SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, RADĚ, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ Přezkum uplatňování ustanovení s ohledem na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel obsažených ve směrnici 2003/88/ES SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, RADĚ, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ Přezkum uplatňování ustanovení s ohledem na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel obsažených ve směrnici 2003/88/ES /* KOM/2011/0306 konecném znení */





SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, RADĚ, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ Přezkum uplatňování ustanovení s ohledem na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel obsažených ve směrnici 2003/88/ES 1. Úvod Toto sdělení pojednává o přezkumu uplatňování článku 21 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby[1] (dále jen „směrnice“) s ohledem na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel plujících pod vlajkou členského státu (dále jen „námořní rybářská plavidla“), jak je stanoveno v článku 25 uvedené směrnice. Směrnice je vykládána restriktivním způsobem, což znamená, že jsou analyzována pouze ustanovení týkající se výhradně pracovníků na palubě námořních rybářských plavidel (a nikoli ostatních pracovníků). Článek 21 směrnice vylučuje pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel z působnosti článků 3 až 6 a 8. V důsledku toho se obecná ustanovení směrnice, která upravují denní dobu odpočinku, přestávky v práci, týdenní dobu odpočinku, maximální délku týdenní pracovní doby a délku noční práce na ně nevztahují. Článek 21 stanoví zvláštní pravidla vztahující se na tyto pracovníky, pokud jde o: nárok na dostatečný odpočinek a omezení maximální pracovní doby, včetně zvláštních omezení maximální pracovní doby a minimální doby odpočinku (na konci odstavce 1, odstavec 2 a 3); nárok na nepřetržitý odpočinek, který není rozdělen do více než dvou částí s maximální prodlevou mezi dvěma po sobě následujícími dobami odpočinku (odstavec 4); možnost povolit za určitých okolností odchylky od omezení stanovených v odstavci 1, 3 a 4 (odstavec 5); práci nezbytnou k zajištění bezprostřední bezpečnosti plavidla nebo k poskytnutí pomoci ostatním plavidlům nebo osobám v tísni na moři (odstavec 6); a možnost sladit čerpání dovolené za kalendářní rok s obdobím, během kterého nesmějí být rybářská plavidla provozována (odstavec 7). Komise provedla šetření na základě odpovědí členských států a sociálních partnerů na evropské úrovni na dotazník vyhotovený k tomuto účelu[2]. Využila rovněž informace dostupné z jiných zdrojů, například z nezávislých odborných zpráv. Dotazník obsahoval 21 specifických otázek rozdělených do tří okruhů: i) struktura a organizace odvětví mořského rybolovu; ii) zvláštní ustanovení vztahující se na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel, která jsou obsažena v článku 21 uvedené směrnice; a iii) další ustanovení směrnice vztahující se na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel. Hlavní výsledky jsou shrnuty v oddílech 3 až 9 tohoto dokumentu. 2. Úmluva MOP o práci v odvětví rybolovu Dne 14. června 2007 přijala Mezinárodní organizace práce (MOP) na generální konferenci Úmluvu 188 o práci v odvětví rybolovu (dále jen „úmluva MOP 188“). Články 13 a 14 této úmluvy obsahují ustanovení týkající se „obsazení posádkou a doby odpočinku“ s odkazem na záležitosti, na něž se vztahuje směrnice. V článku 6 úmluvy MOP 188 se uvádí, že: „žádným ustanovením této úmluvy nejsou dotčeny zákony, kompenzace ani cla nebo dohody mezi majiteli rybářského plavidla a rybáři zajišťující výhodnější podmínky, než jsou podmínky stanovené touto úmluvou“ . Ratifikace úmluvy MOP 188, která rovněž upravuje koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve výlučné pravomoci EU, byla povolena rozhodnutím Rady[3]. V uvedeném rozhodnutí se doporučilo, aby členské státy úmluvu MOP 188 rychle ratifikovaly, nejlépe do 31. prosince 2012. Dne 1. června 2010 zahájili sociální partneři Výboru pro sociální dialog v odvětví mořského rybolovu jednání s cílem začlenit aspekty úmluvy MOP 188 do právních předpisů EU prostřednictvím dohody sociálních partnerů[4]. Pokud by této dohody bylo dosaženo, mohla by obsahovat ustanovení týkající se úpravy pracovní doby na palubě námořních rybářských plavidel. Sociální partneři vyjádřili svůj postoj k této otázce ve své odpovědi na konzultaci. Sociální partneři „si nepřejí žádné jiné změny na úrovni EU než ty, které zavedla úmluva MOP 188“ . 