/* KOM/2011/0729 v konečném znění */ ZPRÁVA KOMISE RADĚ o fungování přechodných opatření týkajících se volného pohybu pracovníků z Bulharska a Rumunska





Úvod Účel zprávy Komise předkládá tuto zprávu v souladu s odstavcem 4 příloh VI a VII aktu o přistoupení Bulharska a Rumunska z roku 2005. V návaznosti na žádost Bulharska a Rumunska ze dne 20. června 2011, aby Rada dále přezkoumala[1] fungování přechodných ustanovení o volném pohybu pracovníků, má sloužit Radě jako základ pro provedení tohoto přezkumu, který musí být dokončen do šesti měsíců od přijetí žádosti. Volný pohyb pracovníků jako jedna ze základních svobod Volný pohyb osob je jednou ze základních svobod, které právo EU zaručuje. Zahrnuje právo státních příslušníků EU volně se přestěhovat do jiného členského státu EU za účelem nástupu do zaměstnání a usadit se zde se svými rodinnými příslušníky. Podle práva EU o volném pohybu pracovníků nemohou členské státy přímo ani nepřímo diskriminovat migrující pracovníky EU a jejich rodiny v oblasti zaměstnání na základě jejich národnosti. Rovněž dává migrujícím pracovníkům EU právo na rovné zacházení, pokud jde o daňové a sociální výhody, členství v odborech, obecní bydlení a přístup jejich dětí k všeobecnému vzdělání, učňovskému vzdělávání a odborné přípravě. Přechodná ustanovení o volném pohybu pracovníků Akt o přistoupení z roku 2005 umožňuje členským státům EU-25 [2] dočasně omezit volný přístup na jejich trhy práce pro pracovníky z Bulharska a Rumunska, a to uplatněním vnitrostátních právních předpisů. Bez ohledu na omezení uložená přechodnými ustanoveními musí členský stát vždy upřednostnit pracovníky z Bulharska a Rumunska před pracovníky, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, pokud jde o první přístup na trh práce. Pro pracovníky ze zemí EU-2 v členských státech EU-2 žádná omezení neplatí. Celkové přechodné období v délce sedmi let je rozděleno do tří fází („2 + 3 + 2 roky“). Pro každou z těchto fází platí různé podmínky: - V prvním dvouletém období upravují ostatní členské státy přístup pracovníků z Bulharska a Rumunska na své trhy práce vlastními vnitrostátní předpisy. - Před skončením první fáze mohou členské státy Komisi oznámit, že svá vnitrostátní opatření hodlají zachovat i v druhé fázi trvající další tři roky. V opačném případě platí právní předpisy EU zaručující volný pohyb pracovníků. - Členské státy, které na konci druhé fáze vnitrostátní opatření zachovávají, mohou v případě vážných narušení svého trhu práce nebo nebezpečí takových narušení po oznámení Komisi dále uplatňovat tato opatření do konce období sedmi let po dni přistoupení. Ochranná doložka dovoluje členským státům, které přestaly používat vnitrostátní opatření a uplatňují právní předpisy EU týkající se volného pohybu pracovníků před koncem celkového přechodného období, aby v případě vážných narušení svého trhu práce nebo nebezpečí takových narušení tato omezení obnovily. Přechodná ustanovení, jejichž platnost bude neodvolatelně ukončena dnem 31. prosince 2013, se vztahují pouze na získání přístupu na trh práce podle práva EU týkajícího se volného pohybu pracovníků. Po získání přístupu na trhy práce členských států mohou pracovníci ze zemí EU-2 plně využívat všech ostatních práv stanovených právními předpisy EU týkajícími se volného pohybu pracovníků. Přechodnými ustanoveními není dotčeno základní právo občanů EU svobodně se pohybovat a pobývat na území EU stanovené článkem 21 Smlouvy o fungování EU (dále jen „SFEU“). Na uplatňování právních předpisů EU týkajících se koordinace systémů sociálního