Pozn.: V případě ukazatelů založených na statistice EU v oblasti příjmů a životních podmínek odkazují změny obvykle na období 2015–2016, pokud jde o ukazatele týkající se příjmu a intenzity práce v domácnostech. V případě ukazatelů založených na šetření pracovních sil (míra dlouhodobé nezaměstnanosti, předčasný odchod ze vzdělávání, míra nezaměstnanosti mladých lidí, osoby NEET (ve věku 15–24 let), míra zaměstnanosti (ve věku 55–64 let)) se změny vztahují k období 2017–2018.

Pozn.: U některých regionů jsou zahrnuty údaje s nízkou spolehlivostí (příliš mnoho na to, aby byly zdokumentovány). Rakousko, Makroregion Poludniowo-Zachodni (PL5), Makroregion Centralny (PL7), Makroregion Wschodni (PL8), London (UKI), South West (England) (UKK): úroveň NUTS 1. Dresden (DED2), Voreio Aigaio (EL41), Notio Aigaio (EL42), Peloponissos (EL65), Małopolskie (PL21), North Yorkshire (UKE2), North Eastern Scotland (UKM5): 2017. Trier (DEB2), Thessalia (EL61), Região Autónoma de Madeira (PT30): 2016. Prov. Luxembourg (BE34), Dytiki Makedonia (EL53), Warszawski stołeczny (PL91) a Highlands and Islands (UKM6): 2015.

Pozn.: Corse (FRM0), Burgenland (AT11), Lubuskie (PL43), Opolskie (PL52), Cumbria (UKD1), Cornwall and Isles of Scilly (UKK3), North Eastern Scotland (UKM5) a Highlands and Islands (UKM6), nízká spolehlivost.

EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 17.12.2019 COM(2019) 653 final NÁVRH SPOLEČNÉ ZPRÁVY KOMISE A RADY

O ZAMĚSTNANOSTI,

která doprovází sdělení Komise

































o roční strategii udržitelného růstu 2020









































OBSAH PŘEDMLUVA HLAVNÍ SDĚLENÍ 1. PŘEHLED TRHU PRÁCE, SOCIÁLNÍCH TRENDŮ A VÝZEV V EVROPSKÉ UNII 1.1 Trendy na trhu práce 1.2 Sociální trendy 2. ZÁZNAM AKTUÁLNÍ SITUACE PODLE SROVNÁVACÍHO PŘEHLEDU SOCIÁLNÍCH UKAZATELŮ 2.1 Vysvětlení ke srovnávacímu přehledu 2.2 Fakta ze srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů 3. ZAMĚSTNANOST A SOCIÁLNÍ REFORMY – VÝSLEDKY A OPATŘENÍ ČLENSKÝCH STÁTŮ 3.1 Hlavní směr 5: Podpora poptávky po pracovní síle 3.1.1 Klíčové ukazatele 3.1.2 Politická reakce 3.2 Hlavní směr 6: Zlepšení nabídky práce a přístupu k zaměstnání, dovednostem a kompetencím 3.2.1 Klíčové ukazatele 3.2.2 Politická reakce 3.3 Hlavní směr 7: Zlepšení fungování trhů práce a účinnost sociálního dialogu 3.3.1 Klíčové ukazatele

3.3.2 Politická reakce 3.4 Hlavní směr 8: Prosazování rovných příležitostí pro všechny, podpora sociálního začleňování a boj proti chudobě 3.4.1 Klíčové ukazatele 3.4.2 Politická reakce



PŘEDMLUVA Vypracování společné zprávy o zaměstnanosti Evropskou komisí a Radou ukládá článek 148 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU). Původní návrh této zprávy předkládaný Evropskou komisí je součástí podzimního balíčku, jehož součástí je roční strategie udržitelného růstu, kterou se zahajuje cyklus evropského semestru. Společná zpráva o zaměstnanosti v souladu s hlavními směry politik zaměstnanosti členských států poskytuje roční přehled klíčového vývoje zaměstnanosti a sociální situace v Evropě, jakož i reformních opatření členských států. Informování o těchto reformách se přidržuje struktury uvedených hlavních směrů: podpora poptávky po pracovní síle (hlavní směr 5), zlepšení nabídky práce a přístupu k zaměstnání, dovednostem a kompetencím (hlavní směr 6), zlepšení fungování trhů práce a zvýšení účinnosti sociálního dialogu (hlavní směr 7) a prosazování rovných příležitostí pro všechny, podpora sociálního začleňování a boj proti chudobě (hlavní směr 8). Společná zpráva o zaměstnanosti kromě toho sleduje výsledky členských států v souvislosti se srovnávacím přehledem sociálních ukazatelů, který byl vytvořen v kontextu evropského pilíře sociálních práv. Tento pilíř společně vyhlásily Evropský parlament, Rada a Komise dne 17. listopadu 2017. Vymezuje zásady a práva ve třech oblastech: i) rovné příležitosti a přístup na trh práce, ii) spravedlivé pracovní podmínky a iii) sociální ochrana a začleňování. Sledování pokroku dosahovaného v těchto oblastech se opírá o podrobnou analýzu srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů, který je k pilíři připojen. Společná zpráva o zaměstnanosti má tuto strukturu: úvodní kapitola (kapitola 1) je úvodem do problematiky a informuje o hlavních trendech na trhu práce a sociálních trendech v Evropské unii. Kapitola 2 předkládá hlavní výsledky analýzy srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů spojeného s evropským pilířem sociálních práv. Kapitola 3 podává podrobný popis klíčových ukazatelů pro jednotlivé země (včetně ukazatelů vybraných ze srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů) a politik, jež provádějí členské státy při uskutečňování hlavních směrů politik zaměstnanosti.



HLAVNÍ SDĚLENÍ Evropa dosahuje pokroku při naplňování evropského pilíře sociálních práv. Podle srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů, který pilíř doprovází, vykazují trh práce a sociální trendy v EU i nadále pozitivní výsledky u devíti ze čtrnácti hlavních ukazatelů. Dalších pět ukazatelů zůstalo stabilních nebo u nich byl v průměru v porovnání s předchozím rokem zaznamenán mírně negativní vývoj (tj. osoby předčasně odcházející ze vzdělávání a odborné přípravy, rozdíl v míře zaměstnanosti žen a mužů, účinek sociálních transferů na snižování chudoby, koeficient příjmové nerovnosti a subjektivně neuspokojená potřeba zdravotní péče). Mezi jednotlivými členskými státy byla zjištěna různá míra konvergence u více než poloviny hlavních ukazatelů. Všechny členské státy s výjimkou Nizozemska mají alespoň jeden z ukazatelů výrazně pod průměrem (nebo s významným negativním trendem). Srovnávací přehled sociálních ukazatelů poukazuje na pozitivní trendy na trhu práce a sociální trendy v EU, problémy však přetrvávají 9 z 14 hlavních ukazatelů se za poslední rok v průměru zlepšilo 14 členských států

vykazuje nejméně jednu „kritickou situaci“, tedy stejně jako ve společné zprávě o zaměstnanosti pro rok 2019 Čisté příjmy svobodného pracovníka,

který pobírá průměrnou mzdu

je ukazatelem s největším počtem problémů Hodnocení hlavních ukazatelů srovnávacího přehledu, listopad 2019 Zdroj: útvary Komise na základě údajů Eurostatu a OECD. Zaměstnanost se nadále zvyšuje, i když pomalejším tempem než v minulých letech. Ve třetím čtvrtletí roku 2019 bylo v EU zaměstnáno 241,5 milionu osob, což je nejvyšší úroveň, která kdy byla dosažena. Hlavní hnací silou růstu zaměstnanosti jsou nadále starší a vysoce kvalifikovaní pracovníci. V důsledku hospodářského zpomalení se očekává, že růst zaměstnanosti bude ve zbývajícím čtvrtletí roku 2019 a v roce 2020 mírnější. Podle současných prognóz se proto míra zaměstnanosti osob ve věkové skupině 20–64 let bude v roce 2020 blížit 75% cíli strategie Evropa 2020, zůstane však mírně pod jeho úrovní. Výsledky na trhu práce jsou nejlepší, jaké kdy byly zaznamenány 241,5 milionu

zaměstnaných osob v třetím čtvrtletí roku 2019 + 17 milionů

dalších zaměstnaných osob ve srovnání s nejnižší hodnotou z poloviny roku 2013 73,9 %

míra zaměstnanosti ve druhém čtvrtletí 2019 Míra zaměstnanosti a míra nezaměstnanosti v EU a eurozóně *průměr za první a druhé čtvrtletí, očištěný od sezónních vlivů. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Nezaměstnanost dosáhla rekordního minima 6,3 % v třetím čtvrtletí roku 2019. V členských státech pokračuje konvergence směrem k nižším úrovním. Snižuje se i nezaměstnanost mladých lidí a dlouhodobá nezaměstnanost, ačkoli v některých členských státech jsou jejich hodnoty stále vysoké. Nedostatek pracovních sil je nejvíce patrný v členských státech s nízkou nezaměstnaností, přestože podíl společností, které se potýkají s nedostatkem pracovních sil, se začíná v důsledku hospodářského zpomalení snižovat.

Nedostatek pracovních sil nastává tam, kde je nezaměstnanost nízká 15,6 milionu nezaměstnaných osob v třetím čtvrtletí roku 2019 (o 11 milionů méně než nevyšší úroveň zaznamenaná v roce 2013) 6,3 % míra nezaměstnanosti v třetím čtvrtletí roku 2019 2,5 % míra dlouhodobé nezaměstnanosti (> 12 měsíců) 14,4 % míra nezaměstnanosti mladých lidí v třetím čtvrtletí roku 2019 Ukazatel nedostatku pracovních sil (vlevo) a míra nezaměstnanosti (vpravo) – 2018 Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil a průzkum podniků a spotřebitelů. Složený ukazatel zahrnuje všechny sektory (viz zpráva o vývoji trhu práce a mezd, 2019). Počet osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením nadále soustavně klesal, v roce 2018 již šestým rokem po sobě. Jen v roce 2018 bylo chudobou nebo sociálním vyloučením ohroženo přibližně o 2,7 milionu osob méně než v předchozím roce. Nadále se výrazně snižovala zejména silná materiální deprivace, stejně jako (v menší míře) podíl osob žijících v domácnostech s velmi nízkou intenzitou práce, a to z důvodu velmi dobrých výsledků na trhu práce. Podíl osob ohrožených chudobou (ukazatel relativní chudoby) zůstal v porovnání s rokem 2017 v zásadě stabilní. Bude-li celkový trend pokračovat současným tempem, EU by mohla do roku 2020 zaznamenat u počtu osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením pokles přibližně o 13 milionů od roku 2008 (ve srovnání s cílem strategie Evropa 2020 ve výši 20 milionů). Některé skupiny, zejména děti a osoby se zdravotním postižením, čelí podstatně vyššímu riziku chudoby nebo sociálního vyloučení. Míra ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením se snižuje díky poklesu silné materiální deprivace a zlepšených podmínek na trhu práce 110 milionů osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením, o 7 milionů méně než v roce 2008 24,3 % dětí je ohroženo chudobou nebo sociálním vyloučením, což je více než průměr 21 % podíl na celkových příjmech, který vydělává nejchudších 40 % obyvatelstva Míra ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením

a její dílčí složky v EU Zdroj: Eurostat, statistika v oblasti příjmů a životních podmínek. Příjmová nerovnost se celkově mírně zvýšila a zůstává na vysoké úrovni v porovnání s obdobím před krizí, ačkoli v mezinárodním srovnání je relativně příznivá. V průměru má v EU nejbohatších 20 % domácností příjem, který přibližně pětinásobně přesahuje příjem nejchudších 20 %. V roce 2018 se tento poměr po mírném poklesu v předchozím roce nepatrně zvýšil. Až na několik výjimek zaznamenaly členské státy s nejvyšší úrovní příjmové nerovnosti v roce 2018 další nárůst. Po ozdravení v roce 2017 zůstal v roce 2018 podíl příjmů nejchudších 40 % obyvatel víceméně stabilní. Řešení příjmové nerovnosti vyžaduje ze strany členských států opatření v různých oblastech, včetně navrhování systémů daní a dávek, stanovení (minimální) mzdy, podpory rovných příležitostí ve vzdělávání a odborné přípravě od raného věku, zajištění přístupu k cenově dostupným a kvalitním službám, prosazování rovnosti žen a mužů a řešení regionálních rozdílů. Rovnost žen a mužů nadále představuje výzvu. Rozdíly mezi ženami a muži v zaměstnanosti (11,6 p.b. v roce 2018) a v odměňování (16,2 % v roce 2017) jsou značné a od roku 2013 téměř stabilní. Mezi členskými státy přetrvávají velké rozdíly. Hlavními faktory, které snižují míru zaměstnanosti žen, jsou rodičovství a pečovatelské povinnosti spojené s omezeným přístupem k péči o děti a dalším (pečovatelským) službám a peněžní faktory, které odrazují od účasti na trhu práce. Ve většině členských států má rodičovství negativní dopad na míru zaměstnanosti žen, zatímco u mužů se jedná o opačnou situaci. K rozdílům v odměňování dochází i přesto, že ženy mají v průměru vyšší úroveň kvalifikace než muži. Tyto rozdíly se často se promítají do rozdílů ve výši důchodů v pozdější fázi života. Několik členských států podniká kroky ke zlepšení přístupu k cenově dostupným a kvalitním pečovatelským službám, problémy však přetrvávají. Konkrétní opatření pro řešení rozdílů v odměňování žen a mužů zaměřující se především na transparentnost odměňování jsou zavedena pouze v omezeném počtu zemí. Rozdíly v zaměstnanosti a odměňování mezi ženami a muži zůstávají podstatné 11,6 p.b.

rozdíl v zaměstnanosti žen

a mužů v roce 2018, téměř stabilní od roku 2013

9,2 p.b.

dopad rodičovství na zaměstnanost (nižší míra zaměstnanosti žen s malými dětmi ve srovnání s bezdětnými ženami)

16,2 %

rozdíl v odměňování mužů a žen (nižší odměna pro ženy než muže) v roce 2017

35,2 %

rozdíl ve výši důchodů žen a mužů (nižší důchody pro ženy než muže) v roce 2017 Rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů 2003–2018, na úrovni EU

a podle zemí (2018)

(v procentních bodech, osoby ve věkové skupině 20–64 let)



Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Růst mezd se v roce 2018 zrychlil, celkově však zůstává mírný. Reálné mzdy v roce 2018 (a 2019) dohnaly vývoj produktivity. Za předchozí čtyři roky se ve většině členských států eurozóny zvyšovaly o něco pomaleji než růst produktivity. Růst mezd byl obecně rychlejší (a vyšší než růst produktivity) v zemích střední a východní Evropy, což v rámci EU přispělo ke konvergenci směrem nahoru. Ve většině členských států ve střední a východní Evropě je v současné době úroveň čistých příjmů pracovníka, který pobírá průměrnou mzdu, (očištěných o rozdíly v kupní síle) podle srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů stále výrazně pod průměrem EU. Vyvážený a udržitelný růst mezd by měl reagovat na podmínky na trhu práce a na střednědobý vývoj produktivity a zároveň zohledňovat případné účinky na nákladovou účinnost a respektovat autonomii sociálních partnerů. V některých členských státech nadále existuje prostor pro růst reálných mezd + 1,1 % růst reálných mezd v roce 2018 v EU (+0,7 % v eurozóně) 9,5 % pracovníků ohrožených chudobou v EU 16,2 % chudoba pracujících mezi zaměstnanci s dočasnou pracovní smlouvou Rozdíl mezi růstem reálných mezd a růstem produktivity

(2013–2018, vlevo), čisté příjmy svobodného pracovníka,

který pobírá průměrnou mzdu (2018, vpravo) * Země jsou seřazeny v pořadí podle rozdílu mezi růstem reálných odměn a růstem reálné produktivity. Údaje pro Irsko se týkají období 2015–2018. Zdroj: Eurostat, databáze AMECO Evropské komise (reálné odměny na zaměstnance, deflátor HDP; reálná produktivita práce na osobu). Chudoba pracujících zůstává celkově i v řadě členských států na vysoké úrovni. Je významně vyšší u domácností, kde osoby pracují na částečný úvazek nebo mají dočasnou pracovní smlouvu. Přiměřené minimální mzdy, ať už stanovené zákonem, nebo na základě kolektivního vyjednávání, mohou pomoci předcházet chudobě pracujících a zároveň snižovat nerovnost v odměňování a podporovat agregátní poptávku. V roce 2019 byly minimální mzdy zvýšeny v téměř všech 22 členských státech, v nichž existuje zákonná minimální mzda. Vzdělávání, odborná příprava a dovednosti zásadně ovlivňují pracovní vyhlídky lidí. V průměru v EU činí míra zaměstnanosti 56,1 % u osob, které nedokončily vyšší sekundární vzdělávání, 73,4 % u osob se střední úrovní kvalifikace a 84,5 % u osob s terciární kvalifikací. Přizpůsobování se transformacím v hospodářství a na trhu práce, jakož i přechodu v oblasti životního prostředí vyžaduje průběžné rozšiřování dovedností a rekvalifikaci. Přestože je problém stále více brán v potaz a přestože byla v jednotlivých členských státech zahájena řada iniciativ, účast dospělých na vzdělávacích činnostech za poslední desetiletí vzrostla jen v omezeném rozsahu a pouze několik málo členských států dokázalo dosáhnout významnějšího zlepšení. U dospělých s nízkou úrovní dovedností tato účast zůstává mimořádně nízká (méně než 5 %). Ačkoli dovednosti mají pro zaměstnatelnost ve všech členských státech zásadní význam, účast na vzdělávání dospělých zůstává nízká



Míry zaměstnanosti podle dosaženého vzdělání v roce 2018 (v procentních bodech, osoby ve věkové skupině 20–64 let) 28,4 p.b. rozdíl mezi mírou zaměstnanosti pracovníků s nízkou a vysokou kvalifikací





40,7 % obyvatel ve věku 30 až 34 let úspěšně dokončilo terciární vzdělávání (překonání cíle strategie Evropa 2020)

11,1 % osob ve věku 25–64 let se v roce 2018 zúčastnilo vzdělávání dospělých



pouze 4,3 % dospělých s nízkou kvalifikací se v roce 2018 v EU zúčastnilo vzdělávání dospělých

Podíl dospělých účastnících se vzdělávání, celkový počet a osoby s nízkou kvalifikací v roce 2018

(v procentních bodech, osoby ve věkové skupině 20–64 let) Zdroj: Eurostat. Dočasné zaměstnání se v jednotlivých členských státech značně liší, přestože v posledních letech je v průměru poměrně stabilní a pohybuje se kolem 14 %. Nadále je výzvou zajistit, aby nedobrovolné dočasné pracovní smlouvy byly odrazovým můstkem k zaměstnání na dobu neurčitou a aby se zabránilo efektu „otáčivých dveří“ mezi nezaměstnaností a nejistými pracovními místy. V některých členských státech probíhají reformy, jejichž cílem je zajistit rovnováhu mezi flexibilitou a jistotou. Tyto reformy v některých případech zahrnují přísnější podmínky pro využívání dočasných pracovních smluv a jasněji stanovené pracovní podmínky. Dočasné pracovní smlouvy často nejsou „odrazovým můstkem“ 14,2 % podíl zaměstnanců s dočasnou pracovní smlouvou v roce 2018 53 % všech dočasných zaměstnanců má dočasnou smlouvu nedobrovolně 25,6 % všech dočasných zaměstnanců přechází do jednoho roku na stálé pracovní místo Nedobrovolní dočasní zaměstnanci jako podíl na celkovém počtu zaměstnanců (vlevo) a míra přechodu na stálá pracovní místa (vpravo) Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Práce prostřednictvím platforem představuje na evropských trzích práce novou formu zaměstnání. Analýza společného výzkumného střediska Komise na základě průzkumu COLLEEM II zahrnující více než polovinu členských států naznačuje, že 1,4 % pracovníků v těchto zemích poskytovalo v roce 2018 pracovní služby prostřednictvím platforem v rámci své hlavní výdělečné činnosti. Odhaduje se, že třetina práce prostřednictvím platforem v EU má přeshraniční povahu. Pracovní podmínky pracovníků platforem se značně liší, například v závislosti na jejich právním postavení (zaměstnanec nebo osoba samostatně výdělečně činná), typu pracovních úkolů, které vykonávají, a na obchodním modelu jejich mateřské společnosti. Práce prostřednictvím platforem otevírá pracovníkům nové možnosti a umožňuje rozvoj inovativních modelů podnikání, ale rozšíření této práce představuje velké výzvy pro stávající postupy na trhu práce a pro právní rámce (např. pokud jde o ochranu pracovních podmínek, přístup k systémům kolektivního vyjednávání a sociální ochrany), které často nejsou plně přizpůsobeny novému vývoji. Navíc vyvolává nové otázky ohledně použití osobních údajů a algoritmického řízení. Veřejné služby zaměstnanosti hrají ústřední úlohu při provádění politik zaměstnanosti a usnadňování souladu mezi nabídkou a poptávkou na trhu práce prostřednictvím poskytování poradenství a aktivní podpory. Členské státy podnikly kroky k posílení poskytování individualizovaných služeb a snaží se zjednodušit a zintenzivnit koordinaci služeb. Úloha veřejných služeb zaměstnanosti jakožto zprostředkovatelů je však v jednotlivých členských státech nadále nerovnoměrná. Je třeba, aby se tyto služby dostaly k osobám, které jsou nejvíce vzdáleny od trhu práce. Zároveň pokračují snahy o posílení spolupráce a výměny informací a osvědčených postupů v rámci evropské sítě veřejných služeb zaměstnanosti. Několik členských států může zlepšit slaďování nabídky a poptávky prostřednictvím veřejných služeb zaměstnanosti 44,3 % nezaměstnaných osob využívá k hledání práce veřejné služby zaměstnanosti 21,6 % nezaměstnaných osob využívá soukromé agentury práce Podíl nezaměstnaných osob využívajících k hledání práce veřejné služby zaměstnanosti Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Náklady na bydlení jsou příliš vysoké pro velkou (i když zmenšující se) část domácností. Jeden Evropan z deseti je zatížen příliš vysokými náklady na bydlení. Není překvapivé, že více jsou zasaženy domácnosti s nejnižšími příjmy a lidé žijící ve městech. Závažná deprivace v oblasti bydlení je stabilní, ale v některých členských státech střední a východní Evropy, kde byly problémy s kvalitou bydlení výraznější, se snižuje. I přes tato zlepšení má významný podíl domácností v uvedených zemích špatné podmínky bydlení. Bezdomovectví, nejextrémnější forma vyloučení z přístupu k bydlení, zaznamenalo ve většině členských států za posledních deset let nárůst. K řešení tohoto problému přijalo mnoho členských států strategie k zajištění integrovaných opatření týkajících se bezdomovectví a vyloučení z bydlení. Stále více se uznává význam preventivních služeb a posílené spolupráce na úrovni politiky i na úrovni poskytování služeb. V několika členských státech představuje problém zatížení příliš vysokými náklady na bydlení 1 z 10 Evropanů je zatížen příliš vysokými náklady na bydlení 3,9 % obyvatel trpí závažnou deprivací v oblasti bydlení 1,9 % nemá doma vanu nebo sprchu Podíl obyvatel žijících v domácnosti, kde celkové náklady na bydlení představují více než 40 % celkového disponibilního příjmu domácnosti, 2018 Zdroj: Eurostat, statistika v oblasti příjmů a životních podmínek.





Systémy sociální ochrany jsou modernizovány, přičemž řada členských států rozšiřuje jejich pokrytí a zlepšuje jejich přiměřenost. S obtížemi se však stále potýká několik skupin (zejména osoby samostatně výdělečně činné a pracovníci v nestandardním pracovním poměru), které musí snášet větší ekonomickou nejistotu spolu s omezeným přístupem k sociální ochraně. Účinek sociálních transferů (vyjma důchodů) na snižování chudoby se v roce 2018 v průměru snížil. Riziko a intenzita chudoby osob žijících v domácnostech, v nichž (téměř) žádný jejich člen nemá zaměstnání, se navíc nadále zvyšovaly. Dávky v nezaměstnanosti jsou poskytovány v průměru přibližně jen jedné třetině krátkodobě nezaměstnaných. Ačkoli v současné době existují systémy minimálního příjmu ve všech členských státech, jejich přiměřenost se stále velmi různí. Zlepšování pokrytí a přiměřenosti má klíčový význam pro modernizaci systémů sociální ochrany Sociální transfery (vyjma důchodů) v průměru snižují chudobu o 33,2 % 32,9 % krátkodobě nezaměstnaných (< 12 měsíců) jsou poskytovány dávky v nezaměstnanosti V 8 členských státech nemají osoby samostatně výdělečně činné přístup k ochraně v nezaměstnanosti V 2 členských státech je čistý příjem příjemců s minimálním příjmem vyšší než vnitrostátní práh ohrožení chudobou Pokrytí dávkami v nezaměstnanosti pro krátkodobě nezaměstnané (< 12 měsíců) Čistý příjem příjemců s minimálním příjmem (příjmový rok: 2017) Pozn.: Od roku 2018 existuje systém minimálního příjmu i v Itálii. Osoba s nízkou mzdou, která je uváděna jako reference, vydělává 50 % průměrné mzdy a pracuje na plný úvazek. Zdroj: Evropská komise, analýza na základě údajů Eurostatu. Demografický vývoj naléhavě vyžaduje, aby byly přizpůsobeny systémy důchodů, zdravotní péče a dlouhodobé péče. Počet obyvatel v produktivním věku již v EU v průměru klesá a klesat bude nepochybně i nadále. V jedenácti členských státech se v příštích pěti letech sníží o více než 3 %. Zároveň se předpokládá, že silně vzroste míra závislosti ve stáří, což přiměje členské státy, aby přijaly opatření k modernizaci svých důchodových systémů, systémů zdravotní péče a systémů dlouhodobé péče a k zachování jejich přiměřenosti a udržitelnosti a zajistily přístup ke kvalitním službám. Ačkoli schopnost důchodů nahradit příjmy a předcházet chudobě se mezi jednotlivými členskými státy značně liší, zajištění přiměřenosti důchodů nabývá v politické diskusi na důležitosti. Současně představuje mimořádnou výzvu podpora přístupu k systémům dlouhodobé péče a jejich udržitelnosti, neboť mnoho členských států se v současné době do značné míry spoléhá na neformální péči. V důsledku toho některé členské státy zahájily reformy s cílem rozšířit skupinu pečovatelů a zlepšit situaci neformálních pečovatelů (z nichž většinu tvoří ženy). Stárnutí obyvatelstva vyžaduje modernizaci

důchodových systémů a systémů zdravotní a dlouhodobé péče 1,7 % obyvatelstva pociťuje neuspokojenou potřebu zdravotní péče 10,2 činí počet roků prožitých ve zdraví (ve věku 65 let) u žen a 9,8 u mužů Z 3 v roce 2018 na 2 v roce 2050 se sníží počet pracujících dospělých podporujících jednoho důchodce Index závislosti starých osob (poměr mezi počtem osob starších 65 let a osob ve věkové skupině 15–64 let) v EU Pozn.: na 100 osob v produktivním věku (věková skupina 15–64 let) Světlemodrá oblast zvýrazňuje prognózu minimálních a maximálních hodnot za rok. Zdroj: Eurostat, výchozí prognózy. Posílení sociálně tržního hospodářství jde ruku v ruce s posílením kvality sociálního dialogu. Zapojení sociálních partnerů do tvorby a provádění politik zaměstnanosti a sociálních politik a reforem bylo uznáno v hlavních směrech politik zaměstnanosti. Celkově zůstala kvalita jejich zapojení na vnitrostátní a regionální úrovni ve většině členských států stabilní, i když mezi jednotlivými zeměmi existují rozdíly. Přestože zapojování sociálních partnerů v rámci evropského semestru celkově pomalu pokračovalo, je zde prostor pro další kroky. To by zejména v některých členských státech vyžadovalo předvídatelnější a smysluplnější výměny v souvislosti s přípravou národních programů reforem, a to i pokud jde o čas vyhrazený na dané výměny.



