CS    CS  KOMISE EVROPSKÝCH SPOLE ČENSTVÍ 
V Bruselu dne 29.06.2005 
KOM(2005)275 v kone čném znění 
  
SDĚLENÍ KOMISE RAD Ě, EVROPSKÉMU PARLAMENTU A 
EVROPSKÝ HOSPODÁ ŘSKÝ A SOCIÁLNÍ VÝBOR 
kterým se zahajuje debata o p řístupu Spole čenství k program ům pro ekozna čky 
pro produkty rybolovu 
    
(SEK(2005)840)  
. 
 
CS 2   CS SDĚLENÍ KOMISE RAD Ě, EVROPSKÉMU PARLAMENTU A 
EVROPSKÝ HOSPODÁ ŘSKÝ A SOCIÁLNÍ VÝBOR 
kterým se zahajuje debata o p řístupu Spole čenství k program ům pro ekozna čky 
pro produkty rybolovu 
 
(Text s významem pro EHP)  
1. ÚVOD 
V prosinci 1997 se sd ělení Komise o budoucnosti trhu s produkty rybolovu v EU1 poprvé 
zabývalo pot řebou projednat nediskrimina ční, dobrovolné programy ekologického 
osvědčování. V následných diskusích se v ětšina členských stát ů shodla na tom, že by 
Společenství mělo zavést jednotný postup, názory na  provedení tohoto postupu však byly 
nejednotné. V roce 2002 p řijala Komise ak ční plán Spole čenství pro zahrnutí požadavk ů na 
ochranu životního prost ředí do spole čné rybářské politiky2 a oznámila, že hodlá zahájit debatu 
o programech pro ekozna čky pro produkty rybolovu.  
Reformovaná spole čná rybářská politika3 přijatá v roce 2002 má za jistit využívání živých 
vodních zdroj ů takovým zp ůsobem, který zaru čí udržitelné hospodá řské, environmentální a 
sociální podmínky. V souvislosti s pokrokem p ři provádění reformy spole čné rybářské 
politiky je t řeba zaměřit se na zavedení program ů pro ekozna čky jako na prost ředek pro 
zahrnutí požadavk ů na ochranu životního prost ředí do odv ětví rybolovu. V poslední dob ě se 
navíc stále častěji objevují produkty opat řené ekozna čkou, což vyvolává vážné otázky 
ohledně politiky hospodá řské soutěže, obchodní politiky a pol itiky v oblasti ochrany 
spotřebitele. 
Pozornost by se též m ěla věnovat diskusím o ekozna čkách probíhajícím na mezinárodních 
fórech. Organizace pro výživu a zem ědělství (FAO) již v sou časné době pracuje na rozvoji 
pokynů pro ekozna čky pro ryby a produkty rybolovu z mo řských loviš ť. Členové Sv ětové 
obchodní organizace (WTO) se navíc v deklaraci  z Dohá zavázali, že v rámci toho, co bylo 
zkoumáno Výborem pro obchod a životní prost ředí, přezkoumají pro ú čely související s 
životním prost ředím požadavky na ozna čování. 
Komise by ráda dosáhla toho, a by se co nejvíce využil možný p řínos důvěryhodných 
programů pro ekozna čky pro produkty rybolovu. To by ve velké mí ře přispělo k zahrnutí 
požadavk ů na ochranu životního prost ředí do odv ětví rybolovu. Toto sd ělení má zahájit 
důkladnou koncep ční debatu o uvedených tématech a zvážit možnosti dalšího vývoje. 
                                                 
1 Sd ělení Komise Rad ě a Evropskému parlamentu – Budoucnost trhu s produkty rybolovu v Evropské 
unii: odpov ědnost, partnerství a konkurenceschopnost. KOM(1997)719 v kone čném znění ze dne 
16. prosince 1997. 
2 Sd ělení Komise, kterým se stanoví ak ční plán Spole čenství pro zahrnutí požadavk ů na ochranu 
životního prost ředí do spole čné rybářské politiky. KOM(2002)186 v kone čném znění ze 
dne 28. kv ětna 2002. 
3 Na řízení Rady (ES) č. 2371/2002 ze dne 20. prosince 2002 o zachování a udržitelném využívání 
rybolovných zdroj ů v rámci spole čné rybářské politiky (Ú ř. věst. L 358, 31.12.2002, s. 59). 
 