zabezpečení se nevztahují žádná přechodná ustanovení. Přechodná ustanovení se nevztahují na osoby samostatně výdělečně činné, které se usazují nebo poskytují své služby v rámci EU, ačkoliv Německo a Rakousko mohou při přeshraničním poskytování služeb omezit dočasné vysílání pracovníků, jak stanoví směrnice o vysílání pracovníků v určitých citlivých odvětvích[3]. Přehled vnitrostátních politik týkajících se přístupu na trh práce Pracovníci z Bulharska mají v současné době volný přístup na trhy práce patnácti členských států EU-25. Poté, co se Španělsko odvolalo na ochrannou doložku a Komise dne 11. srpna 2011 přijala jeho žádost o obnovení omezení pro pracovníky z Rumunska do 31. prosince 2012[4], mají rumunští pracovníci v současnosti volný přístup na trhy práce čtrnácti členských států EU-25. Členské státy zachovávající omezení přístupu na trh práce uplatňují různorodá vnitrostátní opatření, která vedou k tomu, že přístup na trhy práce má v jednotlivých zemích různou právní úpravu. Některé státy plně uplatňují systémy pracovního povolení, jiné zase zjednodušené postupy nebo mírnější podmínky, např. u povolání v některých odvětvích nevyžadují pracovní povolení nebo je vyjímají z testů trhu práce[5]. Tabulka 1: Politiky členských států týkající se přístupu na trh práce [pic] Zdroj: GŘ EMPL Pozn.: * Omezení také pro vysílání pracovníků v některých odvětvích Třetí fáze přechodných ustanovení Omezení volného pohybu bulharských a rumunských pracovníků by měla v zásadě přestat platit dne 31. prosince 2011. Členské státy, které omezení stále uplatňují, je mohou v případě vážného narušení trhu práce nebo nebezpečí takového narušení zachovat i po 31. prosinci 2011, pokud o tom Komisi uvědomí před 1. lednem 2012. Oznámením podaným členským státem ve stanovené lhůtě se prodlouží platnost omezení po datu 31. prosince 2011, aniž by s tím Komise musela souhlasit. Dočasným omezením volného pohybu pracovníků se však přechodná ustanovení odchylují od základní svobody stanovené v právu EU. Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být odchylky od základních svobod vykládány jednoznačně. Jednoznačný výklad se vztahuje rovněž na podmínky, za kterých mohou členské státy nadále omezovat přístup na své trhy práce ve třetí fázi přechodného období. Komise uznává, že se trhy práce v EU velmi liší a že je na členských státech, aby identifikovaly narušení svých trhů práce nebo nebezpečí takového narušení, zároveň však předpokládá, že členské státy existenci narušení trhů práce nebo nebezpečí takového narušení plně zdůvodní údaji a přesvědčivými argumenty, které se nebudou omezovat na pouhou citaci míry nezaměstnanosti. ROZSAH MOBILITY PRACOVNÍCH SIL V RÁMCI EU PODLE OBčANů ZEMÍ EU-2 OBčANÉ BULHARSKA A RUMUNSKA POBÝVAJÍCÍ V JINÝCH čLENSKÝCH STÁTECH Přesný rozsah toků mobility po rozšíření lze kvůli nedostatečným údajům těžko určit. Ze statistiky obyvatelstva a z údajů z šetření pracovních sil EU vyplývá, že na konci roku 2010 žilo v zemích EU-25[6], bez ohledu na podíl na trhu práce, asi 2,9 milionu státních příslušníků Bulharska a Rumunska všech věkových skupin (tabulky A1 a A2[7]), což je více než dvojnásobek oproti situaci krátce před přistoupením (1,4 milionu na konci roku 2006). To představuje průměrný čistý nárůst o 360 000 osob ročně. Tento proces začal již před 1. lednem 2007, v letech 2003 až 2006 činil průměrný čistý nárůst přibližně 220 000 osob ročně. Dvěma hlavními cílovými zeměmi byly Itálie a Španělsko, které společně přijaly více než 70 % celkového počtu státních příslušníků Bulharska a Rumunska