1.PŘEHLED TRHU PRÁCE, SOCIÁLNÍCH TRENDŮ A VÝZEV V EVROPSKÉ UNII Tento oddíl podává přehled o trhu práce a sociálních trendech a výzvách v Evropské unii a poskytuje podrobný analytický přehled o hlavních oblastech zaměstnanosti a sociální politiky. Podrobné trendy podle jednotlivých členských států jsou popsány v následujících oddílech zprávy. 1.1Trendy na trhu práce V roce 2018 se počet zaměstnaných osob již pátý rok v řadě zvyšoval, ačkoli pomalejším tempem než v roce 2017 (tj. o 1,3 % oproti 1,6 %). Celková zaměstnanost v prvních třech čtvrtletích roku 2019 také mírným tempem rostla a ve třetím čtvrtletí roku 2019 dosáhla 241,5 milionu osob – což je přibližně o 2,1 milionu více než předchozí rok a současně se jedná o nejvyšší úroveň, která kdy byla v EU dosažena. Očekává se, že se celková zaměstnanost ročně zvýší o 1 % v roce 2019 a o 0,5% v roce 2020. Ve srovnání s nejnižší úrovní zaznamenanou v prvním čtvrtletí roku 2013 našlo v EU pracovní místo více než 17 milionů dalších osob, a to včetně 11 milionů v eurozóně. Míra zaměstnanosti osob ve věku 20–64 let se nadále zvyšovala směrem k cílům strategie Evropa 2020. V roce 2018 se zvýšila o jeden procentní bod až na 73,2 % ročního průměru a v druhém čtvrtletí roku 2019 pokračovala v růstu až na 73,9 %, což je o 0,8 p.b. více než v témže čtvrtletí předchozího roku. Míra zaměstnanosti v eurozóně se zvyšovala stejným tempem a v druhém čtvrtletí roku 2019 se v meziročním srovnání zvýšila o 0,8 p.b. na 72,7 %. V EU i v eurozóně to představuje dosud nejvyšší dosažené úrovně. Pokud bude pozitivní trend pokračovat současným tempem, EU by měla nejlepší předpoklady, aby dosáhla svého cíle, kterým je 75% míra zaměstnanosti. Současné zpomalení hospodářské činnosti spolu se zhoršením podmínek na trzích práce v některých členských státech však naznačuje, že míra zaměstnanosti může v příštích čtvrtletích roku 2019 a v roce 2020 růst pomaleji, a mohla by se tudíž k svému cíli pro rok 2020 nakonec jen přiblížit, aniž by jej dosáhla. Pozitivní trend míry zaměstnanosti provázelo zvýšení účasti na trhu práce. Míra ekonomické aktivity u věkové skupiny 20–64 let dosáhla v druhém čtvrtletí roku 2019 v EU 78,7 % a v eurozóně 78,5 % (o rok dříve se jednalo o 78,4 % a o 78,3 %). Stejně jako v předchozích letech se nárůst účasti na trhu práce z velké části opíral o starší pracovníky (ve věku 55–64 let) a v menší míře o ženy. Graf 1: Míra zaměstnanosti a míra nezaměstnanosti zaznamenaly v EU dosud nejlepší výsledek Míra zaměstnanosti a míra nezaměstnanosti v EU a eurozóně *průměr za první a druhé čtvrtletí, očištěný od sezónních vlivů. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Celkový počet odpracovaných hodin roste pomaleji, ale soustavně a nyní konečně překonal svůj vrchol z roku 2008. Od roku 2013, kdy začalo oživení, vzrostl počet zaměstnaných osob výrazně rychleji než počet odpracovaných hodin (mezi 2. čtvrtletím roku 2013 až 2. čtvrtletím roku 2019 vzrostl počet zaměstnaných osob o 7,7 % oproti 7,1 % u druhého ukazatele). To částečně odráží dlouhodobý strukturální pokles prohloubený nárůstem (nedobrovolné) práce na částečný úvazek po krizi a přesun zaměstnanosti k odvětvím s nižší intenzitou pracovní doby. Počet odpracovaných hodin však v roce 2018 začal znovu růst a poprvé přesáhl maximum z roku 2008 o 0,3 %. Míra nezaměstnanosti se v roce 2018 a v prvních třech čtvrtletích roku 2019 nadále snižovala. Intenzivní tvorba pracovních míst se v kontextu mírně rostoucí účasti na trhu práce projevila dalším poklesem nezaměstnanosti. V třetím čtvrtletí roku 2019 se míra nezaměstnanosti (věková skupina 15–74 let) snížila na 6,3 % v EU a 7,5 % v eurozóně, a to z 6,7 %, resp. 8 % v předcházejícím roce. V absolutních číslech to odpovídá 15,6 milionu nezaměstnaných osob v EU, což je přibližně o 1 milion méně než v témže čtvrtletí předchozího roku a téměř o 11 milionů méně než nejvyšší úroveň zaznamenaná v druhém čtvrtletí roku 2013. I přes pokles míry nezaměstnanosti v uplynulém roce přetrvává ve všech členských státech značný stupeň heterogenity (jak je uvedeno v oddíle 3.1.1), přičemž některé země vykazují velmi nízké úrovně (a to s malými rezervami pro další zlepšení) a jiné země jsou dosud daleko od svých minimálních úrovní z období před krizí.

Graf 2: Ačkoli společnosti vykazují značný nedostatek pracovních sil, existují náznaky zlepšení souladu nabídky a poptávky na trhu práce Beveridgeova křivka v EU Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil a průzkum podniků a spotřebitelů. Pozn.: údaje očištěné od sezónních vlivů. Nedostatek pracovních sil se oproti předchozímu roku zmírnil, stále je však na vysoké úrovni. Od počátku oživení se v EU neustále zvyšuje podíl podniků, které uvádějí dostupnost pracovních sil jako faktor omezující výrobu, a to z přibližně 5 % na konci roku 2012 na přibližně 20 % v roce 2018. Z Beveridgeovy křivky (graf 2) vyplývá, že takové zvýšení doprovázel pokračující pokles nezaměstnanosti, ačkoli vzestupný posun křivky, který nastal mezi lety 2010 a 2013, poukazuje na nižší účinnost sladění poptávky a nabídky v období po krizi ve srovnání s předkrizovým obdobím. Souběžně s nedávným hospodářským zpomalením se v roce 2019 mírně snížil počet společností, které uvádějí nedostatek pracovních sil, zatímco nezaměstnanost nadále klesala, jak je uvedeno výše. Ačkoli je předčasné posoudit, zda Beveridgeova křivka ukazuje změnu trendu, chování v posledních čtvrtletích naznačuje, že dochází k sestupnému posunu křivky, který je v souladu s celkovým zlepšením procesu slaďování poptávky a nabídky (jakkoli se situace v jednotlivých členských státech značně liší). Dlouhodobá nezaměstnanost a nezaměstnanost mladých lidí se také nadále snižuje. Pokračující zlepšování podmínek na trhu práce mělo za následek zmenšování skupiny dlouhodobě nezaměstnaných (tj. osob nezaměstnaných po dobu více než jednoho roku). V druhém čtvrtletí roku 2019 činil počet osob v této situaci 6,2 milionu, tj. o 1,1 milionu (neboli 15 %) méně než v témže čtvrtletí roku 2018. Dlouhodobá nezaměstnanost činila 2,5 % aktivního obyvatelstva a dosáhla tak nejnižší úrovně zaznamenané před krizí v 3. čtvrtletí roku 2008 (zatímco v eurozóně je stále nad touto úrovní, a to na 3,3 % oproti 2,8 %). Při pohledu na situaci mladých uchazečů o zaměstnání je patrné výrazné zlepšení. Míra nezaměstnanosti mladých lidí zaznamenala v EU pokles o 1 p.b., v třetím čtvrtletí roku 2019 až na 14,4 % a v eurozóně se snížila o 0,9 p.b. na 15,8 % (avšak ve Španělsku, v Itálii a Řecku je nadále zaznamenávána míra nezaměstnanosti vyšší než 30 %). Celkově je v EU nezaměstnaných 3,2 milionu lidí ve věku 15 až 24 let a tento počet se zvyšuje na 5,5 milionu, pokud jsou zohledněny všechny osoby, které nejsou zaměstnané ani se neúčastní vzdělávání nebo odborné přípravy (NEET). V prvním čtvrtletí roku 2019 se nicméně míra NEET oproti minulému roku snížila na 10,2 % v EU a 10,3 % v eurozóně (z 10,6 %, resp. 10,8 % o rok dříve). Tyto míry jsou historicky nejnižší. Navzdory snížení míry NEET se míra předčasných odchodů ze vzdělávání stabilizovala. Míra osob předčasně odcházejících ze vzdělávání (ve věku 18–24 let) v posledním desetiletí trvale klesala a v letech 2017 a 2018 se ustálila na 10,6 %. Ačkoli se tato hodnota velmi blíží cíli strategie Evropa 2020 ve výši 10 %, existuje zde tudíž určitý prostor pro další snížení. Naopak cíle strategie Evropa 2020 týkajícího se počtu osob s dosaženým terciárním vzděláním (40 % ve věkové skupině 30–34 let) bylo dosaženo v roce 2018, přičemž míra dosažení činila 40,7 % (o 0,8 p.b. více než v roce 2017). Graf 3: Hlavní hnací silou růstu zaměstnanosti jsou starší a vysoce kvalifikovaní pracovníci Míra zaměstnanosti a růst zaměstnanosti u různých skupin v EU Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Starší pracovníci jsou nadále hlavní hnací silou růstu zaměstnanosti. Stejně jako v předchozích letech zaznamenali v roce 2018 největší nárůst zaměstnanosti v porovnání s ostatními věkovými skupinami starší pracovníci (věková skupina 55–64 let) (graf 3): počet zaměstnaných osob v této skupině se v roce 2018 zvýšil o 4,1 % (tato míra růstu je obdobná jako v roce 2017, kdy dosáhla 4,3 %). Míra zaměstnanosti starších pracovníků se tudíž v roce 2018 zvýšila o 1,6 p.b. na 58,7 %, na dosud nejvyšší úroveň (o více než 13 p.b. více než v roce 2008). Zaměstnanost rostla i u jiných věkových skupin, i když pomalejším tempem. Zejména počet zaměstnaných mladých lidí (ve věkové skupině 15–24 let) se zvyšoval srovnatelným tempem jako v roce 2017 (1,5 % oproti 1,6 %), což vedlo ke zvýšení míry zaměstnanosti mladých lidí o 0,8 p.b. na 35,4 % (tato míra však je nadále o 1,9 p.b. nižší než v roce 2008). Zaměstnanost u dospělých osob v hlavní věkové skupině (25–54 let) vzrostla o 0,4 %, což znamenalo 80,4% míru zaměstnanosti v roce 2018. Míra zaměstnanosti osob narozených mimo EU se nadále zvyšovala. Ve věkové skupině 20–64 let dosáhla v roce 2018 64,5 % (o 1,5 p.b. více než v roce 2017), což v absolutním vyjádření odpovídá nárůstu z 17,4 milionu na 18,3 milionu. Míra zaměstnanosti v této skupině je srovnatelná s průměrem osob narozených v EU, který činil 73,9 % (o 0,9 p.b. více než v roce 2017). Ačkoli se tento rozdíl mírně zmenšuje, po nárůstu během krize tak zůstává stále značný (více než 9 p.b. v roce 2018, ve srovnání s méně než 5 p.b. v roce 2008). Zaměstnanost roste nadále o něco rychleji u žen než u mužů, rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů však zůstává velký. V roce 2018 byl růst zaměstnanosti u žen o 0,2 p.b. rychlejší než u mužů (stejná hodnota jako v roce 2017). Takto malý rozdíl však nestačil ke snížení rozdílu v zaměstnanosti žen a mužů (tj. rozdílu v míře zaměstnanosti podle pohlaví) a zůstal stabilně na 11,5 p.b. Po významném poklesu během krize (v roce 2008 činil 15 p.b.), který odráží silnější dopad recese na zaměstnanost mužů, zůstává tento ukazatel od roku 2014 téměř beze změn. Tento rozdíl se jeví obzvláště vysoký u žen ve věkové skupině 30–34 let, u nichž činí 14,5 p.b. (většinou v souvislosti s reprodukčním věkem), u žen ve věkové skupině 55–64 let, u nichž činí 13,7 p.b., a u žen s nízkou kvalifikací, u nichž dosahuje 21,1 p.b. (ve srovnání s 10,9 p.b., resp. 6,8 p.b. u středně a vysoce kvalifikovaných žen). Stále větší podíl pracovní síly představují vysoce kvalifikované osoby. Tento vývoj je součástí dlouhodobého trendu, neboť zaměstnanost spojená s pracovní náplní vyžadující vysokou kvalifikaci je na vzestupu a kvalifikace pracovních sil v členských státech se zvyšuje, což odráží rostoucí poptávku a nabídku týkající se vysoce kvalifikovaných pracovníků v ekonomice. Počet zaměstnaných osob (ve věkové skupině 25–64 let) s vysokoškolským vzděláním se v roce 2018 zvýšil o 3,1 %, což v rámci této skupiny vedlo k míře zaměstnanosti ve výši 85,8 %. Pouze mírný nárůst o 0,2 % byl zaznamenán u pracovníků se střední kvalifikací (tj. pracovníků s vyšším sekundárním vzděláním), kteří dosáhli míry zaměstnanosti 76,4 %. Naopak počet pracovníků s nízkou kvalifikací (tj. s nižším sekundárním nebo nižším vzděláním) se nadále snižoval a klesl o 0,8 % (po poklesu o 0,3 % v roce 2017). Jelikož se však snižuje celková populace s nízkou kvalifikací ve věkové skupině 25–64 let (jen za rok 2018 se snížila o 1,7 milionu osob neboli 2,7 %), a to v rámci trendu odrážejícího stárnutí obyvatelstva a vyšší podíl osob s dosaženým vysokoškolským vzděláním u mladších generací, míra zaměstnanosti této skupiny se ve skutečnosti zvýšila z 55,6 % v roce 2017 na 56,8 % v roce 2018. Rozdíl mezi mírou zaměstnanosti pracovníků s nízkou a vysokou kvalifikací se nadále snižuje (z maximální hodnoty 31,4 p.b. v roce 2013), zůstává však na velmi vysoké hodnotě 29 p.b. a poukazuje na určitý prostor pro opatření ke zvýšení zaměstnatelnosti osob s nízkou úrovní vzdělání, zejména prostřednictvím rozšiřování dovedností a rekvalifikace. Většina nových pracovních míst vytvořených v roce 2018 je na dobu neurčitou a na plný úvazek, podíl dočasných zaměstnanců však zůstává značný. Z 2,7 milionu nových zaměstnanců (15–64), kteří byli evidováni v roce 2018, měli téměř všichni smlouvy na dobu neurčitou; počet dočasných zaměstnanců se ve stejném období zvýšil o pouhých 55 tisíc (oproti 0,8 milionu v předchozím roce). Nárůst počtu smluv na dobu neurčitou však nestačil ke snížení celkového podílu dočasných zaměstnanců na celkovém počtu zaměstnanců, který se v roce 2018 snížil pouze o 0,1 p.b. na 14,2 %. Počet samostatně výdělečně činných osob (ve věkové skupině 15–64 let) se snížil o 160 tisíc a pokračoval v pomalém poklesu, který byl zaznamenán v předchozích letech, a dospěl k podílu na celkové zaměstnanosti ve výši 13,5 % (pokles z 13,7 % v roce 2017 a 14,4 % v roce 2013). A konečně většina nových pracovních míst byla na plný úvazek (+2,4 milionu), zatímco počet pracovníků na částečný úvazek zůstal přibližně konstantní. Podíl pracovníků na částečný úvazek (ve věku 15–64 let) se proto třetím rokem po sobě mírně snižoval (o 0,2 p.b. na 19,2 % v roce 2018), přestože nadále zůstal o téměř 2 p.b. nad úrovní z roku 2008. Naopak podíl pracovníků nedobrovolně zaměstnaných na částečný úvazek na celkovém počtu pracovníků na částečný úvazek nadále klesal (z nejvyšší hodnoty 29,6 % v roce 2014 na 24,6 % v roce 2018), jakkoli i nadále zůstal značný. Z hlediska vývoje v jednotlivých odvětvích zaměstnanost pokračuje v posunu směrem ke službám. V souladu s trendem posledních let byl v roce 2018 největší počet pracovních míst vytvořen v oblasti služeb (2,6 milionu dalších zaměstnaných osob v roce 2018, tj. +1,5 % oproti roku 2017; založeno na národních účtech). Tento nárůst nadále zvyšoval podíl služeb na celkové zaměstnanosti, který v posledním desetiletí trvale rostl ze 70,1 % v roce 2008 na 74 % v roce 2018. V absolutním vyjádření zaznamenal průmysl v roce 2018 druhý největší nárůst (o 470 tisíc), což odpovídá zvýšení o 1,3 % oproti předchozímu roku (v souladu s výsledky zaznamenanými v letech 2017 a 2016). Druhým rokem po sobě rostl počet osob zaměstnaných ve stavebnictví, a to o více než 2 % (neboli 337 tisíc lidí), což znamenalo konsolidaci oživení, jež započalo v roce 2015. Počet zaměstnaných osob v tomto odvětví je však stále o téměř o 13 % nižší než v roce 2008. A konečně po stabilizaci v roce 2017 začala v roce 2018 opět klesat zaměstnanost v zemědělství (o 2,5 %), což je v souladu s příslušným dlouhodobým trendem. Podíl zemědělství na celkové zaměstnanosti se ve skutečnosti snížil z 5,4 % v roce 2008 na 4,3 % v roce 2018. 1.2Sociální trendy Počet osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením , nadále soustavně klesal. Tento sestupný trend v roce 2018 pokračoval šestým rokem po sobě (graf 4) a počet osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením se snížil na 110 milionů osob (neboli 21,9 % celkového počtu obyvatel), což je téměř o 2,7 milionu méně než v roce 2017 (přibližně o 2 p.b. méně než v roce 2008). Celkový trend byl odrazem snížení silné materiální deprivace a v menší míře podílu domácností s velmi nízkou intenzitou práce, zatímco míra ohrožení chudobou zůstala obecně stabilní. To je celkově v souladu s oživením zaměstnanosti a nárůstem disponibilního příjmu. Pokud bude pozitivní trend pokračovat současným tempem, EU by měla nejlepší předpoklady, aby do roku 2020 zaznamenala pokles počtu osob ohrožených chudobou nebo vyloučením přibližně o 13 milionů od roku 2008 (ve srovnání s cílem strategie Evropa 2020 ve výši 20 milionů). Současné zpomalení hospodářské činnosti však naznačuje, že skutečný pokles může být méně výrazný.