3. Osobní a věcná oblast působnosti (čl. 21 odst. 1 první pododstavec) Článek 21 uvedené směrnice se vztahuje na všechny pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel plujících pod vlajkou členského státu. Pojem „pracovník“ se omezuje na osoby, které podle vnitrostátních právních předpisů mají uzavřenou pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru. V článku 2 se definuje „pracovní doba“ jako „jakákoli doba, během níž pracovník pracuje, je k dispozici zaměstnavateli a vykonává svou činnost nebo povinnosti v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi“ . Dopad právních předpisů týkajících se pracovníků na palubě námořních rybářských plavidel se u jednotlivých členských států podstatně liší. Některé členské státy nemají rybářské loďstvo (Rakousko, Česká republika, Maďarsko, Lucembursko, Slovensko), zatímco jiné mají velmi početné loďstvo námořních rybářských plavidel. Pět členských států nemá přístup k moři. V některých členských státech jsou praktické zkušenosti s uplatňováním článku 21 uvedené směrnice omezené, protože se neuplatňuje prostřednictvím vnitrostátních prováděcích předpisů z důvodu neexistence pracovníků a/nebo rybářských plavidel (Maďarsko). Všeobecně platí, že loďstva ve Středomoří zahrnují menší plavidla, zatímco v oblasti Atlantiku zahrnují větší lodě, což má rovněž vliv na symetrii dopadu. Celková zaměstnanost v odvětví rybolovu v zemích EU-27 (vyjádřená v přepočtu na plné pracovní úvazky) byla odhadovaná na 141 110 v roce 2007[5]. Některé členské státy uvedly, že neznají přesný počet rybářů pracujících na námořních rybářských plavidlech plujících pod jejich vlajkou. To je způsobeno hlavně tím, že ne všichni pracovníci na rybářských plavidlech jsou zaměstnanci a vysoký podíl malých rybářských plavidel provozují samostatně výdělečně činní rybáři (dobrým příkladem je Řecko, kde 16 576 rybářských plavidel z celkového počtu 17 253 jsou pobřežní plavidla, která provozují rybolov s pevnými zařízeními). Navíc rybolov je často vedlejší činností, zejména drobný pobřežní rybolov (jak zdůraznilo Německo a Finsko). Ve Švédsku se neuplatňuje požadavek najímání rybářů na plavidla, a tudíž požadované statistické informace nejsou k dispozici. Kromě toho shromážděné statistické informace nejsou srovnatelné mezi členskými státy z důvodu podstatných metodologických rozdílů. Některé členské státy například odhadují počet osob na palubě svých rybářských plavidel za použití upraveného minimálního složení posádky, zatímco jiné používají statistiku zaměstnanosti nebo informace o sociálním zabezpečení. Důsledky skutečnosti, že rybáři odměňovaní formou podílu na výnosu[6] jsou dle vnitrostátních předpisů klasifikováni jako zaměstnanci nebo osoby samostatně výdělečně činné, si zasluhují zvláštní pozornost. Pokud se rybáři odměňovaní formou podílu na výnosu považují za samostatně výdělečně činné, obvykle se na ně nevztahují vnitrostátní právní předpisy provádějící uvedenou směrnici (tak je tomu ve Spojeném království a na Maltě). Ty se však vztahují na všechny rybáře odměňované formou podílu na výnosu považované za zaměstnance (což je případ Francie, Německa a Španělska). Využívání podílového systému má určité smluvní důsledky, jako například převládající užívání smluv na dobu určitou s cílem co nejvíce sladit příjmy za práci a/nebo podíly s dobou trvání pracovní smlouvy (Dánsko). Tento systém navíc obvykle motivuje k dlouhé pracovní době (Portugalsko). Komise ve své Zprávě o praktickém provádění směrnic v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví při práci 93/103/ES (rybářská plavidla) a 