usazených v jiném členském státě (konec roku 2010). Rumunští státní příslušníci představují více než 80 % všech státních příslušníků zemí EU-2 usazených v jiném členském státě a nacházejí se převážně v Itálii (41 %) a ve Španělsku (38 %), po nichž následuje Německo (5 %). Státní příslušníci Bulharska žijí převážně ve Španělsku (38 %), Německu (15 %), Řecku (12 %), Itálii (10 %) a ve Spojeném království (7 %). Zatímco se absolutní hodnoty přílivu těchto státních příslušníků jeví jako značné, z poměrného hlediska představovali státní příslušníci zemí EU-2 pobývající v členských státech EU-25 na konci roku 2010 pouze 0,6 % celkové populace zemí EU-25, před čtyřmi lety to bylo 0,3 %. Tento podíl je nejvyšší na Kypru (4,1 %), následně ve Španělsku (2,2 %) a Itálii (1,8 %). Změříme-li se na nově příchozí[8] mobilní občany v produktivním věku (diagram A1), mají státní příslušníci zemí EU-2 celkem významný podíl na počtu obyvatel v produktivním věku pouze na Kypru (4,3 %), ve Španělsku (1,4 %) a v Itálii (1,1 %), i tyto země však vykazují výrazně vyšší podíl nově příchozích pracovníků ze zemí, které nejsou členy EU. Údaje z šetření pracovních sil rovněž ukazují (tabulka A3), že se noví mobilní pracovníci v produktivním věku z Rumunska přesunuli převážně do Itálie a Španělska (téměř 40 % v každé zemi), menší část pak přešla do Spojeného království, Německa a Francie (dohromady přibližně 12 %). Asi jedna třetina nových mobilních pracovníků z Bulharska odešla do Španělska, dále pak do Spojeného království, Německa, Itálie a Řecka (vždy mezi 10 % a 15 %). Toky mobility z pohledu Bulharska a Rumunska Ze všech nových mobilních pracovníků ze zemí EU tvořili Rumuni v roce 2010 největší skupinu občanů v produktivním věku žijících v jiném členském státě (diagram A2) (27 %), následování občany Polska (21 %). Bulhaři tvoří čtvrtou skupinu, která má mnohem menší podíl (5 %). V letech 2003 až 2010 se počet státních příslušníků zemí EU-2 žijících v jiných členských státech zvýšil o 2,1 milionu osob, což představovalo přibližně 7 % domácího obyvatelstva zemí EU-2 (měřeno v roce 2003), tedy výrazně vyšší procento ve srovnání s odpovídající hodnotou zemí EU-10[9] za stejné období (2 %). Pokud jde o obyvatelstvo v produktivním věku, dosahuje odliv rumunských občanů do ostatních členských států EU od přistoupení přibližně 3,1 % obyvatelstva Rumunska v produktivním věku (diagram A3). V Bulharsku dosahuje tato míra 2,1 %. Míra mobility je v období od roku 2004 výrazně vyšší (v Rumunsku 6,6 %, v Bulharsku 3,7 %), což ukazuje, že mobilita pracovních sil z těchto zemí byla výrazná již před rokem 2007. Z údajů z šetření pracovních sil rovněž vyplývá, že občané zemí EU-2 žijící v ostatních členských státech představovali většinu už před přistoupením (diagram A4). Existují náznaky (Holland a kol., 2011[10]), že významná vlna z roku 2007 plně neodpovídala skutečnému přílivu nových migrantů, ale přinejmenším částečně odrážela regularizaci stávajících migrantů, kteří již v dané zemi žili. Vývoj toků mobility Zdá se, že mobilita v rámci EU kopíruje hospodářský vývoj. V období silného hospodářského růstu v letech 2004 až 2007 zaznamenaly země EU-15 největší příliv migrantů ze zemí EU-10 a EU-2, tento trend se však zásadně změnil v roce 2008 s příchodem hospodářské a finanční krize. Recese a následný pokles poptávky po pracovní síle způsobily, že se příliv občanů zemí EU-10 a EU-2 do zemí EU-15 zpomalil, zvláště pak v roce 2009. Rovněž došlo k většímu zpětnému odlivu do zemí původu, neexistují však žádné důkazy o rozsáhlé zpětné