Prudký pokles počtu osob, které trpí silnou materiální deprivací, pokračuje. Více než 3 miliony osob se v roce 2018 vymanily ze silné materiální deprivace, čímž celkový počet dotčených osob poklesl na 29,7 milionu, tj. 5,9 % obyvatel EU. Tento pokles představuje významné zlepšení po šestý rok v řadě, což odráží zlepšování materiální situace domácností. Vzhledem k tomu, že pokles tohoto ukazatele je způsoben dobrými výsledky těch členských států, v nichž je silná materiální deprivace nejvyšší (viz oddíl 3.4), celkové zlepšení poukazuje na pokračující sociální konvergenci směrem nahoru. K dalšímu snížení počtu osob žijících v domácnostech, v nichž (téměř) žádný jejich člen nemá zaměstnání, přispěl i silný trh práce. Počet osob žijících v domácnostech s velmi nízkou intenzitou práce se snížil o přibližně 3 miliony. Tyto osoby představují 8,8 % obyvatelstva, což je podstatně méně než v době před krizí. Graf 4: Podíl osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením klesá, podíl osob ohrožených chudobou však zůstává v zásadě stabilní Procentní podíl obyvatelstva ohroženého chudobou nebo sociálním vyloučením a dílčí složky (2005–2017). Zdroj: Eurostat, statistika v oblasti příjmů a životních podmínek. Procentní podíl obyvatelstva ohroženého chudobou zůstává i přes intenzitu oživení vysoký. Ukazatel relativní chudoby zůstává v zásadě stabilní; oproti minulému roku nastalo mírné zvýšení z 16,9 % na 17,1 %. Počet osob žijících v domácnostech, jejichž ekvivalizovaný disponibilní příjem je nižší než 60 % národního mediánu, činí lehce nad 86 milionů, tedy o milion osob více než v předchozím roce. Ačkoli z nejnovějších údajů z bleskových odhadů Eurostatu vyplývá, že míry chudoby by se měly snižovat, po výrazném zlepšení v roce 2017 se tento pokles zastavil. Riziko chudoby pracujících bylo v roce 2018 víceméně stabilně na vysoké úrovni. V roce 2018 se procentní podíl osob ohrožených chudobou pracujících zvýšil o 0,1 p.b. oproti roku 2017 a zůstává téměř na nejvyšší úrovni dosažené v roce 2016. 9,5 % zaměstnaných osob žije v domácnosti, jejíž příjem je nižší než 60 % mediánu (o 1,2 p.b. vyšší než nejnižší úroveň dosažená v roce 2010). Takovému riziku jsou více vystaveni lidé, kteří pracují na částečný úvazek, a pracovníci se smlouvou na dobu určitou, v některých členských státech je však toto riziko poměrně vysoké i pro pracovníky na plný úvazek a pracovníky se smlouvou na dobu neurčitou (viz rovněž oddíly 3.1.1 a 3.4.1). Trendy v oblasti intenzity chudoby naznačují, že v některých zemích není hospodářský růst přínosný pro všechny. Relativní mediánový propad příjmů, který měří, jak daleko jsou osoby ohrožené chudobou od hranice chudoby (tj. jak chudí jsou chudí lidé), se v roce 2018 zvýšil o půl procentního bodu na 24,6 %. To je odrazem různých trendů v jednotlivých členských státech, z nichž celkově vyplývá, že pozitivní dopady hospodářského růstu ne vždy dosáhnou až k těm nejchudším. Riziko a intenzita chudoby osob žijících v domácnostech, v nichž (téměř) žádný jejich člen nemá zaměstnání, se nadále zvyšovaly. Míra ohrožení chudobou u osob žijících v domácnostech s velmi nízkou intenzitou práce (méně než 20 % jejich kapacity) je vysoká (62,1 % v roce 2018) a pátým rokem po sobě se soustavně zvyšovala. Výbor pro sociální ochranu tento vývoj označil za trend, který je třeba sledovat . Rovněž jsou zaznamenávány narůstající rozdíly mezi mediánovým příjmem těchto osob a prahem ohrožení chudobou (viz oddíl 3.4.1), což poukazuje na možné mezery v přiměřenosti a rozsahu pokrytí dávek. I přes pokračující zlepšování děti stále čelí vysokému riziku chudoby nebo sociálního vyloučení. V roce 2018 se procentní podíl dětí ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením v EU-28 snížil o 0,6 p.b. na 24,3 %. Tato míra je však nadále vyšší než míra ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením pro obecnou populaci. Ve všech členských státech čelí významně vyššímu ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením děti, jejichž rodiče mají nízkou kvalifikaci, což poukazuje na přetrvávající nerovnost příležitostí. Celkové příjmy domácností nadále rostou. Hrubý disponibilní příjem domácností rostl do roku 2018 pátý rok v řadě. Roční nárůst byl v souladu se zlepšeními celkového reálného HDP na obyvatele (který vzrostl přibližně o 1,8 %), což naznačuje, že nedávný růst domácnostem prospívá. Příjmová nerovnost zůstává na vysoké úrovni. V průměru dosahuje nejbohatších 20 % domácností v členských státech příjmů, které přesahují přibližně pětinásobek příjmů nejchudších 20 % domácností. V roce 2018 se tento poměr po prvním poklesu v minulém roce zvýšil a v mnoha členských státech zůstává na vysoké úrovni (viz oddíl 3.4). Poslední bleskové odhady úřadu Eurostat však naznačují, že dojde k poklesu . Podíl příjmů 40 % osob s nejnižšími příjmy (S40) zůstal po nárůstu v roce 2017 stabilní. V mnoha zemích tato skupina, která se skládá z pracovníků s nižšími příjmy a osob pobírajících sociální dávky, zaznamenala zhoršení nebo stagnaci podílu příjmů, a to i oproti době před hospodářskou krizí. Aby se dřívější trend pozorovaný v posledním desetiletí změnil, bude nicméně nutné, aby skupina S40 zaznamenala další zlepšení.



2.ZÁZNAM AKTUÁLNÍ SITUACE PODLE SROVNÁVACÍHO PŘEHLEDU SOCIÁLNÍCH UKAZATELŮ Evropský pilíř sociálních práv společně vyhlásily Evropský parlament, Rada a Komise dne 17. listopadu 2017. Vymezuje řadu klíčových zásad a práv na podporu spravedlivých a dobře fungujících trhů práce a sociálních systémů. Je navržen jako vodítko pro obnovený proces konvergence mezi členskými státy směrem k lepším sociálně-ekonomickým podmínkám. Rada ve své nové strategické agendě EU pro období 2019–2024 zdůrazňuje, že evropský pilíř sociálních práv by měl být prováděn na úrovni EU a členských států, a to při řádném zohlednění příslušných pravomocí. Komise na začátku roku 2020 předloží sdělení, kterým otevře cestu pro vypracování akčního plánu pro provádění evropského pilíře sociálních práv. K evropskému pilíři sociálních práv je připojen srovnávací přehled sociálních ukazatelů ke sledování výsledků a určování trendů v jednotlivých členských státech. Tento srovnávací přehled poskytuje řadu ukazatelů (hlavních a sekundárních), jež mají sledovat výsledky členských států v oblasti zaměstnanosti a v sociální oblasti týkající se vybraných ukazatelů ve třech základních aspektech vymezených v rámci tohoto pilíře: i) rovné příležitosti a přístup na trh práce; ii) dynamické trhy práce a spravedlivé pracovní podmínky a iii) veřejná podpora / sociální ochrana a začleňování. Od vydání z roku 2018 společná zpráva o zaměstnanosti zahrnuje srovnávací přehled sociálních ukazatelů, jehož výsledky týkající se hlavních ukazatelů jsou shrnuty v této kapitole. Tato analýza je zasazena do širších reformních souvislostí, o nichž se pojednává v kapitole 3. 2.1Vysvětlení ke srovnávacímu přehledu

Srovnávací přehled sociálních ukazatelů je ústředním nástrojem pro sledování výsledků v oblasti zaměstnanosti a v sociální oblasti, jakož i konvergence směrem k lepším pracovním a životním podmínkám. Pomáhá zejména sledovat situaci v členských státech v souvislosti s měřitelnými rozměry pilíře, přičemž doplňuje stávající nástroje pro sledování, zejména monitor výsledků v oblasti zaměstnanosti a monitor výsledků v oblasti sociální ochrany. Konkrétně zahrnuje čtrnáct hlavních ukazatelů, jež posuzují zaměstnanost a širší sociální trendy: -Rovné příležitosti a přístup na trh práce: §Podíl osob předčasně odcházejících ze vzdělávání a odborné přípravy, věková skupina 18–24 let §Rozdíl v míře zaměstnanosti žen a mužů, věková skupina 20–64 let §Příjmová nerovnost měřená koeficientem příjmové nerovnosti – S80/S20 §Míra ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením (AROPE) §Mladí lidé, kteří nejsou zaměstnaní ani se neúčastní vzdělávání nebo odborné přípravy (míra NEET), věková skupina 15–24 let -Dynamické trhy práce a spravedlivé pracovní podmínky: §Míra zaměstnanosti, věková skupina 20–64 let §Míra nezaměstnanosti, věková skupina 15–74 let §Míra dlouhodobé nezaměstnanosti, věková skupina 15–74 let §Reálný hrubý disponibilní příjem domácností, na obyvatele §Čisté příjmy svobodného bezdětného pracovníka na plný úvazek, který pobírá průměrnou mzdu -Veřejná podpora / sociální ochrana a začleňování: §Účinek sociálních transferů (kromě důchodů) na snižování chudoby §Děti mladší tří let ve formální péči o děti §Subjektivně neuspokojená potřeba zdravotní péče §Podíl obyvatel se základními nebo vyššími celkovými digitálními dovednostmi. Pro analýzu hlavních ukazatelů se používá společná metodika, kterou schválil Výbor pro zaměstnanost a Výbor pro sociální ochranu (podrobnosti viz příloha 3). Touto metodikou se hodnotí situace a vývoj v členských státech sledováním úrovní a meziročních změn každého z hlavních ukazatelů, jež srovnávací přehled sociálních ukazatelů obsahuje. Úrovně a změny se klasifikují podle jejich odstupu od příslušného (neváženého) průměru EU. Hodnocení úrovní a změn u jednotlivých členských států se pak (pomocí předem stanoveného vzoru) kombinují, a každý členský stát je tak zařazen do jedné ze sedmi kategorií („nejlepší“, „lepší než průměr“, „dobrý, ale je třeba sledovat“, „průměrný/neutrální“, „slabý, avšak zlepšující se“, „je nutné sledovat“ a „kritické situace“). Na základě toho tabulka 1 podává shrnutí údajů ze srovnávacího přehledu podle nejnovějších údajů, které jsou u každého ukazatele k dispozici. Tabulku je třeba číst pozorně, ne mechanicky. Za tímto účelem je v kapitole 3 předložena podrobná analýza uvedených čtrnácti ukazatelů, včetně dlouhodobých trendů a případně i dalších ukazatelů. Nadcházející zprávy o jednotlivých zemích navíc poskytnou hloubkovou analýzu všech „kritických situací“ a další sociálně-ekonomické a politické souvislosti, jež umožní v rámci evropského semestru lépe vyhodnotit problémy v jednotlivých zemích. Spolu s další analýzou zahrnutou do monitoru výsledků v oblasti zaměstnanosti a monitoru výsledků v oblasti sociální ochrany tak bude v případech potřeby zajištěn analytický základ pro následné návrhy doporučení Komise pro jednotlivé země.