CS 3   CS 2. P ROGRAMY PRO EKOZNA ČKY 
2.1. Definice4 
Program pro ekozna čky opravňuje daný produkt k tomu, aby byl opat řen charakteristickým 
logem nebo tvrzením, jehož prost řednictvím jsou spot řebitelé ujišt ěni o tom, že produkt byl 
vyroben v souladu s daným souborem standard ů ochrany životního prost ředí, jako jsou 
udržitelnost zdroje použitého  jako surovina, dopad výrobní  metody na životní prost ředí či 
možnost daný produkt recyklovat . Základní myšlenka spo čívá v tom, že jsou-li spot řebitelé 
řádně informováni, m ůže jejich výb ěr případně podněcovat reklamu na produkty šetrné k 
životnímu prost ředí a jejich spot řebu. Tak mohou spot řebitelé ovlivnit chování výrobc ů a 
tvůrců politiky.  
V odvětví průmyslu a lesnictví v sou časnosti existuje ši roká škála program ů pro osvědčování 
ekoznačky. Vlastní program Spole čenství pro ud ělování ekozna čky5 se vztahuje zhruba na 20 
skupin pr ůmyslových výrobk ů. Nezahrnuje však potra viny, nápoje a léky.  
2.2. Programy pro ekozna čky v odvětví rybolovu 
Řetězce supermarket ů a obchodní spole čnosti se velice zajímají o potraviná řské produkty, 
které jsou p ředmětem úvah o udržitelnosti. To bylo podn ětem k tomu, aby se v odv ětví 
rybolovu rozvíjely soukromé programy pro ekozna čky, z nichž n ěkteré si již na trhu našly své 
místo (nap ř. značka „bezpe čný pro delfíny“ a zna čka „Rady pro správu mo ří“). Navíc se 
v rostoucí mí ře začínají objevovat soukromé iniciativy p řicházející s řadou environmentálních 
tvrzení, jejichž d ůvěryhodnost je mnohdy obtížn ě prokazatelná6.  
2.2.1. Tu ňák označený jako „bezpe čný pro delfíny/šetrný k delfín ům“ 
Nejčastěji zmiňovaným a možná nejrozporupln ějším případem ekozna čky v odvětví rybolovu 
je případ tuňáka označeného jako „bezpe čný pro delfíny/šetrný k delfín ům“. Účelem této 
značky je osv ědčit, že tuňák byl uloven zp ůsobem, který ochra ňuje delfíny, a to bu ď na 
základě Dohody o mezinárodním programu na ochranu delfín ů Evropským spole čenstvím 
(AIDCP), vícestranné regi onální rybolovné organizace, nebo v souladu s programem 
prosazovaným Institutem pro ostrovy (Earth Island Institute), nevládní organizací se sídlem 
ve Spojených státech.  
Ačkoli byla zna čka „bezpe čný pro delfíny/šetrný k delfín ům“ zpočátku pouhým technickým 
nařízením, zm ěnila trh do té míry, že tu ňák, který není ozna čen jako „bezpe čný pro delfíny“, 
již není v n ěkterých zemích p řijatelný. Normy AIDCP a USA však nejsou komplementární. 
Značka „bezpe čný pro delfíny“ ve skute čnosti zamezuje p řístupu tuňáka uloveného v souladu 
s normami AIDCP na trhy v USA. To je d ůvodem sou časného sporu mezi Mexikem a USA. 
Úsilí administrativy USA zm ěnit daný zákon USA tak, aby vyhovoval požadavk ům AIDCP, 
bylo u soud ů USA zpochybn ěno některými nevládními organizacemi, které opat ření AIDCP 
považují za p říliš mírná.  
                                                 
4 Definice, zkušenosti v jiných oblastech a technické podrobnosti jsou uvedeny v p říloze I – 1. 
5 Na řízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1980/2000 ze dne 17. července 2000 o revidovaném 
programu Spole čenství pro ud ělování ekozna čky (Úř. věst. L 237, 21.9.2000, s. 1). 
6 Pro podrobnosti viz p říloha I – 2. 
 