migraci [11], značná část pracovníků ze zemí EU-10 a EU-2 se totiž rozhodla zůstat v cílové zemi (Koehler a kol., 2010). Odliv mobility z Bulharska a Rumunska dosáhl vrcholu v roce 2007, v roce 2008 a především v roce 2009 značně poklesl a v roce 2010 se znovu zvýšil v návaznosti na zlepšení hospodářské situace. Zatímco toky směřující do Itálie, Spojeného království, Francie a Německa znovu stouply, ve Španělsku příliv poklesl, což lze z velké části vysvětlit nepříznivou situací na španělském trhu práce. V letech 2007 až 2010 došlo k posunu v geografickém rozložení státních příslušníků zemí EU-2 žijících v zahraničí, přičemž jejich podíl v Itálii vzrostl (z 32 % na 37 %) a ve Španělsku poklesl (ze 44 % na 35 %). Během krize byl pokles mobility v rámci EU u státních příslušníků zemí EU-2 oproti občanům ze zemí EU-10 (tabulka A4) méně zřetelný, EU se o země EU-2 rozšířila poměrně nedávno, což má stále ještě vliv na mobilitu pracovníků. Dalším důvodem je to, že Bulharsko i Rumunsko hospodářský pokles silně zasáhl a výrazný rozdíl na úrovni mezd ve srovnání se zeměmi EU-15 stále představuje silný přitahující faktor (Holland a kol., 2011). Zdá se však, že toky mobility ze zemí EU-2 kulminovaly v roce 2007 a že v roce 2010, i přes určitý vzestup, zdaleka nedosahovaly úrovní z let 2006 až 2008. Přechodná ustanovení a faktory ovlivňující mobilitu Tabulka A5 ukazuje, že otevření trhu práce již v začátku (ve Finsku, Švédsku a ve většině zemí EU-10) mělo na příliv pracovníků ze zemí EU-2 jen velmi omezený vliv. V případě zemí, které otevřely své trhy práce v roce 2009, po skončení první fáze, byl čistý příliv pracovníků rovněž v návaznosti na otevření trhu práce velmi omezený (Dánsko, Maďarsko), nebo v porovnání s předchozími lety výrazně poklesl (Španělsko, Řecko, Portugalsko), což lze částečně vysvětlit hospodářskou recesí. Od roku 2007 naopak docházelo ke značnému přílivu pracovníků do zemí, které nadále uplatňovaly přechodná opatření. Itálie od roku 2007 ve velkých odvětvích nevyžadovala pracovní povolení, což vysvětluje si lný vzestup mobility ze zemí EU-2. Tyto příklady svědčí o tom, že přechodná opatření mají na rozložení mobility v rámci EU pouze omezený vliv a že toky mobility jsou poháněny jinými faktory, jakými je například obecná poptávka po pracovní síle, působnost sítí vytvořených prostřednictvím již přítomných cizinců nebo jazyk. Jak uvádí zpráva z roku 2008[12], omezení přístupu na trh práce může mít nanejvýš vedlejší účinky, jako je zvýšení počtu případů nehlášené práce. Dalším vedlejším efektem omezení je relativně vysoký podíl osob samostatně výdělečně činných v počtu mobilních pracovníků v rámci EU ze zemí EU-10 a EU-2 v zemích, které tato omezení zachovávají[13]. Pracovníky ze zemí EU-2 mohl k tomu, že během recese zůstali v cílové zemi i přesto, že přišli o práci, a naopak neodešli a nevrátili se zpět až po zotavení trhu práce, přimět také strach ze ztráty přístupu na trh práce. HLAVNÍ CHARAKTERISTIKY MOBILNÍCH PRACOVNÍKů V RÁMCI EU Věk, pohlaví a vzdělání Z celkového počtu státních příslušníků zemí EU-2 žijících v jiných členských státech je 85 % v produktivním věku (15–64 let), zatímco průměr celkové domácí populace EU-25 tvoří 67 %. Je tedy mnohem pravděpodobnější, že oproti původním obyvatelům jsou mobilní občané ze zemí EU-2 v hospodářsky produktivním období života. Noví mobilní pracovníci ze zemí EU-2 jsou navíc mladší než celková populace zemí původu a přijímajících zemí. Osoby mladší 35 let tvoří 62 % ekonomicky aktivních mobilních pracovníků ze zemí EU-2 v produktivním