Společná zpráva o zaměstnanosti pro rok 2020 poprvé začleňuje do srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů regionální rozměr. V posledních letech byl srovnávací přehled sociálních ukazatelů využíván k analýze výsledků jednotlivých zemí na vnitrostátní úrovni. Vývoj ukazatelů na vnitrostátní úrovni však může zastírat významné rozdíly na regionální úrovni (přičemž v mnoha členských státech se o řadě politik a financování často rozhoduje na této úrovni). Regionální rozměr sociální situace a konvergence proto nabývá na významu, zejména pak v rámci evropského semestru. V této souvislosti uvádí toto vydání zprávy důkazní informace o situaci na regionální úrovni na základě srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů. Konkrétně v příloze 3 je u některých hlavních ukazatelů srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů uvedena série map, které zobrazují regionální členění podle jednotlivých členských států. Kromě toho analýza v kapitole 3 v relevantních případech uvádí zjištění na regionální úrovni pro členské státy, v nichž existují velké rozdíly mezi regiony na úrovni NUTS 2. Tyto údaje a zjištění umožňují lépe pochopit, jak si vedou různé regiony v určité zemi, pokud jde o některé klíčové aspekty pilíře, a pomáhají sledovat konvergenci v rámci zemí, posuzovat dopad regionálních politik a směrovat tvorbu politik na regionální úrovni. 2.2Fakta ze srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů Analýza srovnávacího přehledu poukazuje na pokračující pozitivní vývoj na trhu práce a na sociální trendy v EU, ačkoli ne všechny ukazatele se zlepšují. Při pohledu na průměrné hodnoty pro EU zaznamenalo devět ze čtrnácti hlavních ukazatelů za poslední dostupný rok zlepšení (tj. za rok 2018 nebo 2017 v závislosti na dostupnosti údajů). Z hlediska srovnání zaznamenala nejvýznamnější pokrok (celková a dlouhodobá) nezaměstnanost, což odráží pozitivní vývoj na trhu práce. Stejně jako již v roce 2017 se míry nezaměstnanosti v roce 2018 snížily ve všech členských státech. Některé další ukazatele však zůstaly ve srovnání s předchozím rokem stabilní nebo se dokonce mírně zhoršily (osoby předčasně odcházející ze vzdělávání a odborné přípravy, rozdíl v míře zaměstnanosti žen a mužů, koeficient příjmové nerovnosti, účinek sociálních transferů na snižování chudoby a subjektivně neuspokojená potřeba zdravotní péče). Jak je patrné z korelačních diagramů uvedených v kapitole 3, poukazuje více jak polovina hlavních ukazatelů v různé míře na konvergenci napříč členskými státy za poslední sledované období (významné výjimky se týkají koeficientu příjmové nerovnosti, subjektivně neuspokojené potřeby zdravotní péče a podílu obyvatelstva se základními nebo lepšími celkovými digitálními dovednostmi). Téměř všechny členské státy se potýkají s problémy přinejmenším u jednoho z hlavních ukazatelů. Zvážíme-li všechny tři nejproblematičtější klasifikace společně (tj. „kritické situace“, „je nutné sledovat“ a „slabý, avšak zlepšující se“), jsou všechny členské státy označeny alespoň jednou; výjimkou je Nizozemsko. Zvážíme-li pouze „kritické situace“ (tj. ukazatele, jejichž úroveň je mnohem horší než průměr a buď se nezlepšuje dostatečně rychle, nebo se dále zhoršuje), bylo označeno čtrnáct členských států, tedy stejný počet jako ve společné zprávě o zaměstnanosti pro rok 2019. K této skupině zemí se připojily (nebo „znovu připojily“ poté, co skupinu opustily v předchozím roce) Estonsko a Malta. Maďarsko a Portugalsko tuto skupinu opustily. Počet výzev naznačuje určité všeobecné zhoršení. V rámci čtrnácti posuzovaných aspektů bylo zjištěno celkem 121 případů „kritických situací“, „je nutné sledovat“ nebo „slabý, avšak zlepšující se“, což je přibližně 31 % z celkového počtu hodnocení (stejně jako ve společné zprávě o zaměstnanosti pro rok 2019). Z toho je 40 „kritických situací“ (což odpovídá 10,3 % všech hodnocení); ve společné zprávě o zaměstnanosti pro rok 2019 to bylo 41 (což odpovídá 10,6 % všech hodnocení). Při pohledu na tři širší rozměry zahrnuté ve srovnávacím přehledu je podobně jako v předchozích letech většina výzev označena v oblasti „veřejné podpory / sociální ochrany a začleňování“, s průměrem 9,8 případů (z toho 3,5 jsou „kritické situace“) na každý ukazatel. Ukazatel děti mladší tří let ve formální péči o děti je zřejmě ukazatelem s největším počtem označení, tj. u třinácti členských států (z toho u pěti v nejnižší kategorii). Za nimi následují aspekty „rovné příležitosti a přístup na trh práce“ a „dynamické trhy práce a spravedlivé pracovní podmínky“, u nichž je v průměru označeno 9,6, resp. 6,8 případu na každý ukazatel (3 a 2,2 „kritické situace“ u každého z nich). V rámci prvního aspektu jsou nejčastěji označovanými ukazateli osoby předčasně odcházející ze vzdělávání a odborné přípravy, rozdíl v míře zaměstnanosti žen a mužů a míra ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením (10 případů). U druhého aspektu se jeví jako ukazatel s největším počtem výzev čisté příjmy svobodného bezdětného pracovníka na plný úvazek, který pobírá průměrnou mzdu (14 označení). Stejně jako v předchozích letech se situace členských států i závažnost jejich výzev značně liší. Řecko, Itálie, Rumunsko a Španělsko vykazují „kritické situace“, situace, které „je nutné sledovat“ nebo „slabé, avšak zlepšující se“ situace v deseti nebo více ukazatelích (viz tabulka 1). Z těchto zemí vykazuje nejvyšší počet „kritických situací“ Itálie (osm), následuje Rumunsko (sedm), Řecko (čtyři) a Španělsko (dvě). Řecko, Rumunsko a Španělsko však rovněž vykazují řadu pozitivních posouzení: Řecko patří mezi „nejlepší“ v oblasti předčasných odchodů ze vzdělávání a vykazuje hodnocení „lepší než průměr“ v oblasti příjmové nerovnosti a účasti v systému péče o děti; Rumunsko má hodnocení „nejlepší“, pokud jde o růst disponibilního příjmu domácností na obyvatele, a „lepší než průměr“ u míry nezaměstnanosti; Španělsko patří k zemím označovaným jako „nejlepší“, pokud jde o účast v péči o děti, a je označováno jako „lepší než průměr“ v případě subjektivně neuspokojené potřeby zdravotní péče. Z hlediska celkového počtu výzev následuje Bulharsko a Chorvatsko (osm výzev), Estonsko a Lotyšsko (šest výzev). Naopak Švédsko je „nejlepší“ nebo „lepší než průměr“ v jedenácti hlavních ukazatelích, po něm Česko (devět ukazatelů), Německo, Dánsko, Malta a Nizozemsko (po osmi ukazatelích). Pokud jde o rovné příležitosti a přístup na trh práce, největší zlepšení byly v průměru zaznamenány u míry NEET a míry ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením. Naproti tomu u míry předčasných odchodů ze vzdělávání se dlouhodobě sestupný trend zastavil a tento ukazatel zůstal ve srovnání s předchozím rokem stabilní, zatímco rozdíl v míře zaměstnanosti žen a mužů a koeficient příjmové nerovnosti se mírně zvýšily. Podle jednotlivých ukazatelů: ·Španělsko, Itálie a Malta čelí „kritické situaci“, pokud jde o osoby předčasně odcházející ze vzdělávání a odborné přípravy, zatímco „nejlepší“ výsledky měly Řecko, Chorvatsko, Irsko, Litva, Polsko a Slovinsko. ·Řecko, Itálie a Rumunsko zaznamenaly kritický výsledek v rozdílu v zaměstnanosti žen a mužů, zatímco „nejlepší“ výsledky měly Finsko, Lotyšsko a Švédsko. ·Litva, Lotyšsko a Rumunsko čelí „kritické situaci“, pokud jde o příjmovou nerovnost, v porovnání s nejlepšími výsledky Česka, Finska, Slovinska a Slovenska. ·Pokud jde o míru ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením, je situace kritická v Litvě a Lotyšsku, zatímco „nejlepší“ výsledky mají Česko, Slovinsko a Slovensko. ·Bulharsko, Řecko, Itálie a Rumunsko čelí „kritické situaci“, pokud jde o osoby NEET, naopak nejlépe si vedou Česko, Německo a Lucembursko. Ve vztahu k dynamickým trhům práce a spravedlivým pracovním podmínkám v EU se v uplynulém roce situace obecně zlepšila u všech ukazatelů, zejména pokud jde o míru zaměstnanosti a nezaměstnanosti (celkové i dlouhodobé), hrubý disponibilní příjem domácností na hlavu a čisté příjmy svobodného bezdětného pracovníka na plný pracovní úvazek, který pobírá průměrnou mzdu. Podle jednotlivých ukazatelů: ·Chorvatsko, Řecko, Itálie a Španělsko čelí „kritické situaci“, pokud jde o míru jejich zaměstnanosti, zatímco „nejlepší“ výsledky mají Česko, Estonsko, Německo a Švédsko. ·Itálie vykazuje kritickou situaci, pokud jde o míru nezaměstnanosti, „nejlepší“ hodnocení má Česko. ·Itálie má kritickou míru dlouhodobé nezaměstnanosti (jako „nejlepší“ nebyla za pomoci metodiky označena žádná země, přičemž patnáct zemí je „lepší než průměr“). ·Růst hrubého disponibilního příjmu domácností na obyvatele je považován za „kritickou situaci“ v Řecku, na Kypru a v Itálii, zatímco „nejlepší“ výsledky mají Bulharsko, Polsko a Rumunsko. ·Situace týkající se čistých příjmů svobodného bezdětného pracovníka na plný pracovní úvazek, který pobírá průměrnou mzdu, je hodnocena jako „kritická“ v Rumunsku a na Slovensku, zatímco „nejlepší“ jsou Irsko, Lucembursko, Německo, Nizozemsko, Rakousko a Spojené království. Pokud jde o veřejnou podporu a sociální ochranu a začleňování, v uplynulém roce se situace zlepšila z hlediska dostupnosti péče o děti a digitálních dovedností. K mírnému zhoršení ale došlu v případě účinku sociálních transferů na snižování chudoby a subjektivně neuspokojené potřeby zdravotní péče. Podle jednotlivých ukazatelů:

·Španělsko, Itálie, Litva, Lotyšsko a Rumunsko čelí „kritické situaci“, pokud jde o schopnost jejich sociálních transferů snižovat riziko chudoby. Naopak „nejlepší“ výsledky má Maďarsko a Irsko. ·Česko, Polsko, Rumunsko a Slovensko si stojí kriticky v účasti dětí mladších tří let na formální péči o děti, „nejlepší“ výsledky pak má Belgie, Španělsko a Lucembursko. ·Estonsko a Lotyšsko čelí „kritické situaci“ z hlediska subjektivně neuspokojené potřeby zdravotní péče (jako „nejlepší“ nebyla za pomoci metodiky označena žádná země, přičemž devět zemí je „lepší než průměr“). ·Bulharsko, Chorvatsko a Rumunsko čelí „kritické situaci“ z hlediska úrovně digitálních dovedností, zatímco nejlépe jsou na tom Finsko, Lucembursko, Nizozemsko a Švédsko. Tabulka 1. Shrnutí hlavních ukazatelů srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů Pozn.: aktualizace ze dne 2. prosince 2019. Pro HR a MT nejsou k dispozici údaje o růstu hrubého disponibilního příjmu domácností na obyvatele. Pro CY nejsou k dispozici čisté příjmy svobodného bezdětného pracovníka na plný pracovní úvazek, který pobírá průměrnou mzdu. Úroveň digitálních dovedností jednotlivců není k dispozici pro IT. Přerušení řad a jiná statistická označení jsou uvedena v přílohách 1 a 2. Rámeček 1 Referenční srovnávání – situace Sdělení ze dne 26. dubna 2017 nazvané „Vytvoření evropského pilíře sociálních práv“ určilo referenční srovnávání jako klíčový nástroj podpory strukturálních reforem a posílení konvergence směrem nahoru v oblasti zaměstnanosti a sociální oblasti v rámci evropského semestru. Od té doby jsou srovnávací rámce vypracovávány a diskutovány ve spolupráci s členskými státy v řadě oblastí, a to v souladu se společným přístupem, který schválil Výbor pro zaměstnanost a Výbor pro sociální ochranu a který se zaměřuje na určení politických pák, které jsou doprovázeny obecnými zásadami politického vedení a konkrétními ukazateli, jsou-li k dispozici. V této fázi nejsou součástí politických pák referenční hodnoty, neboť cílem je umožnit srovnání mezi členskými státy a vzájemné učení za účelem motivace k nezbytným reformám. Srovnávací rámec dávek v nezaměstnanosti a aktivních politik na trhu práce byl poprvé použit v evropském semestru 2018, a to včetně ukazatelů štědrosti a rozsahu dávek v nezaměstnanosti a souvisejících aktivačních politik. Nyní jsou připravovány ukazatele, aby mohl být finalizován rámec týkající se kvality služeb včasné pomoci uchazečům o zaměstnání. Srovnávací rámec minimálního příjmu, který pokrývá složku přiměřenosti, rozsahu a aktivační složku systémů minimálního příjmu, byl plně integrován do semestru 2019 spolu se srovnávacím rámcem dovedností a vzdělávání dospělých, který byl dohodnut společně s Výborem pro zaměstnanost v říjnu 2018. V současnosti se pracuje na dalších rámcích referenčního srovnávání pro případné použití v budoucích cyklech semestru, zejména v rámci Výboru pro zaměstnanost v souvislosti s minimálními mzdami a kolektivním vyjednáváním a v rámci Výboru pro sociální ochranu v souvislosti s přiměřeností důchodů, péčí o děti a podporou dětí.