CS 4   CS Společenství podporuje dobrovolný program AIDCP pro osv ědčování bezpe čnosti pro 
delfíny. Po zavedení systému sledování tu ňáků7 zůstává otázkou, zda a jak provád ět program 
AIDCP pro osv ědčování na úrovni Spole čenství. V této souvislosti bude t řeba zvážit celou 
řadu různých faktor ů. 
2.2.2. Program pro ekozna čky Rady pro správu mo ří (Martine Stewardship Council) 
Rada pro správu mo ří (MSC) byla založena v roce 1997 spole čností Unilever a Sv ětovým 
fondem na ochranu p řírody (WWF), ale nyní pracuje samostatn ě a zahájila řadu soukromých 
iniciativ týkajících se ekozna ček, jejichž cílem je zajistit, že produkt pochází z řádně řízeného 
loviště a nepřispěl k problém ům týkajícím se životního prost ředí spojeným s nadm ěrným 
odlovem. Dosud bylo osv ědčeno deset loviš ť, z toho čtyři evropská. Zna čkou MSC je po 
celém sv ětě opatřeno přes 180 produkt ů. Dvanáct loviš ť, včetně lovišť sledě obecného 
v Severním mo ři a tresky pestré, je v sou časnosti podrobeno posouzení. 
Postup rozvoje zásad MSC potvrdil nevyužité možnosti v rozvojových zemích, které se 
obávají, že by jejich produkty mohly být vylou čeny z trhů vyspělých zemí. 
3. P RÁCE MEZINÁRODNÍCH FÓR NA EKOZNA ČKÁCH  
3.1. Organizace pro výživu a zem ědělství (FAO) 
V rámci FAO byla v roce 1997 na 22. zasedán í Výboru FAO pro rybolov (COFI) jako 
odpověď na vytvo ření MSC zahájena diskuse o ekozna čkách. Vzhledem k obavám, že by 
ekoznačky znamenaly další omezení obchodu, nebylo dosaženo výrazného pokroku. 
Odborníci se nicmén ě obecně shodli na tom, že budou-li vytvo řeny pokyny, m ěly by být 
v souladu s kodexem chování pro odpov ědný rybolov organizace FAO8.  
Na 25. setkání výboru COFI v roce 2003 byla or ganizace FAO požádána o vypracování 
pokynů pro ekozna čky pro ryby a produkty rybolovu z mo řských loviš ť. Při technické 
konzultaci v říjnu roku 2004 delegace ukázaly, že mají vážný zájem na tom, aby se urychlil 
pokrok při rozvoji mezinárodních pokyn ů pro ekozna čky. Byl u činěn značný pokrok a p řed 
setkáním výboru COFI byla svolán a druhá technická konzultace. Kone čné znění pokynů bylo 
přijato na 26. setkání výboru COFI v b řeznu roku 2005. Evropské spole čenství se na celém 
tomto konzulta čním procesu aktivn ě podílelo. 
3.2. Sv ětová obchodní organizace (WTO) 
V souladu se závazkem podle bodu iii) odstavc e 32 rozvojové agendy z Dohá (DDA) klást 
zvláštní d ůraz na požadavky na ozna čování pro ú čely životního prost ředí probíhají od setkání 
ministrů v Dohá v roce 2001 diskuse ve V ýboru WTO pro obchod a životní prost ředí. Tyto 
diskuse se soust ředily na dobrovolné programy založené na p řístupu zohled ňujícím životní 
cyklus9. Společenství navrhlo, aby byla v ěnována pozornost řadě prvků souvisejících s úlohou 
                                                 
7 Na řízení Rady (ES) č. 882/2003 ze dne 19. kv ětna 2003, kterým se zavádí systém sledování a ov ěřování 
tuňáků. (Úř. věst. L 127, 23.5.2003, s. 1). 
8 Zpráva ze dvacátého t řetího zasedání Výboru pro rybolov ( Řím, Itálie, 15.–19. února 1999), Z práva 
FAO o rybolovu . Č. 595. 
9 Viz p říloha I-1. 
 
