jinou verzi bez jeho výslovného souhlasu. Všechny verze on-line rozhraní by měly zákazníkovi vždy zůstat snadno přístupné.

(16)V některých případech může být blokování, omezení přístupu nebo přesměrování na alternativní verzi on-line rozhraní kvůli státní příslušnosti, místu bydliště nebo místu usazení bez souhlasu zákazníka nezbytné za účelem zajištění souladu se zákonnými požadavky práva Unie nebo právních předpisů členských států v souladu s právem Unie. Tyto právní předpisy mohou omezovat přístup spotřebitelů k určitému zboží nebo službám, například zákazem zobrazování konkrétního obsahu v některých členských státech. Je-li to z tohoto důvodu nezbytné, obchodníkům by nemělo být bráněno v dodržování těchto požadavků, a měli by proto mít možnost blokovat, omezit přístup nebo přesměrovat některé zákazníky nebo zákazníky na některých územích na určité on-line rozhraní.

(17)V celé řadě konkrétních situací nelze jakékoli rozdíly v zacházení se zákazníky prostřednictvím uplatňování všeobecných podmínek pro přístup, včetně úplného odmítnutí prodeje zboží nebo poskytnutí služeb z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníků objektivně odůvodnit. V těchto situacích by měla být takováto diskriminace zakázána a zákazníci by tak za konkrétních podmínek uvedených v tomto nařízení měli mít právo uzavírat obchodní transakce za stejných podmínek jako místní zákazník a získat plný a rovný přístup k jakémukoli zboží či jakýmkoli službám z různého nabízeného zboží a služeb bez ohledu na svou státní příslušnost, místo bydliště nebo místo usazení. V případech, kdy je to nutné, by obchodníci měli proto přijmout opatření s cílem zajistit dodržení tohoto zákazu diskriminace, pokud by jinak bylo dotčenému zákazníkovi bráněno v získání tohoto plného a rovného přístupu. Zákaz platný v těchto situacích by však neměl být chápán tak, že obchodníkům brání zaměřovat svou činnost na různé členské státy nebo určité skupiny zákazníků prostřednictvím cílených nabídek a různých obchodních podmínek, včetně zřizování on-line prostředí pro konkrétní zemi.

(18)První z těchto situací je případ, kdy obchodník prodává zboží a nedochází k přeshraničnímu dodání tohoto zboží obchodníkem nebo jeho jménem do členského státu, v němž má zákazník bydliště. V této situaci by měl být zákazník schopen zboží zakoupit za naprosto stejných podmínek, včetně ceny a podmínek souvisejících s dodáním zboží, jako podobní zákazníci, kteří mají bydliště v členském státě obchodníka. To může znamenat, že si zahraniční zákazník bude muset zboží vyzvednout v tomto členském státě nebo v jiném členském státě, do něhož obchodník dodávky provádí. V této situaci není potřeba registrovat se k dani z přidané hodnoty („DPH“) v členském státě zákazníka ani zařizovat přeshraniční dodávku zboží.

(19)Druhou situací je případ, kdy obchodník zajišťuje elektronicky poskytované služby kromě služeb, jejichž hlavní vlastností je poskytování přístupu k dílům chráněným autorskými právy nebo jinému chráněnému předmětu a jejich využívání, jako např. cloudové služby, služby datových skladů, hosting internetových stránek a poskytování firewallů. V tomto případě se fyzické dodání nepožaduje, protože k dodání služeb dochází elektronicky. Hlášení a platbu DPH může obchodník provést zjednodušeně podle předpisů uvedených pro zjednodušené jednotné správní místo pro DPH v prováděcím nařízení Rady (EU) č. 282/2011.

(20)V neposlední řadě v situaci, kdy obchodník poskytuje služby a tyto služby jsou odebírány zákazníkem v objektu obchodníka nebo na místě, které je zvoleno obchodníkem, a které se liší od členského státu, jehož je zákazník státním příslušníkem nebo kde má bydliště nebo místo usazení, by použití odlišných všeobecných podmínek pro přístup na základě těchto kritérií rovněž nemělo být odůvodněno. Tyto situace se týkají případů, jako například hotelové ubytování, sportovní akce, pronájem vozidel a vstupenky na hudební festivaly nebo do zábavních parků. V těchto situacích se obchodník nemusí registrovat k DPH v jiném členském státě ani zajišťovat přeshraniční dodání zboží.

(21)Ve všech těchto situacích neznamená dodržování tohoto nařízení pro obchodníka žádné vícenáklady související s příslušností nebo s rozdíly v rozhodném právu na základě ustanovení, která jsou v oblasti práva rozhodného pro smluvní závazkové vztahy a v oblasti příslušnosti soudů uvedena v nařízení (ES) č. 593/2008 a nařízení (EU) č. 1215/2012, pokud obchodník neprovozuje svou činnost v členském státě spotřebitele či nezaměřuje do něj svou činnost nebo není-li zákazník spotřebitelem. Pokud obchodník naopak svou činnost v členském státě spotřebitele provozuje nebo do něj svou činnost zaměřuje, obchodník projevil svůj záměr navázat obchodní vztahy se spotřebiteli z tohoto členského státu, a byl tak schopen takovéto náklady zohlednit.