3. ZAMĚSTNANOST A SOCIÁLNÍ REFORMY – VÝSLEDKY A OPATŘENÍ ČLENSKÝCH STÁTŮ Tento oddíl obsahuje přehled aktuálních klíčových ukazatelů zaměstnanosti a sociálních ukazatelů a opatření přijatých členskými státy v prioritních oblastech stanovených v hlavních směrech zaměstnanosti EU, které přijala Rada v roce 2019. U každého směru je uveden nejnovější vývoj vybraných klíčových ukazatelů spolu s politickými opatřeními přijatými členskými státy. Pokud jde o zmíněná opatření, tento oddíl čerpá z národních programů reforem členských států na rok 2019 a ze zdrojů Evropské komise. Není-li uvedeno jinak, informuje tato zpráva pouze o opatřeních prováděných po červnu 2018. Hloubková analýza nedávného vývoje na trzích práce je uvedena ve zprávě o vývoji na trzích práce a vývoji mezd z roku 2019 a v přehledu vývoje zaměstnanosti a sociální situace v Evropě z roku 2019. 3.1Hlavní směr 5: Podpora poptávky po pracovní síle V tomto oddíle se rozebírá provádění hlavního směru zaměstnanosti č. 5, který členským státům doporučuje vytvářet podmínky podporující poptávku po pracovní síle a vytváření pracovních míst. Nejprve oddíl uvádí přehled o mírách nezaměstnanosti a zaměstnanosti podle členských států, doplňující analýzu na úrovni EU provedenou v kapitole 1, s cílem poukázat na důležitost problému vytváření pracovních míst v jednotlivých zemích. Následně se zabývá dynamikou samostatné výdělečné činnosti a měnící se povahou samostatné výdělečné činnosti, jakož i nedostatkem kvalifikovaných pracovních sil. A konečně také zkoumá vývoj mezd, minimální mzdy a daňového zatížení a jejich dopad na příjmy a životní úroveň, na tvorbu pracovních míst a konkurenceschopnost. Oddíl 3.1.2 informuje o opatřeních politik prováděných členskými státy v těchto oblastech. 3.1.1 Klíčové ukazatele I přes zpomalení hospodářského růstu se v roce 2018 ve všech členských státech druhým rokem po sobě nezaměstnanost snižovala. V roce 2018 tudíž v deseti členských státech činila méně než 5 %. Ve většině zemí s vysokou mírou nezaměstnanosti byl pokles rychlejší než průměr, což potvrzuje trend sbližování směrem k nižší míře nezaměstnanosti, který byl zjištěn v posledních letech. Konkrétně Španělsko, Řecko, Portugalsko, Chorvatsko a Kypr zaznamenaly snížení o nejméně 2 p.b. Částečnými výjimkami jsou Francie a Itálie, kde pokles byl sice stálý, ale probíhal pomaleji. Navzdory obecnému zlepšení zůstávají rozdíly v míře nezaměstnanosti značné, neboť míra nezaměstnanosti se pohybuje v rozmezí od 2,1 % v Česku (které je hodnoceno jako „nejlepší“) až po 19,2 % v Řecku (viz graf 5, který společně zkoumá úroveň a změny podle dohodnuté metodiky pro posuzování hlavních ukazatelů srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů). Velké rozdíly rovněž přetrvávají na regionální úrovni (viz příloha 3), přičemž některé regiony v Řecku, Itálii a Španělsku stále zaznamenávají míru nezaměstnanosti vyšší než 20 %. Do roku 2018 se nezaměstnanost ve většině členských států vrátila na úroveň před krizí (viz graf 6). K významným výjimkám patří Francie, Itálie a Španělsko. V uvedených třech zemích se v roce 2018 soustředila více než polovina nezaměstnaných v EU. Graf 5: Nezaměstnanost se blíží nízké úrovni Míra nezaměstnanosti (věk 15–74 let) a meziroční změna (hlavní ukazatel srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů) Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Období: úrovně roku 2018 a meziroční změny oproti roku 2017. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze.

Graf 6: Za posledních pět let se nezaměstnanost snížila ve všech členských státech Míra nezaměstnanosti (ve věkové skupině 15–74 let), víceleté srovnání Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Míra zaměstnanosti i nadále rostla a ve většině členských států dosáhla v roce 2018 nového vrcholu. Všechny členské státy zaznamenaly ve srovnání s rokem 2017 nárůst o nejméně 0,5 p.b. Od roku 2018 cíle strategie Evropa 2020 ve výši 75 % dosáhla již polovina členských států (a třináct členských států dosáhlo svého vnitrostátního cíle v oblasti zaměstnanosti). Jak však uvádí graf 7, konvergence je nadále velmi omezená. V několika zemích s nízkou výchozí úrovní včetně Itálie a Francie je růst zaměstnanosti pomalejší než průměr. Nejvyšší nárůst byl současně zaznamenán v zemích s poměrně vysokou výchozí úrovní (Kypr, Slovinsko, Malta, Finsko, Lotyšsko). Tvorba pracovních míst byla udržena i v mnoha zemích, které již 75% cíle dosáhly (Litva, Dánsko, Nizozemsko, Česko). V důsledku toho jsou rozdíly v míře zaměstnanosti (ve věkové skupině 20–64 let) nadále velké, přičemž míra zaměstnanosti se pohybuje od 80 % nebo více ve Švédsku, Německu, Česku a Estonsku („nejlepší“) až po přibližně 60 % v Řecku (viz graf 7 a graf 8). Řada členských států vykazuje významné regionální rozdíly v míře zaměstnanosti (viz příloha 3). Graf 7: Zaměstnanost se ve všech členských státech zvýšila, konvergence však zůstává omezená Míra zaměstnanosti (věk 20–64 let) a meziroční změna (hlavní ukazatel srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů) Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Období: úrovně roku 2018 a meziroční změny oproti roku 2017. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Graf 8: Míra zaměstnanosti je na dosud nejvyšší úrovni téměř ve všech členských státech Míra zaměstnanosti (věk 20–64), víceleté srovnání Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Počet samostatně výdělečně činných osob se v roce 2018 v zásadě nezměnil, pokračoval však střednědobý pokles z hlediska jeho podílu na zaměstnanosti. Z dlouhodobého hlediska je celkový počet samostatně výdělečně činných osob od roku 2008 obecně stabilní, zatímco podíl těchto osob na celkové zaměstnanosti se pomalu snižuje, a to z 14,3 % v roce 2008 na 13,5 % v roce 2018. Navzdory této relativní stabilitě však skladba samostatné výdělečné činnosti zaznamenává soustavný posun od tradičních činností k odvětvím s vyšší přidanou hodnotou. Tento posun je patrný zvláště u samostatně činných pracovníků (osob samostatně výdělečně činných bez zaměstnanců), na které připadá více než 70 % samostatné výdělečné činnosti. Od roku 2008 se počet samostatně výdělečně činných osob snížil o 25 % v zemědělství, o 14 % v obchodě a o 5 % v dopravě. V témže období vzrostl o více než 30 % v oblasti informačních a komunikačních, odborných, vědeckých a technických činností a o 40 % v oblasti lidského zdraví a sociální činnosti. Podíl netradičních odvětví u samostatně činných pracovníků vzrostl z 36 % v roce 2008 na 45 % v roce 2018, přičemž mezi členskými státy existují velké rozdíly. Nárůst byl rychlejší v rychle rostoucích ekonomikách, jako je Estonsko, Lotyšsko a Litva, zatímco v zemích, kde již byla samostatná výdělečná činnost v netradičních odvětvích obecně rozšířena (např. Dánsko, Německo, Itálie), byl pomalejší. Graf 9 znázorňuje změnu v sektorové skladbě samostatné výdělečné činnosti na úrovni EU. Posun směrem k odvětvím s vyšší přidanou hodnotou se odráží i v průměrné úrovni vzdělání samostatně výdělečně činných osob. Podíl vysoce kvalifikovaných osob (s terciárním vzděláním) na celkovém počtu samostatně výdělečně činných osob se v roce 2018 zvýšil na 36,1 % (z 35,2 % v roce 2017 a 26,6 % v roce 2008). Tento nárůst byl rychlejší než u zaměstnanců, kde podíl vysoce kvalifikovaných osob v roce 2018 činil 35,3 % oproti 27,2 % v roce 2008. Tento trend byl obzvláště patrný u samostatně výdělečně činných žen, kde podíl osob s terciárním vzděláním v roce 2018 dosáhl 44,5 % oproti 30,8 % v roce 2008. To naznačuje, že investice do dovedností a lidského kapitálu budou v kontextu rychlých technologických změn a měnícího se světa práce stále důležitější. Další podrobnosti o výzvách a příležitostech souvisejících s těmito trendy uvádí oddíl 3.3. Graf 9: Skladba samostatné výdělečné činnosti se přesouvá ve prospěch služeb a netradičních sektorů Podíl samostatně činných pracovníků podle sektoru Zdroj: Eurostat. AGRI: Zemědělství, lesnictví a rybářství (NACE A). MANUF: Zpracovatelský průmysl (NACE C). CONST: Stavebnictví (NACE F). TRADE: Velkoobchod a maloobchod; opravy a údržba motorových vozidel a motocyklů (NACE G). TRACC: Doprava a skladování; ubytování, stravování a pohostinství (NACE H a I). Netradiční sektory: všechny ostatní činnosti podle klasifikace NACE, převážně služby.

Vzhledem k tomu, že situace na trzích práce je napjatější, lze ve většině členských států pozorovat nedostatek pracovních sil. Stále větší část zaměstnavatelů v posledních letech označuje pracovní sílu za faktor omezující výrobu. V průměru se tento podíl v EU zvýšil ze 7,5 % v roce 2013 na 21,8 % v roce 2018 (viz také kapitola 1). Toto omezení je obecně výraznější v členských státech, kde je míra nezaměstnanosti na dosud nejnižší úrovni, jako je Maďarsko, Malta a Polsko (viz graf 10). Naopak v zemích, kde je míra nezaměstnanosti nejvyšší (Řecko, Španělsko, Itálie), se nedostatek pracovních sil považuje za překážku výroby v menší míře. Podobně v zemích s přetrvávající stagnací trhu práce (např. Řecko, Španělsko a Kypr) má velká část pracovníků pro své zaměstnání patrně nadměrnou kvalifikaci, přičemž tento problém je obecně méně častý v zemích, kde je míra nezaměstnanosti nízká (viz graf 11). To naznačuje, že rozšiřování dovedností a investice do dovedností jsou nejen hnací silou dlouhodobého růstu, ale mohou být i mocným nástrojem pro podporu zaměstnanosti v krátkodobém horizontu, a to zejména v zemích, kde jsou podmínky na trhu práce již napjaté. Graf 10: Nedostatek pracovních sil je výraznější tam, kde je nižší nezaměstnanost Složený ukazatel nedostatku pracovních sil (vlevo) a míra nezaměstnanosti (vpravo) – 2018 Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil a průzkum podniků a spotřebitelů. Složený ukazatel zahrnuje všechny sektory (viz zpráva o vývoji trhu práce a mezd, 2019). Graf 11: Nadměrná kvalifikace je nejvyšší v zemích s vysokou nezaměstnaností Míra nadměrné kvalifikace (vlevo) a míra nezaměstnanosti (vpravo) – 2018 Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Míra nadměrné kvalifikace je definována jako podíl osob ve věku 20–64 let s terciárním vzděláním, pracujících v povoláních na úrovních ISCO 4–9. V několika členských státech se tempo růstu nominálních mezd mírně zvýšilo, celkově však zůstává mírné. V roce 2018 se poprvé od roku 2008 zvýšila nominální odměna na zaměstnance ve všech členských státech. Nárůst v roce 2018 se pohyboval v rozmezí od 0,5 % na Kypru po 16,3 % v Rumunsku (viz graf 12). V roce 2018 byl růst nominálních mezd ve většině členských států ve střední a východní Evropě relativně rychlejší. K členským státům s rychlým růstem nominálních mezd (vyšším než 7 %) patří Rumunsko, Česko, Estonsko, Lotyšsko, Litva a Polsko. Naproti tomu byl růst nominálních mezd nižší (tj. přibližně 2 % nebo méně) v jihoevropských členských státech, kde je míra nezaměstnanosti spíše relativně vyšší. Růst reálných mezd byl v roce 2018 ve většině členských států pozitivní. Průměrný růst zůstal mírný, v EU činil 1,1 % a v eurozóně 0,7 %. Růst reálných mezd byl obzvláště rychlý v Rumunsku, následovalo Bulharsko, Polsko, Estonsko, Lotyšsko a Česko (ve všech zemích nad 5 %). Růst tak přispěl ke zvýšení kupní síly zaměstnanců a k podpoře konvergence životních podmínek směrem nahoru. Na opačném konci spektra zaznamenaly pokles reálných mezd Kypr, Španělsko, Finsko a Nizozemsko. Vývoj reálných mezd se blížil nule i v Belgii, Francii, Irsku a ve Spojeném království. Skupina zemí s nízkým růstem reálné mzdy je různorodá a zahrnuje země s vysokou nebo relativně vysokou mírou nezaměstnanosti (např. Španělsko, Francie a Kypr) a země s nízkou mírou nezaměstnanosti (např. Nizozemsko, Spojené království a Rakousko). Graf 12: Růst mezd zůstává mírný, s výjimkou střední a východní Evropy Vývoj nominálních a reálných mezd – 2018 (roční změna v %) Zdroj: Evropská komise, databáze AMECO. V roce 2018 rostly reálné mzdy ve většině členských států rychleji než produktivita, zejména pak ve střední a východní Evropě. Podobný trend se očekává v roce 2019. Ve střednědobém horizontu (2013–2018) rostly reálná produktivita a reálné mzdy pomalým tempem, přičemž růst reálných mezd byl pomalejší, zejména v prvních letech hospodářského oživení. Jak je patrné z grafu 13, v uvedeném období se reálná produktivita práce na zaměstnanou osobu v EU zvýšila o 4,4 %, což mírně převyšuje růst reálných mezd (+3,1 %). V důsledku dlouhodobého mírného tempa růstu byly mzdy v osmi členských státech v roce 2018 stále nižší než v roce 2013 (Itálie, Španělsko, Kypr, Řecko, Finsko, Chorvatsko, Portugalsko, Belgie). V některých zemích, konkrétně v Pobaltí, Rumunsku, Bulharsku a na Slovensku, tempo růstu mezd do značné míry překonalo růst produktivity. To je v souladu s nízkými mírami nezaměstnanosti a projevujícím se nedostatkem pracovních sil a dovedností a přispívá to k procesu vyrovnání rozdílů. Zároveň to může mít negativní dopad na nákladovou konkurenceschopnost, bude-li nesoulad s vývojem produktivity přetrvávat. Graf 13: Za posledních pět let rostly reálné mzdy mírně pomaleji než produktivita