CS 5   CS a rozsahem program ů pro ekozna čky s cílem posílit vzájemnou podporu obchodní a rozvojové 
politiky a politiky v oblasti životního prost ředí10. Dosud se nedosp ělo k žádném záv ěru. 
4. C ÍLE POLITIKY SPOLEČENSTVÍ TÝKAJÍCÍ SE EKOZNA ČEK PRO RYBY A PRODUKTY 
RYBOLOVU  
Komise považuje programy pro ekozna čky za prost ředek pro zahrnutí požadavk ů na ochranu 
životního prost ředí do odv ětví rybolovu a podporuje cíle, jež s takovou politikou obvykle 
souvisejí, zejména 
1) zvyšovat pov ědomí spot řebitele o environmentálním rozm ěru rybolovu, a tím 
2) podněcovat odpov ědnosti vůči životnímu prost ředí jak u osob ve vedoucím postavením, tak 
u rybářů, a to zvyšováním jejich pov ědomí o dopadu jejich rybolovných činností na životní 
prostředí.  
V tomto smyslu by tržní pobídky jako programy pro ekozna čky mohly p řimět výrobce 
k využívání odpov ědnějších rybolovných postup ů. Proto Komise zastává názor, že by 
dobrovolné programy pro ekozna čky měly být podporovány. Komise nicmén ě též bere 
v úvahu skute čnost, že by odpov ědnost za ochranu p řírodních zdroj ů prostřednictvím regulace 
měla zůstat na ve řejných orgánech, a že a čkoli lze ekozna čky využívat na podporu 
udržitelného rybolovu, nem ěly by nahrazovat vládní poli tiku v oblasti zachování zdroj ů.  
Komise je toho n ázoru, že by se m ěla vypracovat soudrž ná politika Spole čenství pro 
ekoznačky pro ryby a produkty rybolovu, ab y bylo možné odpovídajícím zp ůsobem řešit 
záležitosti spojené se vznikem odlišných ekozna ček.  
Taková politika by m ěla přispívat k: 
1) udržitelnému rybolovu11 a k odpovídající úrovni ochrany ekosystému : jsou-li 
programy pro ekozna čky založeny na jasn ě vymezených kritériích a vhodných 
ukazatelích, mohou napomáhat jak p ři sledování pokroku u činěného v souvislosti 
s udržitelností rybolovu, tak p ři zvyšování pov ědomí veřejnosti v záležitostech 
týkajících se udržitelnosti zdroj ů; 
2) harmonizovanému p řístupu k program ům pro ekozna čky v celém Spole čenství : 
spotřebitelé by m ěli být ujišt ěni, že se veškeré programy pro ekozna čky ve 
Společenství řídí stejnými pokyny a zásadami;  
3) tomu, aby veškeré informace poskytované spot řebitelům byly transparentní 
a objektivní : při nákupu se rozhodnutí z části zakládají na charakteristikách, které 
s produktem nesouvisejí, jako jsou výrobní  metoda a dopad na životní prost ředí; 
měly by být k dispozici jasné a ov ěřitelné informace, aby nedocházelo k zavád ějícím 
tvrzením; programy pro ekozna čky by rovn ěž měly být v souladu s všeobecnými 
                                                 
10 Dokument JOB(03)/130 ze dne 27. června 2003. 
11 V souladu s čl. 3 písm. e) na řízení Rady č. 2371/2002 z 20.12.2002 zachování a udržitelném využívání 
rybolovných zdroj ů v rámci spole čné rybářské politiky se „udržitelným využíváním“ rozumí „využívání 
populace takovým zp ůsobem, aby nebylo dot čeno její využívání v budoucnu a aby nem ělo negativní 
důsledky pro mo řské ekosystémy“. 
 