(22)Obchodníci, na než se vztahuje zvláštní režim stanovený v hlavě XII kapitole 1 směrnice Rady 2006/12/ES, nejsou povinni platit DPH. Pro tyto obchodníky by zákaz použití různých obecných podmínek pro přístup z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka při dodávání elektronicky poskytovaných služeb znamenal, že by se museli zaregistrovat, aby mohli zúčtovat DPH jiných členských států, a mohl by jim způsobit dodatečné náklady, jež by vzhledem k velikosti a vlastnostem dotčených obchodníků představovaly nepřiměřenou zátěž. Tito obchodníci by proto měli být od uvedeného zákazu osvobozeni po takovou dobu, po jakou je daný režim platný.

(23)Ve všech těchto situacích může obchodníkovi v určitých případech bránit v prodeji zboží nebo poskytování služeb některým zákazníkům nebo zákazníkům na některých územích z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka konkrétní zákaz nebo požadavek stanovený právem Unie nebo právními předpisy členských států v souladu s právem Unie. Právní předpisy členských států mohou též v souladu s právem Unie vyžadovat, aby obchodníci dodržovali jistá pravidla o stanovování cen knih. Obchodníkům by nemělo být bráněno tyto právní předpisy v nezbytném rozsahu dodržovat.

(24)Podle práva Unie se obchodníci mohou v zásadě rozhodnout, jaké platební prostředky, včetně platebních značek, chtějí přijímat. Po provedení této volby však vzhledem k současnému právnímu rámci pro platební služby neexistují žádné důvody, aby obchodníci diskriminovali zákazníky v rámci Unie tím, že odmítají určité obchodní transakce nebo s ohledem na tyto transakce jinak používají některé odlišné platební podmínky z důvodů souvisejících se státní příslušností, místem bydliště nebo místem usazení zákazníka. V této konkrétní souvislosti by takové bezdůvodné nerovné zacházení z důvodů souvisejících s umístěním platebního účtu, místem usazení poskytovatele platební služby nebo místem vydání platebního prostředku na území Unie mělo být také výslovně zakázáno. Dále je třeba připomenout, že nařízení (EU) č. 260/2012 již všem příjemcům platby včetně obchodníků zakazuje požadovat, aby se bankovní účty pro přijetí platby v eurech nacházely v určitém členském státě.

(25)Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2015/2366/EU zavedla přísné bezpečnostní požadavky na zahájení a zpracování elektronických plateb, které snížily riziko podvodu u všech nových i tradičnějších prostředků pro placení, zejména u plateb on-line. Poskytovatelé platebních služeb jsou povinni provádět takzvané silné ověření klienta, což je postup ověření, které potvrzuje totožnost uživatele platební služby nebo platební transakce. U transakcí na dálku, jako jsou platby on-line, jsou bezpečnostní požadavky ještě přísnější a vyžadují dynamické propojení s částkou transakce a účtem příjemce platby, aby uživatele ještě více chránily minimalizací rizik v případě chyby nebo podvodných útoků. Výsledkem těchto ustanovení je, že riziko podvodné platby při domácích i přeshraničních nákupech je stejné a nemělo by být používáno jako argument k odmítnutí nebo diskriminaci jakékoli obchodní transakce v Unii.

(26)Toto nařízení by nemělo mít vliv na použití pravidel hospodářské soutěže, zejména pak článků 101 a 102 SFEU. Dohody, z nichž obchodníkům vznikají povinnosti neúčastnit se pasivních prodejů ve smyslu nařízení Komise (EU) č. 330/2010 některým zákazníkům nebo zákazníkům na některých územích, se obecně považují za dohody omezující hospodářskou soutěž a nelze jim běžným způsobem udělit výjimku ze zákazu stanoveného čl. 101 odst. 1 SFEU. I pokud nespadají do působnosti článku 101 SFEU, v souvislosti s použitím tohoto nařízení narušují řádné fungování vnitřního trhu a mohou být používány k obcházení ustanovení tohoto nařízení. Příslušná ustanovení těchto dohod nebo jakýchkoli jiných dohod ve vztahu k pasivním prodejům, které na obchodníkovi požadují, aby jednal v rozporu s tímto nařízením, by proto měla být automaticky neplatná. Toto nařízení, a zejména jeho ustanovení v oblasti přístupu ke zboží a službám, by však nemělo mít vliv na dohody omezující aktivní prodeje ve smyslu nařízení (EU) č. 330/2010.

(27)Členské státy by měly určit jeden nebo více orgánů odpovědných za přijetí účinného opatření k sledování a zabezpečení shody s ustanoveními tohoto nařízení. Členské státy by měly také zajistit, aby byly obchodníkům v případě jakéhokoli porušení tohoto nařízení uloženy účinné, přiměřené a odrazující sankce.