92/29/EHS (lékařská péče na palubách plavidel) [7] uvedla, že „systém „sdílených platů“ na většině malých plavidel může vést k delší pracovní době, většímu počtu hodin strávených na plavidle a větší námaze. Není pravděpodobné, že by účinná preventivní opatření byla za takových pracovních podmínek prioritou a tento nedostatek může vést k většímu výskytu nemocí a zdravotních obtíží z povolání“. Vzhledem k situaci se některé členské státy domnívají, že rozšíření oblasti působnosti stávající právní úpravy o pracovní době na samostatně výdělečně činné rybáře by mohlo přispět ke zlepšení situace. Výhody by podle nich měly být jasné, protože působnost právní úpravy o pracovní době by se vztahovala na většinu malých plavidel (Malta) a rybářů odměňovaných formou podílu na výnosu, na které se v různých členských státech vztahuje rozdílné právní zacházení (Francie), a to v závislosti na jejich klasifikaci jako osob samostatně výdělečně činných nebo jako zaměstnanců[8]. Působnost úmluvy MOP 188 se vztahuje na samostatně výdělečně činné rybáře, a ratifikace úmluvy členskými státy by tudíž mohla vést k jejich zahrnutí do oblasti působnosti všech nebo části ustanovení o pracovní době (jak zdůraznily Francie, Dánsko, Polsko a Spojené království). 4. Omezení pracovní doby a záruka odpočinku (čl. 21 odst. 1 druhý pododstavec) Ustanovení čl. 21 odst. 1 druhého pododstavce zavazují členské státy, aby přijaly veškerá opatření nezbytná k zaručení odpočinku a k omezení pracovní doby pracovníků na palubě námořních rybářských plavidel na týdenní průměr 48 hodin vypočítaný na základě referenčního období nepřesahujícího 12 měsíců. Zvláštní ustanovení upravující pracovní dobu pracovníků na palubě námořních rybářských plavidel jsou i nadále opodstatněná. Postoj sociálních partnerů je jasný. Obhajují potřebu zvláštních právních předpisů týkajících se pracovní doby pro dané odvětví. Ve své společné odpovědi na konzultaci zdůrazňují, že „by bylo nevhodné použít směrnici k zavedení stejných omezení pracovní doby pro pracovníky z odvětví rybolovu na volném moři a v pobřežním rybolovu“ . Podle jejich názoru „je nevhodné pokoušet se zavést opatření, která by nezohledňovala specifika daného odvětví“ . Kromě toho zdůrazňují, že „pracovní doba na palubě rybářských plavidel by neměla být nadále omezena“ , neboť „by to neprospělo zájmům rybářů ani zaměstnavatelů“ . Několik členských států přijalo zvláštní právní předpisy upravující pracovní dobu pracovníků na palubě rybářských plavidel, a to v rámci právních předpisů vztahujících se na námořníky (Bulharsko, Estonsko, Finsko, Polsko, Švédsko) nebo na vodní dopravu (Maďarsko) a/nebo v rámci zvláštních nástrojů (Německo, Francie, Malta, Polsko, Španělsko a Litva). V jiných členských státech se uplatňují obecné pracovněprávní předpisy bez zvláštních ustanovení pro tyto pracovníky (Rakousko, Česká republika, Slovensko a Slovinsko). Tato situace není v rozporu se směrnicí za předpokladu, že použitelné právní předpisy zaručí přinejmenším stejnou úroveň ochrany jako článek 21 uvedené směrnice. Patnáct členských států použilo k provedení směrnice právních předpisů a pouze jedna země použila správní předpisy (Dánsko). Pouze Rakousko a Itálie použily kolektivních smluv (zdá se však, že všeobecné právní předpisy týkající se pracovní doby se i nadále uplatňují subsidiárně). V několika členských státech kolektivní smlouvy v odvětví rybolovu neexistují nebo nejsou obvyklé. 5. Kritérium maximální pracovní doby a/nebo minimální doby odpočinku (čl. 21 odst. 2 až 4) Podle čl. 21 odst. 2 možnost omezit maximální pracovní dobu a stanovit minimální dobu odpočinku v referenčním období může být uplatňována pouze v mezích stanovených v čl. 21 odst. 1 druhém pododstavci (viz výše). Francie, Švédsko a Portugalsko zdůraznily praktické problémy při odhadování a sledování skutečné pracovní doby na palubě, jakož i možnost snadno obejít omezení. Vzhledem k této skutečnosti tvrdí, že referenční období 12 měsíců navrhované směrnicí je velmi obtížné uplatňovat v praxi. Pro překonání tohoto problému francouzský zákon