CS 6   CS požadavky spot řebitelské politiky, aby byla v souladu s článkem 153 Smlouvy 
zajištěna vysoká úrove ň ochrany spot řebitele; 
4) spravedlivé sout ěži: mělo by se zamezit používání zavád ějících ekozna ček a značky 
by neměly sloužit jako pouhé reklamní  nástroje jednotlivých spole čností;  
5) otev řenému přístupu : veškeré programy pro ekozna čky by měly zaručovat otev řený 
nediskrimina ční přístup a výdaje, které mají být placeny ú častníky, by nem ěly být 
neúnosné pro malé a st řední podniky nebo pro odv ětví drobného rybolovu; a 
6) rozvoji a obchodu : dostate čná pozornost by m ěla být v ěnována prioritám 
vyzdviženým Spole čenstvím v rámci Sv ětové obchodní organizace s cílem řešit 
problémy rozvojových zemí.  
5. D OSTUPNÉ MOŽNOSTI  
V současnosti se ve řejné orgány zabývají p ředevším otázkou, v jakém rozsahu by dobrovolné 
programy pro ekozna čky měly podléhat p ředpisům, aby byl ochrán ěn veřejný zájem. Zdá se, 
že existují t ři možnosti. 
5.1. Možnost první: žádná opat ření 
První plánovanou možností je neu činit žádné kroky. Programy pro ekozna čky by se na trhu 
mohly nadále voln ě rozvíjet, aniž by do nich ve řejný sektor jakkoli zasahoval. Spole čenství 
v této oblasti dosud nep řijalo žádná opat ření. Následkem toho je sou časný stav totožný 
s možností nep řijmout žádná opat ření.  
Výhody této možnosti jsou následující: 
• Zajistilo by se z řetelné rozlišení mezi iniciativami soukromého sektoru spo čívajícími ve 
využívání hlediska p ůvodu a zp ůsobu odlovu ryb p ři uvádění na trh na jedné stran ě a 
činnostmi ve řejného sektoru, jež mají za jistit zachování a udrži telné využívání loviš ť, na 
straně druhé. Odv ětví by bylo odpov ědné za řízení systém ů pro ekozna čky. To by mohlo 
být přínosné pro širší rozvoj program ů pro ekozna čky.  
• Dobrovolné programy řídící se obchodem by mohly být pružn ější a snadn ěji by se mohly 
přizpůsobovat prom ěnlivým okolnostem. Ve řejné orgány by nebyly obvi ňovány, že na 
obchod s produkty rybolovu uvalují dodate čná omezení.  
• Potřebě bránit se proti zavád ějícím tvrzením a prosazovat dodržování osv ědčených postup ů 
by bylo možné vyhov ět zvyšováním ve řejného pov ědomí a pov ědomí průmyslu 
o udržitelnosti zdroj ů.  
Nevýhody možnosti nep řijmout žádná opat ření jsou tyto: 
• Bez záruky nezávislého osv ědčování a akreditace by spolehlivost program ů byla nejistá.  
• Na rozdíl od ostatních systém ů označování, nap ř. organického ozna čování, neexistuje 
jednotný názor na to, co vlastn ě ekoznačka v odvětví rybolovu doopravdy znamená. Podle 
některých názor ů osvědčuje udržitelné řízení rybích populací; jin é názory se soust ředí na 
ekologický dopad konkrétních rybá řských technik či na celý výrobní řetězec v odv ětví 
 