Vývoj reálné mzdy a reálné produktivity (procentní změna 2013–2018) Zdroj: Eurostat, databáze AMECO Evropské komise (reálné odměny na zaměstnance, deflátor HDP; reálná produktivita práce na osobu). Země jsou seřazeny v pořadí podle rozdílu mezi růstem reálných odměn a růstem reálné produktivity (tj. na levé straně grafu byl vývoj reálné produktivity rychlejší než vývoj reálné mzdy). Údaje pro Irsko se týkají období 2015–2018. Zatímco za posledních pět let se podíl mezd v EU mírně snížil, lze určit obecný trend ke sbližování. Ve srovnání s rokem 2013 se podíl mezd snížil o 0,4 p.b. v EU a o 0,7 p.b. v eurozóně. Ve většině členských států střední a východní Evropy, kde byla jeho úroveň poměrně nízká (včetně Lotyšska, Litvy, Rumunska a Slovenska), se však zvýšil. Zároveň se podíl mezd snížil v zemích, jako je Belgie a Slovinsko, kde byla jeho úroveň poměrně vysoká. Ve skupině největších zemí EU se podíl mezd mírně snížil ve Francii, Španělsku, Itálii, Spojeném království a mírně vzrostl v Německu a Polsku (viz obrázek 14). Graf 14: V posledních pěti letech lze pozorovat určitou konvergenci podílu mezd. Změna podílu mezd 2013–2018 Zdroj: Databáze AMECO Evropské komise; upravený podíl mezd; hospodářství celkem; jako procento HDP v běžných cenách. V Irsku se v důsledku statistických revizí podíl mezd v roce 2015 ve srovnání s rokem 2014 snížil o 9,4 p.b. Čisté příjmy i nadále rostou rychleji ve střední a východní Evropě, což přispívá ke sbližování úrovní pracovních příjmů. Tento trend je v souladu se zásadami evropského pilíře sociálních práv, který jako jeden z hlavních cílů stanoví vzestupnou konvergenci životních podmínek. Zároveň země, kde je růst čistých příjmů vyšší než průměr, vykazují i rychlý nárůst jednotkových nákladů práce, jejichž dopad na konkurenceschopnost je třeba sledovat. Je možné určit odchylný trend mezi jižní a západní Evropou: pracovní příjmy stagnovaly nebo se snížily ve Španělsku, Řecku a Itálii, a to i přes relativně nižší úrovně v absolutním vyjádření (avšak spolu s vyššími mírami nezaměstnanosti), zatímco vývoj v zemích s vyšší výchozí úrovní byl dynamičtější. Tento trend je jasně patrný z rozložení zemí v grafu 15 do tvaru U, který pro tříleté období (2015–2018) používá jako referenční hodnotu svobodného bezdětného pracovníka, který pobírá průměrnou mzdu. Ve spodní části spektra jsou Bulharsko, Litva a Maďarsko klasifikovány v kategorii „slabý, avšak zlepšující se“, zatímco Lotyšsko, Rumunsko a Slovensko, kde čisté příjmy rostly pomaleji, jsou klasifikovány v kategorii „kritické situace“. V rámci „nejlepších“ čisté příjmy překračují 30 000 EUR v Lucembursku, Irsku a Spojeném království. V těchto členských státech rostly čisté příjmy rychleji než ve srovnatelných zemích. Graf 15: Čisté příjmy se ve střední a východní Evropě rychle zvyšují, a podporují tak konvergenci směrem nahoru Čisté příjmy a meziroční změna – průměr za tři roky (hlavní ukazatel srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů) Zdroj: Databáze daní a dávek (vlastní výpočty). Období: Úrovně roku 2018 (tříletý průměr) a průměrná meziroční změna 2015–2018. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Členské státy označené hvězdičkou jsou ty, v nichž nominální jednotkové náklady práce překračují prahovou hodnotu stanovenou v postupu při makroekonomické nerovnováze. Ukazatel postupu při makroekonomické nerovnováze ve srovnávacím přehledu je procentní změna nominálních jednotkových nákladů práce v průběhu tříletého období. Prahová hodnota činí pro země eurozóny 9 % a pro země mimo eurozónu 12 %. Pro Kypr nejsou údaje k dispozici. Mzdové nerovnosti zůstaly ve střednědobém horizontu víceméně stabilní. Růst mezd, zejména na spodním konci mzdové stupnice, hraje důležitou roli při udržování poptávky, snižování příjmové nerovnosti a rizika chudoby pracujících. Rozptyl hrubých příjmů, měřený jako poměr mezi pátým a prvním decilem (D5/D1), se v roce 2017 pohyboval v rozmezí od 1,33 ve Švédsku po 2,02 v Irsku (na základě údajů OECD). Na rozptyl mezd mohou mít dopad instituce, které stanovují mzdy. Zejména silnější kolektivní vyjednávání bývá spojeno s nižšími nerovnostmi v oblasti příjmů (Evropská komise, 2018). Působnost kolektivního vyjednávání se v Evropě velice liší, což odráží různé národní tradice a instituce. V roce 2016 se podíl zaměstnanců, na něž se vztahuje jakákoli forma kolektivní smlouvy o mzdách, podle výpočtu OECD pohyboval od 98 % v Rakousku po 7,1 % v Litvě. Na riziko chudoby pracujících, které ve většině členských států nadále zůstává na dosud nejvyšší úrovni, má dopad i dynamika mezd. Podíl osob, které jsou zaměstnané a mají ekvivalizovaný disponibilní příjem domácnosti pod prahem ohrožení chudobou, vzrostl v EU z 8,3 % v roce 2010 na 9,6 % v roce 2016. Od té doby zůstal v zásadě stabilní a v roce 2018 činil v průměru 9,5 %. Nejvyšší úroveň byla zaznamenána v Rumunsku (15,3 %), následovalo Lucembursko, Španělsko, Itálie, Spojené království a Řecko – ve všech zemích byla úroveň vyšší než 11 %. Na opačném konci spektra je míra rizika chudoby pracujících nižší než 4 % ve Finsku a Česku. Nejrychlejší pokles ve srovnání s rokem 2017 byl zaznamenán v Rumunsku, Řecku a Maďarsku (přibližně 2 p.b.). Riziko chudoby pracujících je úzce spjato s druhem pracovní smlouvy: v roce 2018 bylo chudobou ohroženo 16,2 % zaměstnanců s dočasnou pracovní smlouvou oproti 6,1 % zaměstnanců se smlouvou na dobu neurčitou. Graf 16: Chudoba pracujících ve většině členských států nadále zůstává vyšší než v roce 2010. Míra ohrožení chudobou pracujících, víceleté srovnání Zdroj: Eurostat, statistika v oblasti příjmů a životních podmínek. Ve většině členských států stanoví minimální mzdy dolní hranici rozdělení mezd. Tuto hranici obvykle určuje vnitrostátní zákonná minimální mzda (s výjimkou Rakouska, Kypru, Dánska, Finska, Itálie a Švédska). Přiměřené minimální mzdy, ať už stanovené zákonem nebo na základě kolektivního vyjednávání na odvětvové úrovni, slouží více účelům: snižují mzdovou nerovnost, představují pobídku k práci, mohou pomoci snížit chudobu pracujících a podporují celkovou poptávku zvýšením příjmu rodin pobírajících nízké příjmy, které mají vyšší sklon ke spotřebě. Transparentní a předvídatelné minimální mzdy rovněž přispívají k podnikatelskému prostředí, které podporuje investice a tvorbu pracovních míst, a zároveň předcházejí nekalé hospodářské soutěži. Současně minimální mzdy zvyšují náklady na nábor pracovníků s nízkými mzdami, což v závislosti na struktuře hospodářství a makroekonomické situaci může mít dopad na pracovní příležitosti některých skupin. Aby byly všechny tyto faktory zohledněny, podílejí se ve většině členských států na stanovování minimální mzdy sociální partneři. V některých zemích jsou do tohoto procesu zapojeny i odborné komise. Je tomu tak například ve všech zemích, které v nedávných letech zavedly zákonnou minimální mzdu (Německo, Irsko a Spojené království). Graf 17 uvádí minimální mzdu jako procento mediánu a průměrné mzdy v celé EU v roce 2018. Nejvyšší minimální mzdy vyjádřené v poměru k mediánu jsou zaznamenány ve Francii, Portugalsku, Slovinsku a Rumunsku, přičemž nejnižší mzdy byly zjištěny ve Španělsku, Česku a Estonsku. Vzhledem k tomu, že potenciální dopad minimální mzdy jak na pracovní, tak i na životní podmínky je vyšší, je-li pokryta velká část pracovní síly, měl být tento ukazatel rovněž zohledněn. V roce 2016 činil podíl osob pobírajících zákonnou minimální mzdu nebo nižší mzdu v mediánovém členském státě EU 7,2 % (viz graf 18), přičemž mezi jednotlivými zeměmi existovaly velké rozdíly (přibližně od 2 % v Česku a na Maltě po více než 12 % v Polsku a Spojeném království).