navrhuje jako alternativní řešení roční limit 225 dnů na moři[9] namísto omezení pracovní doby na 48 hodin za referenční období nepřesahující jeden rok. Ustanovení čl. 21 odst. 2 a 3 dané směrnice dávají členským státům možnost stanovit buď omezení pracovní doby nebo minimální dobu odpočinku během daného referenčního období. V čl. 21 odst. 4 se dále omezuje možnost rozdělení doby odpočinku na více než dvě části a stanoví se maximální 14hodinová prodleva mezi dvěma po sobě následujícími dobami odpočinku. Většina členských států vymezuje minimální dobu odpočinku buď jako jediné kritérium (Dánsko, Finsko, Francie, Malta, Nizozemsko a Švédsko) nebo v kombinaci s omezenou pracovní dobou (Rakousko, Bulharsko, Německo, Španělsko, Maďarsko, Litva, Portugalsko, Řecko). V Dánsku je maximální pracovní doba obvykle upravena kolektivními smlouvami nebo individuálními pracovními smlouvami, zatímco minimální doba odpočinku je stanovena právními předpisy. Všechny země, které uvedly, že používají dobu odpočinku jako výhradní kritérium pro pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel, mají zvláštní právní předpisy vztahující se na rybáře (nebo na námořníky a rybáře). Tyto země vždy nepoužívají dobu odpočinku jako kritérium ve všeobecných právních předpisech týkajících se pracovní doby, které se vztahují na pracovníky jiných profesí. Nizozemsko se domnívá, že kritérium minimální doby odpočinku je „nejvhodnějším řešením pro pracovní systémy v odvětví rybolovu“ . V Německu, přestože se používají obě kritéria, mohou kolektivní smlouvy za určitých podmínek stanovit, že může být překročena maximální pracovní doba, avšak nikoli že může být snížena minimální doba odpočinku. Pouze Estonsko a Rumunsko uvedly, že používají maximální pracovní dobu jako výhradní kritérium týkající se pracovníků na palubě námořních rybářských plavidel. Rybolov a následné zpracování příslušných produktů jsou silně závislé na ne vždy předvídatelných meteorologických a technických omezeních souvisejících s provozem lovného zařízení a s námořní bezpečností. To vysvětluje, proč sociální partneři požadují pružnost pracovní doby. Bylo také uvedeno, že v některých situacích dochází v praxi k překročení pracovní doby (Německo). Je třeba zdůraznit, že úmluva MOP 188 používá minimální dobu odpočinku jako jediné kritérium omezující pracovní dobu pracovníků na palubě námořních rybářských plavidel[10]. To ve své odpovědi na konzultaci zmínily Francie, Polsko a Dánsko. Praktické problémy s uplatňováním čl. 21 odst. 4 uvedla pouze Francie a jako potenciální řešení navrhla možnost dalšího rozdělení šestihodinových úseků doby odpočinku, ovšem pouze prostřednictvím kolektivní smlouvy. 6. Odchylky (čl. 21 odst. 5 a 6) Podle čl. 21 odst. 5 uvedené směrnice mohou členské státy povolit odchylky od omezení stanovených v odst. 1 druhém pododstavci a v odstavcích 3 a 4. K tomu musí být splněny dva požadavky: i) odchylky musí být v souladu s obecnými zásadami ochrany zdraví a bezpečnosti; a ii) mohou být povoleny pouze z objektivních nebo technických důvodů nebo z důvodů týkajících se organizace práce. Musí existovat zvláštní důvod a odchylka by tomuto důvodu měla být úměrná. V tomtéž článku se doporučuje, aby takové odchylky případně přihlížely k „častějším nebo delším dobám dovolené nebo k poskytnutí náhradní dovolené“. Pět členských států uvedlo, že možnost odchylky nevyužilo (Rakousko, Estonsko, Finsko, Portugalsko a Rumunsko). Dánsko, Německo, Francie a Polsko povolují odchylky spojené s podmínkami rybolovu nebo zpracování produktů rybolovu (kdy je loď přímo zapojena do rybolovných činností a/nebo provozována v lovištích). V těchto případech je stanovena náhradní doba odpočinku (s výjimkou Polska). V jiných členských státech se odchylky povolují ve velkém množství různých situací, které nejsou přímo spojeny s rybolovem nebo zpracováním produktů rybolovu. Ve všech případech jsou členskými státy, které je povolují, považovány za trvalé a jejich odstranění v krátkodobém až střednědobém horizontu není pravděpodobné. Níže jsou stručně uvedeny některé příklady. V