CS 7   CS rybolovu. P ři neexistenci minimálních požadavk ů na programy pro ekozna čky by některé 
společnosti mohly o svých produktech činit přehnaná a neoprávn ěná tvrzení.  
• Hrozí, že odlišné politiky jednotlivých členských stát ů ohledně ekoznaček roztříští trh 
Společenství. V reakci na vzr ůstající po čet produkt ů opatřených ekozna čkou na trhu 
Společenství by si n ěkteré členské státy či hospodá řské subjekty mohly p řát zavést vlastní 
normy pro ekozna čky. To by mohlo bránit volnému pohybu zboží. 
• Budou-li programy pro ekozna čky považovány za výhradní záležitost soukromého sektoru, 
mohl by být jakýkoli ve řejný finan ční zásah považován partne ry, na které se program 
nevztahuje, za ve řejnou dotaci, čímž by mohl narušit trh. Na takový zásah by si poté mohly 
též stěžovat rozvojové zem ě. Veřejné orgány by mohly mít potíže s poskytováním finan ční 
a technické pomoci rozvojovým zemím, pokud by programy byly výlu čně pod kontrolou 
soukromého sektoru.  
Komise je p řesvědčena, že rizika spojená s neexistencí jasného p řístupu Spole čenství k 
uvádění produkt ů opatřených ekozna čkou na trh by m ěla být řádně projednána. Místo aby 
Společenství zpětně řešilo problémové či neodpovídající programy a napravovalo nežádoucí 
účinky na trhy a/nebo na rozumné z achování rybích popu lací, bylo by vhodn ější, aby si od 
počátku osvojilo více holistický spole čný přístup. Proto Komise možnost nep řijetí žádných 
opatření nedoporu čuje. 
5.2. Možnost druhá: vytvo ření jediného programu Spole čenství pro ekozna čky pro 
ryby a produkty rybolovu 
Bylo též navrženo, aby Spole čenství vytvo řilo vlastní komplexní program pro ekozna čky, 
jenž by byl řízen veřejnými orgány nebo jejich jmenovanými zástupci. V rámci takového 
jediného programu by ve řejné orgány byly na všech úrovních zapojeny do rozvoje, 
provozování a kontroly programu. 
Ve prospěch tohoto p řístupu svědčí tři hlavní argumenty: 
• z důvodu možného prolínání se posudk ů ekoznaček a veřejného řízení populací by 
jednotný program Spole čenství pro ekozna čky sloužil k potvrzení výsadních práv 
veřejných orgán ů při řízení rybolovných zdroj ů; 
• soukromé programy pro ekozna čky by měly být omezeny, nebo ť by mohly narušovat trh 
rozlišováním mezi r ůznými skupinami produkt ů, např. osvědčováním rybolovu bez ohledu 
na existenci jiných typ ů rybolovu dané rybí populace; 
• jediný program pro ekozna čky by zamezil nejasnostem plynoucím z konkurence mezi 
různými programy pro ekozna čky a zajistil by d ůvěryhodnost jediného programu 
prostřednictvím vyšších environmentálních norem, nezávislých záruk a v ětší autority. 
Pro Komisi tyto argumenty nejsou p řesvědčivé. Konkurence mezi programy pro ekozna čky 
by nemusela vždy vést k nejasnostem, jsou-li posudky vypracovávány transparentn ě a 
nestranně a použitá kritéria sd ělována spot řebiteli jasným zp ůsobem. 
Navíc by byl jediný ve řejně řízený program pro ekozna čky spojen s řadou dalších problém ů: 
 