Graf 17: Minimální mzdy v Evropě se pohybují v rozmezí od jedné třetiny do poloviny průměrné mzdy. Minimální mzdy jako podíl mediánu příjmu a průměrného příjmu pracovníků na plný úvazek (2018) Zdroj: OECD. Pozn.: AT, CY, DK, FI, IT a SE nemají zákonnou minimální mzdu stanovenou na vnitrostátní úrovni. Pro BG, HR a MT neuvádí OECD žádné informace. Graf 18: Podíl pracovníků, kteří pobírají minimální mzdu, se v jednotlivých členských státech značně liší. Podíl pracovníků pobírajících určitou část vnitrostátních minimálních mezd Zdroj: Eurofound, Minimum wages in 2019: Annual review (Minimální mzdy v roce 2019: každoroční přezkum). Ve střední a východní Evropě ovlivňuje narůstající tlak na mzdy všechny úrovně stanovování mezd, včetně minimálních mezd, . Osoby pobírající minimální mzdu zaznamenaly v roce 2019 nárůst své mzdy téměř ve všech zemích EU. V průměru byl vyšší nárůst zaznamenán ve střední a východní Evropě, kde se v posledních letech projevil nedostatek pracovních sil. Nejvyšší nárůst v nominálním vyjádření však byl zaznamenán ve Španělsku (22,3 %) a Řecku (10,9 %), přestože ve druhé jmenované zemi je minimální mzda stále značně nižší než v době před krizí. Téměř ve všech zemích EU (s výjimkou Estonska a Bulharska), kde existuje relativně vyvážené zastoupení žen a mužů, jsou mezi osobami s minimální mzdou i nadále významně nadměrně zastoupeny ženy. V roce 2017 byla nejvyšší míra nadměrně vysokého zastoupení žen ve skupině osob s minimální mzdou zjištěna na Maltě, v Nizozemsku, v Česku, na Slovensku, v Chorvatsku a Belgii. Graf 19: Daňové zatížení se obecně snižuje, zejména u osob s nízkými příjmy. Daňové zatížení práce, úroveň v roce 2018 a změna 2013/2018. Zdroj: Databáze daní a dávek, Evropská komise/OECD. Pozn.: Údaje se týkají domácnosti svobodných bezdětných pracovníků. Údaje byly aktualizovány dne 17. června 2019. Za EU-28 je uveden nevážený průměr. Daňové zatížení práce má nadále obecně postupný klesající trend. V roce 2018 bylo snížení daňového zatížení svobodných pracovníků pobírajících průměrnou mzdu nejvýznamnější v Rumunsku (–4,7 p.b.), Estonsku (–2,5 p.b.) a Maďarsku (–1,1 p.b.). Daňové zatížení vzrostlo ve více než polovině členských států EU, avšak obecně ve velmi omezeném rozsahu – nejvyšší nárůst byl zaznamenán v Bulharsku (0,6 p.b.) a na Maltě (0,4 p.b.). Celkově zůstávají rozdíly mezi zeměmi i nadále značné (viz graf 19). Daňové zatížení se pohybuje od méně než 30 % na Kypru a na Maltě po přibližně 50 % v Belgii, Německu, Itálii, Francii a Rakousku. Podobný rozptyl lze pozorovat u pracovníků s nízkými mzdami (kteří jsou definováni jako pracovníci pobírající 67 % průměrné mzdy), i když v jednotlivých zemích existují různé modely, pokud jde o míru daňové progrese. Dlouhodobý trend snižování daňového zatížení je zvláště výrazný u osob s nízkými příjmy. V letech 2013 až 2018 se nevážené průměrné daňové zatížení v EU snížilo v průměru o 1,7 p.b. (a v případě pracovníků s nízkou mzdou o 2,0 p.b.), přičemž k výraznému snížení došlo u obou příjmových skupin v Rumunsku, Maďarsku, Estonsku a Belgii. Podstatné snížení u pracovníků s nízkými příjmy bylo zaznamenáno v Itálii a Francii, jakož i v Litvě a Lotyšsku. V případě dvou posledně jmenovaných zemí to odráží zavedení progresivních sazeb daně z příjmu fyzických osob. V dlouhodobém horizontu lze pozorovat určité sbližování daňových sazeb, přestože se daňové zatížení zvýšilo v některých zemích, kde bylo poměrně vysoké (např. Německo, Slovinsko a Česko), zatímco v některých zemích, kde bylo poměrně nízké (např. Irsko a Spojené království), došlo k jeho snížení. V září 2015 se Euroskupina dohodla na referenčním srovnávání daňového zatížení práce v členských státech eurozóny oproti průměru váženému pomocí HDP. Cílem je poskytnout další informace a podpořit reformy v oblasti zdanění práce. V rámci tohoto srovnávání Euroskupina zkoumá daňové zatížení práce u svobodného pracovníka s průměrnou mzdou a svobodného pracovníka s nízkou mzdou. 3.1.2 Politická reakce S tím, jak se zlepšují podmínky na trhu práce, jsou dotace na zaměstnanost spíše snižovány. Přesto však v mnoha členských státech stále existují finanční pobídky na podporu začlenění specifických skupin na trh práce. Například v Belgii mohou za určitých okolností zaměstnavatelé mladých zaměstnanců (mladších 21 let) snížit jejich hrubou mzdu, přičemž rozdíl je kompenzován prémií, kterou zaměstnanci vyplácí vládní instituce. Vláda ve Vlámsku (Belgie) posílila cílená opatření pro starší pracovníky, pro mladé lidi s nízkým vzděláním a pro osoby se zdravotním postižením. Ve Francii se postupně rozšiřují experimentální dotace pro podniky, které zaměstnávají obyvatele nejvíce znevýhodněných městských oblastí, a to i v nejvzdálenějších regionech. V Německu vyplácí stát v rámci programu Teilhabechancengesetz v případě zaměstnání dlouhodobě nezaměstnaných osob 75 % jejich mzdy v prvním roce a 50 % v druhém roce. Na Kypru bude v rámci programu odborné přípravy pro nové absolventy, právníky, architekty nebo inženýry na stáži poskytován měsíční příspěvek na odbornou přípravu ve výši 650 EUR. Pobídky jsou poskytovány i na zaměstnanost osob se zdravotním postižením. V Portugalsku je v rámci „akčního programu pro boj proti nejistotě zaměstnání a podporu kolektivního vyjednávání“ poskytována podpora podnikům, které současně přijmou mladou nezaměstnanou osobu (nebo mladého člověka hledajícího první zaměstnání) a dlouhodobě nezaměstnanou starší osobu na základě smlouvy na dobu neurčitou. Součástí této podpory je částečné nebo úplné osvobození od plateb příspěvků na sociální zabezpečení. Dotace existují také v případě, kdy se odborné stáže přemění na pracovní smlouvy na dobu neurčitou pro mladé lidi a dlouhodobě nezaměstnané (změny byly zavedeny v roce 2019 s cílem zefektivnit proces podávání žádostí). V Rumunsku dostávají zaměstnavatelé, kteří přijmou absolventy na smlouvu na dobu neurčitou, na každého zaměstnance měsíční částku 2 250 RON (přibližně 475 EUR) po dobu dvanácti měsíců (osmnácti měsíců u absolventů se zdravotním postižením). Stejná částka se poskytuje i na nábor nezaměstnaných starších 45 let, nezaměstnaných rodičů samoživitelů, dlouhodobě nezaměstnaných nebo mladých lidí, kteří nejsou zaměstnáni ani se neúčastní vzdělávání nebo odborné přípravy. A konečně tatáž částka může být poskytnuta (z rozpočtu pojištění pro případ nezaměstnanosti) zaměstnavatelům, kteří uzavřou smlouvu o učňovském vzdělávání nebo stáži. Ve Švédsku se jedná o novém opatření zaměřeném na nově příchozí a dlouhodobě nezaměstnané osoby, v jehož rámci by stát poskytoval dotaci ve výši mírně přesahující polovinu mzdových nákladů. Další podrobnosti o opatřeních zaměřených na konkrétní skupiny lze nalézt v oddíle 3.2. Některé členské státy podpořily zaměstnanost a pracovní příjmy snížením daňového zatížení. V některých případech mohou opatření politiky zahrnovat i změny příspěvků na sociální zabezpečení. Ve Španělsku bylo v roce 2018 přijato několik daňových úlev, včetně úplného osvobození mateřských a otcovských dávek od daně, odpočtu výdajů na předškolní vzdělávání a péči o děti a odpočtů pro daňové poplatníky, kteří žijí se závislým partnerem. Ve Francii bylo dřívější opatření CICE (daňová úleva pro zaměstnanost a konkurenceschopnost) transformováno do přímého snížení příspěvků na sociální zabezpečení u mezd o 6 p.b. až do výše 2,5násobku minimální mzdy. Kromě toho se u nízkých mezd sníží příspěvky zaměstnavatelů na sociální zabezpečení o 3,9 p.b. V Itálii byla zavedena 15% paušální daň pro malé podniky, živnostníky a řemeslníky, kteří přiznávají příjmy do výše 65 000 EUR. V Litvě bude v rámci zásadní reformy, která zavede progresivní daň z příjmu fyzických osob, v tříletém horizontu sníženo daňové zatížení osob s nízkými a středními příjmy. Rovněž se zjednodušuje systém zdaňování práce osvobozením osob s nízkými příjmy od příspěvků na sociální zabezpečení, a to i v případě hlavního systému důchodového zabezpečení; souběžně je zvýšen všeobecný příspěvek na sociální zabezpečení. V Maďarsku se v roce 2019 snížily příspěvky zaměstnavatelů na sociální zabezpečení z 19,5 % na 17,5 %. Kromě toho není třeba platit příspěvky z pracovních příjmů důchodců, aby se podpořila jejich účast na trhu práce. Polsko přijalo daňovou úlevu pro mladé lidi mladší 26 let. Na Maltě byl v rozpočtu na rok 2019 v rámci iniciativy „Making Work Pay“ potvrzen příspěvek ve výši 40 až 68 EUR pro všechny zaměstnance, kteří vydělávají méně než 60 000 EUR. Minimální příspěvek pro osoby samostatně výdělečně činné byl v roce 2019 zvýšen o 1,9 % s cílem financovat zvýšení ochrany, a to jak z hlediska pokrytí, tak z hlediska doby trvání. Ve Slovinsku byl příspěvek na dovolenou osvobozen od daně z příjmu a příspěvků na sociální zabezpečení až do výše průměrné mzdy. Několik členských států podniká kroky ke zlepšení síly a transparentnosti rámců pro stanovování mezd a kolektivní vyjednávání. V Řecku byly znovu zavedeny zásady rozšíření kolektivních smluv a přívětivějšího ustanovení (tj. možnosti odchýlit se od dohod pouze ve prospěch zaměstnance). Doposud tak bylo rozšířeno patnáct kolektivních smluv, které se týkají více než 220 000 pracovníků. V Chorvatsku se projednávají právní předpisy, které mají lépe harmonizovat stanovování mezd v celé státní správě zavedením jednotných mzdových tabulek a koeficientů složitosti pracovní náplně. Nové právní předpisy by zahrnovaly i oblasti zaměstnaneckého vztahu úředníků, které jsou v současné době sjednávány v rámci kolektivního vyjednávání, což je podmíněno zavedením nového systému hodnocení výkonnosti. Lotyšsko změnilo své pracovní právo, aby usnadnilo odvětvové dvoustranné dohody, které se budou moci za určitých podmínek odchýlit od příplatku za přesčasy ve výši 100 %. Cílem návrhu zákona v Litvě je vyjasnit právní prostředí pro sociální dialog a kolektivní vyjednávání na vnitrostátní, odvětvové nebo správní úrovni. Za účelem posílení finanční kapacity sociálních partnerů budou mít kromě toho daňoví poplatníci možnost věnovat jedno procento své daně z příjmu fyzických osob odborovým svazům. Po změně zákoníku práce mohou nyní zaměstnanci na Slovensku zveřejňovat své platové úrovně, které nelze smluvně utajit. V roce 2019 se minimální mzdy zvýšily téměř ve všech členských státech, které mají vnitrostátní zákonem stanovenou mzdovou úroveň. Přehled aktualizací, k nimž došlo v roce 2019, je uveden v tabulce 2. Například v Estonsku byla hrubá minimální mzda zvýšena na 540 EUR v lednu 2019 z 500 EUR v roce 2018. Sociální partneři se dohodli, že do roku 2022 se bude navýšení minimální mzdy každý rok počítat na základě produktivity práce a hospodářského růstu. V Řecku vláda zvýšila zákonnou minimální mzdu o 10,9 % a zrušila nižší než minimální mzdu pro osoby mladší 25 let. Jedná se o první zvýšení od roku 2012. Ve Španělsku byla zákonná minimální mzda zvýšena na 12 600 EUR ročně na základě politické dohody (bez sociálních partnerů). Současně vláda oznámila, že v roce 2019 vzrostou mzdy ve veřejném sektoru nejméně o 2,25 %, přičemž v závislosti na růstu HDP mají být dále zvýšeny o 0,5 p.b. Minimální hrubá mzda se v Chorvatsku zvýšila z 3 440 HRK na 3 750 HRK (přibližně z 460 EUR na 505 EUR) – to je nejvyšší nárůst od roku 2008. V Litvě byla minimální mzda zvýšena z 400 EUR na 430 EUR, po reformě daně z příjmů fyzických osob však tato částka činí 555 EUR. Minimální mzda na Slovensku se zvýšila z 480 EUR na 520 EUR. V Lotyšsku sice vnitrostátní minimální mzda nebyla zvýšena, ale byly aktualizovány minimální mzdy ve stavebnictví a školství. V Polsku vláda oznámila významný nárůst minimální mzdy, která se v nominálním vyjádření v průběhu příštích pěti let téměř zdvojnásobí (z 2 250 PLN v roce 2019 na 4 000 PLN v roce 2024, tj. cca z 525 EUR na 930 EUR). A konečně Itálie a Kypr projednávají návrhy na zavedení zákonné minimální mzdy určené právním předpisem. V Itálii návrh zákona navrhuje zavedení hrubé minimální hodinové mzdy ve výši 9 EUR. Na Kypru vláda oznámila svůj záměr zavést paušální minimální mzdu, jakmile hospodářství dosáhne fáze plné zaměstnanosti a míra nezaměstnanosti bude činit 5 %. Podle prognóz to lze očekávat v letech 2020–2021.

Tabulka 2: Aktualizace měsíční minimální mzdy v roce 2019 (v EUR) Země 2018 2019 Nominální nárůst Reálný nárůst Belgie 1 562,59 1 593,76 2,0 % 0,2 % Bulharsko 260,76 286,33 9,8 % 7,4 % Chorvatsko 462,10 505,90 9,5 % 8,4 % Česko 477,78 518,97 8,6 % 7,2 % Estonsko 500,00 540,00 8,0 % 5,0 % Francie 1 498,47 1 521,22 1,5 % 0,1 % Německo 1 497,79 1 557,09 4,0 % 2,2 % Řecko 683,76 758,33 10,9 % 10,4 % Maďarsko 444,69 464,20 4,4 % 5,0 % Irsko 1 613,95 1 656,20 2,6 % 1,8 % Lotyšsko 430,00 430,00 0,0 % –2,9 % Litva 400,00 555,00 (430,00) 7,5 % 5,0 % Lucembursko 1 998,59 2 071,10 3,6 % 2,0 % Malta 747,54 761,97 1,9 % 0,9 % Nizozemsko 1 578,00 1 615,80 2,4 % 0,4 % Polsko 502,75 523,09 4,1 % 6,4 % Portugalsko 676,67 700,00 3,5 % 2,8 % Rumunsko 407,86 446,02 9,4 % 6,0 % Slovensko 480,00 520,00 8,3 % 6,0 % Slovinsko 842,79 886,63 5,2 % 3,9 % Španělsko 858,55 1 050,00 22,3 % 21,1 % Spojené království 1 638,36 1 746,73 4,9 % 2,4 % Zdroj: Výpočty nadace Eurofound. Harmonizované údaje o hrubých měsíčních mzdách v eurech pro zaměstnance na plný úvazek při plné sazbě pro dospělou osobu. Skutečné změny minimální mzdy v HU a PL jsou po převedení na eura v důsledku devalvace maďarského forintu a polského zlotého vyšší než nominální změny.

3.2Hlavní směr 6: Zlepšení nabídky práce a přístupu k zaměstnání, dovednostem a kompetencím Tento oddíl se věnuje provádění hlavního směru zaměstnanosti č. 6, který členským státům doporučuje vytvářet podmínky podporující nabídku práce, dovednosti a kompetence. Seznamuje s ukazateli týkajícími se dosažené úrovně a výsledků vzdělávání a odborné přípravy, jakož i dopadu vzdělávání a odborné přípravy na rozvoj dovedností a zaměstnatelnost pracovní síly. Poté se zabývá výsledky na trhu práce u různých skupin nedostatečně zastoupených na trhu práce (např. mladých lidí, starších pracovníků, žen, osob z rodin přistěhovalců a osob se zdravotním postižením). Oddíl 3.2.2 informuje o opatřeních politik členských států v těchto oblastech a opatřeních zaměřených na tyto skupiny. 3.2.1 Klíčové ukazatele Po dlouhém období nepřetržitého pokroku podíl osob předčasně odcházejících ze vzdělávání a odborné přípravy v posledních dvou letech stagnuje. Snížení míry předčasných odchodů ze vzdělávání je součástí hlavních cílů strategie Evropa 2020 v oblasti vzdělávání. Členské státy se dohodly na snížení průměrné míry předčasných odchodů ze vzdělávání v EU na méně než 10 % do roku 2020, přičemž výchozí stav v roce 2008 činil 14,7 %. Tento podíl se neustále snižoval až do roku 2016, kdy dosáhl 10,7 %. Od té doby nebyla zaznamenána žádná významná zlepšení a tento ukazatel se ustálil na úrovni 10,6 % v letech 2017 i 2018. Jak znázorňuje graf 20, situace zůstala téměř nezměněna přibližně v polovině členských států, přičemž roční výkyvy se pohybují v rozmezí +0,2 až –0,2 p.b. Zásadní zlepšení byla nicméně zaznamenána v Rumunsku (–1,7 p.b.), Řecku (–1,3 p.b.) a v Lucembursku (–1 p.b.), zatímco Švédsko zaznamenalo nárůst podílu osob předčasně odcházejících ze vzdělávání o 1,6 p.b. a Dánsko o 1,4 p.b. Při pohledu na vývoj v členských státech označených (podle klasifikace srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů) jako „kritické“, tj. na Maltě, ve Španělsku a v Itálii, jsou patrné dvě odlišné situace. Zatímco první dvě země vykazují pozitivní trend mezi lety 2017 a 2018, kdy míra předčasných odchodů ze vzdělávání klesla o –0,3 p.b., resp. –0,4 p.b., v Itálii se procentní podíl osob předčasně odcházejících ze vzdělávání ještě zvýšil a dosáhl 14,5 % (+0,5 p.b.). V roce 2018 zaznamenalo sedmnáct členských států míru předčasných odchodů ze vzdělávání nižší než 10 %. Tato míra byla stále mnohem vyšší než cíl EU (a vyšší než cíle jednotlivých států) ve Španělsku (17,9 %), na Maltě (17,4 %) a v Rumunsku (16,4 %), zatímco v Irsku, Polsku, Řecku, Litvě, na Slovinsku a v Chorvatsku byla rovna nebo nižší než 5 %. Míra předčasných odchodů ze vzdělávání za posledních deset let (graf 21) nejvíce klesla v Portugalsku, Španělsku, Řecku, Irsku a na Maltě, zatímco na Slovensku a ve Švédsku se značně zvýšila, i když v těchto dvou zemích zůstává pod referenční hodnotou strategie Evropa 2020. Řada členských států vykazuje v míře předčasných odchodů ze vzdělávání velké regionální rozdíly (viz příloha 3). Graf 20: Míra předčasných odchodů ze vzdělávání se mezi členskými státy značně liší Osoby předčasně odcházející ze