Nizozemsku je odchylka ratione personae a vztahuje se na kapitány, řídící a pomocné zaměstnance na palubě námořních rybářských plavidel. Na Maltě se odchylka vztahuje na pobřežní rybolov, ale její dopad je vzhledem ke skutečnosti, že všichni rybáři na Maltě jsou samostatně výdělečně činní, omezený. Španělské právní předpisy v obecné rovině umožňují snížení doby odpočinku na rybářských plavidlech. Nejsou stanoveny žádné zvláštní důvody. Navíc se zdá, že toto ustanovení, spíše než aby představovalo odchylku použitelnou za určitých, přesně vymezených okolností, nahrazuje obecná pravidla, jimiž se řídí rybářská plavidla. Bulharsko uplatňuje na odvětví rybolovu vlastní obecné právní předpisy upravující přesčasy. Délka pracovní doby povolená v rámci těchto právních předpisů může v některých případech překročit omezení stanovená ve směrnici. Je však stanoveno roční omezení pro přesčasy (150 hodin) a okolnosti, za kterých jsou tyto přesčasy povoleny, jsou přísně definovány. Obecně jsou odchylky zavedeny zákonem. V některých členských státech (např. Německo, Maďarsko nebo Švédsko) však mohou být rovněž zavedeny kolektivními smlouvami. Ustanovení čl. 21 odst. 6 se týká práva kapitána námořního rybářského plavidla požadovat od pracovníků na palubě, aby pracovali po dobu nezbytnou k zajištění bezprostřední bezpečnosti plavidla, osob na palubě nebo nákladu, nebo k poskytnutí pomoci ostatním plavidlům nebo osobám v tísni na moři. Nebyly nahlášeny žádné problémy týkající se použití tohoto ustanovení. 7. Dovolená za kalendářní rok (čl. 21 odst. 7) Článek 7 uvedené směrnice se týká nároku na dovolenou za kalendářní rok a vztahuje se na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel. Jediná zvláštní právní úprava použitelná výhradně na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel je obsažena v čl. 21 odst. 7, který umožňuje členským státům stanovit, že pracovníci na palubě námořních rybářských plavidel, která nesmějí být provozována během určitého období kalendářního roku přesahujícího jeden měsíc, musí čerpat dovolenou za kalendářní rok v uvedeném období. Dvanáct členských států uvedlo, že tuto možnost nevyužilo (Rakousko, Bulharsko, Dánsko, Španělsko, Estonsko, Finsko, Francie, Německo, Maďarsko, Nizozemsko, Polsko a Portugalsko). Pouze Malta a Rumunsko prohlásily, že ustanovení použily. Vzhledem ke skutečnosti, že na Maltě jsou všichni rybáři samostatně výdělečně činní, je však jeho praktický dopad nevýznamný. 8. Obecná ustanovení směrnice použitelná na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel (zejména, pokud jde o noční práci) Ustanovení čl. 21 odst.1 vylučuje použití článku 8 o „délce noční práce“ uvedené směrnice na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel. Články 9 až 11 (týkající se posouzení zdravotního stavu a převedení na práci ve dne, záruky pro práci v noci a oznámení o pravidelném používání nočních pracovníků) se na ně nadále vztahují. Proto je nutné posoudit, zda je oprávněná zvláštní právní úprava o délce noční práce, kterou vykonávají noční pracovníci na palubě námořních rybářských plavidel. Řada členských států se rozhodla na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel uplatňovat vlastní obecné právní předpisy o noční práci (Španělsko, Portugalsko, Rumunsko, Bulharsko, Finsko, Maďarsko, Nizozemsko), i když některé členské státy mají zvláštní právní předpisy upravující další aspekty pracovní doby na palubě námořních rybářských plavidel. Jiné členské státy uvedly, že nebyly zjištěny žádné nepříznivé účinky současné neexistence právní úpravy týkající se délky noční práce na zdraví a bezpečnost pracovníků (Německo, Litva). Některé metody rybolovu vyžadují práci během noční doby. Polsko uvedlo, že proti přísnějším ustanovením o noční práci na palubě námořních rybářských plavidel „by se důrazně postavili samotní zaměstnanci“. A Spojené království poukazuje na to, že rybáři jsou lovci sběrači a bylo by nepraktické omezovat jejich činnosti konvenčním rámcem, který se s ohledem na noční práci uplatňuje na pracovníky na pevnině. Bylo zdůrazněno, že by bylo oprávněné zaměřit se na lékařský dohled nad rybáři, kteří jsou pověřeni pracovat v noci (Francie). Přestože některé metody rybolovu vyžadují práci během noční doby, pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel nelze vždy považovat za „noční pracovníky“ ve smyslu čl. 2 odst. 4 uvedené směrnice. Ten vyžaduje, aby v průběhu noční doby byla odpracována určitá část pracovní doby. Je třeba vzít v úvahu, že na mladé pracovníky se vztahují zvláštní pravidla podle směrnice 94/33/ES[11]. 