CS 8   CS • Odpovědnost veřejných orgán ů za ochranu p řírodních zdroj ů prostřednictvím regulace by 
mohla být zast řena, budou-li řídit doplňkový dobrovolný program pro osv ědčování pouze 
některých populací nebo typ ů rybolovu. Pokud by poža dovaná norma pro jedinou 
ekoznačku Společenství spo čívala v pouhém souladu s na řízeními Spole čenství, nebylo by 
zajištěno dostate čné rozlišení pr oduktu, které spot řebitelé vyhledáva jí. Ve skute čnosti by 
byl program pro ekozna čky přínosný pouze tehdy, pokud by vyžadoval více než pouhý 
soulad s použitelnými právními p ředpisy. Jinak by bylo možné dosp ět k názoru, že 
samotné právní p ředpisy jsou nedosta čují či dokonce „podstandardní“. 
• Pokud by Spole čenství cht ělo vytvořit vlastní program pro ekozna čky, muselo by u 
každého rybolovu ur čit, co přesně by ekozna čka měla osvědčovat. Nebude-li dosaženo 
shody ohledn ě jakéhokoli jednozna čného kritéria pro posouzení dopadu, m ůže dojít k 
rozporům a k situacím, kdy budou dot čené veřejné orgány řešit střet mezi svoji politikou 
řízení a normou pro osv ědčování. Ať se použije jakékoli kritérium, vždy budou existovat 
„vítězové“ a „poražení“. Mohlo by se nap říklad stát, že mnohá lovišt ě Společenství, která 
přesahují bezpe čné biologické limity, nebudou na ur čitou dobu pro ekozna čku způsobilá. 
Veřejné orgány by jen st ěží přijaly za takové potíže odpov ědnost. 
• Veřejně řízený komplexní program by rovn ěž zahrnoval zna čné veřejné výdaje na zajišt ění 
nezbytných správních zdroj ů pro posuzování, osv ědčování a ov ěřování shody. To samo 
o sobě činí tuto možnost neproveditelnou. 
Shodou náhod by skute čnost, že mnoho rybích populací ve Spole čenství překračuje bezpe čné 
biologické limity, mohla vést k situaci, kdy by odkaz na „udržitelné využívání“, jak je 
stanoven v čl. 3 písm. e) sm ěrnice Rady (ES) č. 2371/2002 (viz poznámka pod čarou 10 
výše), zvýhod ňoval produkty dovážené ze zemí, které mají delší historii řízení na základ ě 
zásady předběžné opatrnosti. 
Komise je toho názoru, že z řízení jediného ve řejně řízeného programu pro ekozna čky pro 
produkty rybolovu není ani vhodné, ani prakticky proveditelné. Pokud to soukromý sektor 
považuje za výhodné a hodlá podst oupit riziko zavedení program ů pro ekozna čky, může tak 
učinit, pokud se p řitom nedostane do rozporu s hlavními cíly ve řejné politiky, jako jsou 
spravedlivá sout ěž, objektivní informace a rozumné zachování a řízení rybích populací. 
5.3. Možnost t řetí: zavedení minimálních požadavk ů na dobrovolné programy pro 
ekoznačky 
Třetí možností je, že Spole čenství up řesní soubor minimálních požadavk ů pro dobrovolné 
programy pro ekozna čky řízené poptávkou. 
Programy pro ekozna čky by tak bylo možné voln ě rozvíjet prost řednictvím soukromých 
a/nebo ve řejných iniciativ, pokud budou v souladu s minimálními požadavky. Zapojení 
veřejných orgán ů by se omezilo na registraci program ů pro ekozna čky a na ov ěřování jejich 
souladu s minimálními požadavky. Tyto požadavky by se týkaly jak technických, tak procedurálních a institucionálních aspekt ů (viz příloha II). 
Toto je vý čet hlavních výhod tohoto p řístupu: 
• Vzhledem k výrazné pružnosti a rozmanitosti program ů pro ekozna čky by bylo možné 
spotřebiteli ukázat, že chování rybolovného odv ětví i osob ve vedoucím postavením 
 
CS 9   CS přispívá k udržitelnosti. Ekozna čky by tudíž v plném rozsahu plnily sv ůj účel coby 
obchodní pobídky a podporovaly by lepší řízení odvětví rybolovu;  
• Byla by zajišt ěna „bezpe čnostní síť“ podmínek, jež by zamezila hrozb ě narušení sout ěže 
nebo nesprávným informacím a spot řebiteli by byly nabídnuty pat řičné záruky; 
• Tento přístup by podn ěcoval napln ění vysoce standardních environmentálních cíl ů, byl by 
zajištěn patřičný důraz na důležité aspekty udržitelnosti zdroj ů a posílena d ůvěryhodnost a 
soudržnost program ů pro ekozna čky; 
• Programy pro ekozna čky by tak mohly být p řizpůsobeny rybolovu a/nebo p říslušným 
hospodářským partner ům, jakými jsou nap říklad malé a st řední podniky nebo rozvojové 
země. Programy by tudíž byly p řístupnější a jejich provád ění by pro odv ětví rybolovu bylo 
méně nákladné; a 
• Bylo by snadn ější začlenit již probíh ající programy. 
Naopak hlavní nevýhodou této mož nosti je, že zvýšená pružnost m ůže rozmělnit dopad 
programu. 
• Minimální požadavky musejí vycházet z dosava dních zkušeností s politikou v oblasti 
zachování zdroj ů. Vzhledem k tomu, že se víceleté plány řízení dosud nevztahují na 
všechna lovišt ě, nemusejí být minimální kritéria  ve srovnání s politikou Spole čenství 
v oblasti zachování zdroj ů zprvu příliš náročná, aniž by však byla diskrimina ční. Kritéria 
bude třeba přezkoumat na základ ě získaných zkušeností a technických poznatk ů. Časem 
bude nutné úrove ň požadavk ů na programy pro ekozna čky postupn ě zvyšovat; 
• Nebude existovat záruka, že se veškeré ekozna čky na trhu zam ěřují na udržitelnost zdroj ů 
stejným zp ůsobem. N ěkteré programy by mohly klást d ůraz na řízení rybolovu, jiné 
naopak především na ochranu ekosystému. To by bylo možné kompenzovat odpovídajícím 
informováním spot řebitele; 
• Sledování program ů pro ekozna čky vyžaduje konkrétní dovednosti v oblasti řízení 
a provozování program ů osvědčování. Orgány odpov ědné za řízení rybolovu se s nimi 
budou muset odpovídajícím zp ůsobem seznámit; 
• V každém p řípadě bude Komise muset vykonávat dohlížec í pravomoci, aby zajistila, že 
jsou dodržovány odpovídající právní p ředpisy Spole čenství v této oblasti. 
6. Z ÁVĚR 
Ekoznačky jsou na trhu Spole čenství s produkty rybolovu v sou časnosti jevem stále častějším, 
je proto na čase zahájit debatu o tom, zda má být naplánován spole čný přístup, či nikoli. 
Je zřejmé, že ekozna čky mají mnoho r ůzných stránek, a že bude proto v pr ůběhu plánované 
debaty třeba zvážit širokou řadu otázek. 
Debata se bude muset zam ěřit na klíčové otázky, jako: 
 
