Vedle základního scénáře jsou zvažovány tři soubory politik, z nichž každý kombinuje opatření v pěti oblastech.

Kolektivní vyjednávání o stanovení mezd i jejich prosazování a monitorování se týkají jak zemí, které se při zajišťování ochrany formou minimální mzdy spoléhají na kolektivní vyjednávání, tak zemí, které mají systémy stanovování zákonných minimálních mezd. Vnitrostátní rámce pro stanovování a aktualizaci zákonných minimálních mezd, zapojení sociálních partnerů do stanovení jejich výše a odchylky od minimální mzdy a srážky a výjimky z ní se týkají pouze zákonných systémů. Soubory politik se liší co do úlohy, kterou hrají sociální partneři při správě systému stanovování minimálních mezd, a v konkrétním případě členských států se zákonnou minimální mzdou co do rozsahu, v jakém do stanovování a aktualizace minimálních mezd zasahuje vláda.

Soubor A žádá všechny členské státy, aby aktivně podporovaly kolektivní vyjednávání o stanovení mezd s cílem posílit úlohu sociálních partnerů, a to i administrativním rozšířením působnosti kolektivních smluv. U členských států se zákonnou minimální mzdou předpokládá výrazné zapojení sociálních partnerů do stanovování minimálních mezd a požaduje, aby byly zakázány výjimky, odchylky a srážky. Přiměřenost zákonné minimální mzdy by se posuzovala na základě vnitrostátního měřítka důstojné životní úrovně. Soubor B žádá všechny členské státy, aby podporovaly kolektivní vyjednávání o stanovení mezd, zejména pokud je kolektivní vyjednávání málo rozšířeno. V případě členských států se zákonnou minimální mzdou navíc stanoví, aby součástí vnitrostátních rámců byla explicitní kritéria přiměřenosti minimální mzdy a orientační referenční hodnoty, jako je 60 % mediánu hrubé mzdy nebo 50 % průměrné hrubé mzdy, přičemž role sociálních partnerů by oproti základnímu scénáři byla výraznější. Rovněž požaduje, aby odchylky a srážky byly objektivně odůvodněné a přiměřené. Soubor C rovněž žádá všechny členské státy, aby podporovaly kolektivní vyjednávání o stanovení mezd, zejména pokud je kolektivní vyjednávání málo rozšířeno. V případě členských států se zákonnou minimální mzdou se navíc očekává, že ke splnění cílů této iniciativy se vnitrostátní rámce budou spoléhat především na automatickou indexaci s využitím referenčních hodnot, kdežto odchylky a srážky budou muset být objektivně odůvodněné a přiměřené. Všechny soubory obsahují následující ustanovení o prosazování a monitorování, avšak mezi těmito dvěma typy systémů rozlišují: důraznější prosazování mzdových doložek v kolektivních smlouvách a zákonných minimálních mezd, jsou-li stanoveny, zajištění souladu s kolektivně sjednanými mzdami a zákonnými minimálními mzdami při zadávání veřejných zakázek a posílení mechanismů pro monitorování a sběr údajů.

Upřednostňovanou variantou je soubor B, poněvadž nabízí nejlepší rovnováhu mezi dosažením cílů této politiky a souvisejícími náklady a těchto cílů umožňuje dosáhnout přiměřeným způsobem. Respektuje zavedená vnitrostátní ujednání a ponechává členským státům a sociálním partnerům dostatek prostoru pro vlastní uvážení.

Pokud jde o právní nástroj, uvažovalo se o směrnici, doporučení Rady nebo jejich kombinaci. Upřednostňovaným nástrojem je směrnice, neboť stanoví vymahatelné minimální požadavky, současně však členským státům ponechává prostor, aby si k dosažení cílů zvolily svou metodu a formu zásahu.