9. Obecné posouzení Členské státy a sociální partneři konzultovaní Komisí byli požádáni, aby článek 21 uvedené směrnice celkově posoudili a aby přitom zejména uvedli, zda její ustanovení jsou i nadále vhodná, zejména pokud se jedná o ochranu zdraví a bezpečnost. Hlavní závěry jsou shrnuty níže: 1. Zvláštní ustanovení vztahující se na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel obsažená v článku 21 uvedené směrnice by měla i nadále platit. Článek považuje za vhodný dvanáct členských států a sociální partneři se jasně vyjádřili ve prospěch zachování zvláštní právní úpravy pro pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel. Sociální partneři nicméně uvedli, že „jasná omezení stanovená v článku 21 stávající směrnice týkající se pracovníků na palubě rybářských plavidel musí být považována za adekvátní“. 2. Ačkoli ne všechny členské státy vyjádřily svůj postoj, devět jich uvedlo, že považují stávající osobní oblast působnosti směrnice za vhodnou. 3. Některé členské státy vyjádřily pochybnosti o tom, zda je kritérium maximální pracovní doby vhodné s ohledem na zvláštnosti práce v odvětví rybolovu a obtížnost jeho kontroly a prosazování. Za nejčastější problém při kontrolách se považuje obtížnost přesného určení skutečné pracovní doby na palubě. Kromě toho kontroly obvykle probíhají pouze v přístavech. Sledování doby odpočinku podle některých členských států není tak obtížné provádět v praxi. 4. Splnění požadavku nepřerušovaných šestihodinových přestávek představuje v některých členských státech praktické problémy. 5. Všeobecně se uznává, že na pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel by se neměl vztahovat článek 8 týkající se délky noční práce. Jako opodstatněné nebyly shledány ani zvláštní právní předpisy týkající se délky noční práce pracovníků na palubě námořních rybářských plavidel. 6. Možnost udělení výjimky z obecných pravidel upravujících pracovní dobu stanovených pro pracovníky na palubě námořních rybářských plavidel byla považována za nezbytný mechanismus flexibility. 10. Závěry 7. Při plném respektování autonomie sociálních partnerů bude Komise nadále sledovat proces vyjednávání o začlenění aspektů úmluvy MOP 188 do právních předpisů EU prostřednictvím dohody sociálních partnerů s cílem zjistit, v úzké spolupráci se sociálními partnery, možné oblasti, v nichž je činnost EU nutná nebo oprávněná. Každou takovou činnost spojí s probíhající revizí stávající směrnice. 8. Jako výsledek konzultace Komise zjistila řadu oblastí, které vyžadují další pozornost: 9. Situace osob samostatně výdělečně činných, které obvykle pracují na malých plavidlech, přičemž často se jedná o rybáře odměňované formou podílu na výnosu, zasluhuje zvláštní pozornost, zejména v souvislosti s ratifikací a prováděním úmluvy MOP 188 členskými státy. 10. Informace poskytnuté členskými státy nejsou dostačující ke zjištění, zda je referenční období nepřesahující 12 měsíců uvedené v čl. 21 odst. 1 druhém pododstavci vždy zaručeno a respektováno. 11. Úmluva MOP 188 odkazuje jako na kritérium omezení pracovní doby pouze na minimální dobu odpočinku, zatímco směrnice připouští možnost volby mezi minimální dobou odpočinku nebo maximální pracovní dobou. Členské státy tudíž mohou uplatnit buď samotné kritérium minimální doby odpočinku, nebo kritérium maximální pracovní doby a minimální doby odpočinku zároveň za účelem dosažení souladu s požadavky obou nástrojů. Toto řešení je v souladu s danou směrnicí, pokud jsou respektována její ustanovení příznivější pro pracovníky. Obzvláště důležité je právo na nepřetržité doby odpočinku (jelikož v úmluvě MOP 188 neexistují podobná ustanovení), které by mělo být respektováno. 