CS 10   CS • Co by m ěl program pro ekozna čky osvědčovat: lovišt ě, metodu rybolovu nebo jinou 
složku? M ěly by se tudíž ekozna čky vydávané pro jednotlivé aspekty považovat za 
nedílnou sou část politiky v oblasti ekozna ček? 
• Jak by m ěl být zajišt ěn přístup, který není rozporuplný, p řitom však nabízí vysokou míru 
dobrovolnosti a proveditelnosti? 
• Jak v plné mí ře využít potenciál program ů pro ekozna čky na prosazování udržitelného 
rybolovu tak, aby z n ěj současně měli prospěch rybáři, zpracovatelé a spot řebitelé?  
• Měl by se přístup zam ěřit více na výsledky, či na prostředky? 
Obecným cílem nicmén ě zůstává dosažení jedine čného přístupu Spole čenství k ekozna čkám 
pro ryby a produkty rybolovu, jenž odráží nejle pší postupy související s tímto tématem. 
Záměrem je rovn ěž opakovan ě potvrdit silné odhodlání Komise p řispět k udržitelnosti 
v oblasti odlovu a využití ryb. V rámci takového p řístupu bude rovn ěž zcela nezbytné 
spolupracovat s odv ětvím rybolovu, a tak prosazovat spole čnou správu zdroj ů. 
Komise je p řesvědčena, že třetí možnost, spo čívající v zavedení minimálních požadavk ů na 
dobrovolné programy pro ekozna čky, by v tomto okamžiku byla možností nejvhodn ější. Tato 
možnost by poskytla dostate čnou pružnost pro uspokojivou p řístupnost a byla by p řiměřená, 
pokud jde o náklady. Umožnila by činit vhodné kroky k dosažen í vyšší udržitelnosti p ři 
zachování pozvolného p řístupu. Rovn ěž by zajistila odpovídající úrove ň ochrany spot řebitelů. 
Komise vyzývá Radu, Evropský parlament a Evropský Hospodá řský a sociální výbor, aby 
projednaly otázky obsažené v tomto sd ělení. Bude rovn ěž nezbytné vést konzultace se členy 
EHP pro zajišt ění společného přístupu, nebo ť mají na této v ěci rovněž silný zájem. Komise 
dále hodlá vést konzultace se zú častněnými subjekty, p ředevším prost řednictvím Poradního 
výboru pro rybolov a akvakulturu, a sou časně provádět podpůrné vědecké a technické práce. 
Tím se získají d ůkladné vědomosti ur čené pro debatu, které bude v p řípadě potřeby možné 
použít jako východisko pro posouzení dopadu. 
V návaznosti na debatu podle tohoto sd ělení může Komise p ředložit vhodné právní návrhy. 
 
CS 11   CS ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
CS 12   CS • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
CS 13   CS 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDCP gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
CS 14   CS 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
CS 15   CS 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green /orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
CS 16   CS ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautiona ry approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subject  to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fi shing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
CS 17   CS and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in acceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would theref ore encourage the use of alternative, 
less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
CS 18   CS Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.