12. Zvláštní pozornost by měla být věnována lékařskému dohledu nad námořníky, kteří pracují během noční doby. 13. V jednom případě (Španělsko) odchylka od pravidel týkajících se pracovní doby není oprávněná za žádné z okolností uvedených v čl. 21 odst. 5. Odchylky by měly být úměrné okolnostem, které je odůvodňují, a neměly by se vztahovat na celou oblast působnosti ustanovení. Komise bude věnovat zvýšenou pozornost ověření, že při použití odchylek povolených podle čl. 21 odst. 5 uvedené směrnice se tyto zásady dodržují. 14. V širší souvislosti Komise poznamenává, že prvořadým cílem strategie Společenství pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci na období 2007–2012[12], podpořené usnesením Rady ze dne 25. června 2007[13], je i nadále zlepšovat pracovní podmínky, zejména prostřednictvím značného snížení počtu pracovních úrazů a nemocí z povolání. Za účelem dosažení tohoto cíle musí být posíleno správné a účinné uplatňování právních předpisů EU v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví a zároveň je třeba podporovat malé a střední podniky, zejména ve „vysoce rizikových“ odvětvích, jako je stavebnictví, zemědělství, rybolov a doprava. Za tímto účelem Komise prostřednictvím nového programu PROGRESS a ve spolupráci s poradním výborem v současnosti připravuje nezávazné praktické pokyny pro správné uplatňování směrnic, zejména v odvětví rybolovu (pro plavidla o délce do 15 metrů). [1] Úř. věst. L 299, 18.11.2003, s. 9–19. [2] Odpovědělo 25 členských států (žádná odpověď nepřišla z Belgie a Irska). Česká republika a Slovensko neprovedly článek 21 vzhledem k tomu, že provoz námořních rybářských plavidel není pod jejich vlajkami povolen. Lucembursko nemá pod svojí vlajkou registrovaná žádná námořní rybářská plavidla. Konzultovaní sociální partneři (ETF, Europêche) zaslali společnou odpověď. [3] Rozhodnutí Rady 2010/321/EU ze dne 7. června 2010, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Evropské unie ratifikovaly úmluvu Mezinárodní organizace práce o práci v odvětví rybolovu z roku 2007 (úmluva č. 188). [4] Podle čl. 155 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie. [5] Evropská komise, Společná rybářská politika v číslech, vydání z roku 2010. [6] Tradiční systém odměňování v odvětví rybolovu je založen na podílech z úlovku nebo na podílech z příjmů po odečtení nákladů, případně na kombinaci podílu z příjmů s pevným platem (zdroj: MOP: Fishermen’s conditions of work and life (Pracovní a životní podmínky rybářů), Ženeva, Dok. CFI/4/1988/1) . S cílem maximalizovat svůj podíl na příjmech mají rybáři sklon provozovat plavidla s co nejnižším počtem členů posádky. [7] KOM(2009) 599 v konečném znění. [8] Ve Španělsku existuje zajímavý hybridní právní status nazývaný „ekonomicky závislá osoba samostatně výdělečně činná“. Charakterizuje ho v podstatě výhradní vazba na zákazníka. Zákon stanoví řadu zvláštních práv, například doby odpočinku nebo záruky v případě zrušení smlouvy. [9] Limit 225 dnů na moři se podle přípravných dokumentů pro francouzský zákon považuje za rovnocenný 35hodinovému pracovnímu týdnu, což je zákonem dané omezení pracovní doby ve Francii. Existuje možnost odchylky až na 250 hodin na moři, což odpovídá 48hodinovému pracovnímu týdnu. [10] To je v rozporu s Úmluvou o práci na moři z roku 2006, která zachovává možnost volby mezi maximální pracovní dobou a minimální dobou odpočinku jako kritéria týkajícího se pracovní doby námořníků. [11] Praktické provádění této směrnice Komise nedávno analyzovala ve zprávě (SEK(2010) 1339). [12] Sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů — Zlepšení kvality a produktivity práce: strategie Společenství pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci na období 2007−2012, KOM(2007) 62 v konečném znění, 21. února 2007. [13] Usnesení Rady ze dne 25. června 2007 o nové strategii Společenství v oblasti ochrany zdraví a bezpečnosti při práci (2007–2012), Úř. věst. C 145, 30.6.2007, s. 1.