věku, přičemž v zemích EU-15 představuje tato věková skupina pouhých 34 % pracovních sil (diagram 1). Rozdělíme-li pracovníky podle pohlaví, mají ženy mezi novými aktivními mobilními pracovníky ze zemí EU-2 v rámci EU vyšší podíl (50 %), než je průměr pracovních sil v přijímajících zemích (45 %). Diagram 1 rovněž ukazuje, že přibližně jedna třetina nových mobilních pracovníků ze zemí EU-2 v rámci EU má nízkou kvalifikaci (v porovnání s pouhými 18 % nových mobilních pracovníků ze zemí EU-10) a více než polovina z nich má kvalifikaci střední úrovně (viz diagram 1). Podíl pracovníků s vysokou kvalifikací (14 %) je v porovnání s pracovními silami v zemích EU-15 (29 %) výrazně nižší. Diagram 1: Socioekonomická analýza nových mobilních pracovníků ze zemí EU-2 nebo EU-10 do zemí EU-15 (věková skupina 15–64 let) za rok 2010 (% z celkového počtu za proměnnou a skupinu) [pic] Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil EU, údaje za rok. Pozn.: Novými mobilními pracovníky se rozumí osoby pobývající v hostitelské zemi EU-15 sedm či méně let. Údaje o pohlaví, věku a úrovni dosaženého vzdělání se vztahují na aktivní populaci ve věku 15–64 let, údaje o statusu na trhu práce se týkají celé populace ve věku 15–64 let. Status na trhu práce V roce 2010 byla míra zaměstnanosti nových mobilních pracovníků ze zemí EU-2 mírně nižší (63 %) než průměr v zemích EU-25 (65 %)[14]. Z rozdělení podle hlavních cílových zemí však vyplývá, že míra zaměstnanosti je v Itálii a ve Spojeném království mnohem vyšší než průměrné procento obyvatelstva v produktivním věku, ve Španělsku téměř průměrná a pouze v Německu výrazně nižší (diagram A6). Míra nečinnosti mobilních pracovníků ze zemí EU-2 je navíc značně podprůměrná (diagramy 1 a A6). Míra zaměstnanosti v těchto hlavních cílových zemích je srovnatelná s průměrem za migranty ze zemí EU-10 (diagram A6), což ukazuje, že méně příznivá celková výkonnost pracovníků ze zemí EU-2 (v porovnání s mobilními pracovníky ze zemí EU-10) je převážně způsobená jejich koncentrací v zemích s nižší celkovou mírou zaměstnanosti (Itálie, Španělsko), viz diagram A13. Mobilní pracovníci ze zemí EU-2 tvoří skupinu, která byla nejvíce zasažena hospodářským poklesem (diagram A7) a má velmi vysokou míru nezaměstnanosti. To je způsobeno především obecnou situací na trhu práce ve Španělsku[15], které je jednou ze dvou hlavních cílových zemí, výrazně podprůměrnou úrovní dosaženého vzdělání těchto pracovníků (diagram A9) a tím, že převažují v odvětvích silně zasažených krizí, zvláště v odvětví stavebnictví. Míra zaměstnanosti mobilních pracovníků ze zemí EU-2 je vyšší (63 %) než průměr v zemích původu (59 %), viz diagram A5. Povolání a odvětví Noví mobilní pracovníci z Bulharska a Rumunska obvykle pracují především (tabulka A6) ve stavebnictví (21,2 %)[16], v domácnostech (17,5 %) a v odvětví ubytování, stravování a pohostinství (14,2 %). Jejich podíl v oblasti veřejné správy, vzdělávání, „zdravotní a sociální péče“ a „odborných, vědeckých a technických činností“ je velmi podprůměrný. Mobilní pracovníci ze zemí EU-2 se koncentrují v povoláních, která vyžadují nízkou (40 %) nebo střední (53 %) kvalifikaci, vysoce kvalifikovaná povolání vykonává pouze 7 % těchto pracovníků (tabulka A7 a diagram A10). Nejčastěji vykonávají jednoduchá povolání a pracují jako „řemeslníci a opraváři“. Rozložení pracovníků ze zemí EU-2 podle odvětví a povolání silně odráží vzorec jejich dovedností, kde jsou nadměrně zastoupeny segmenty s nízkou nebo střední kvalifikací. V období hospodářského růstu měl příliv pracovníků ze zemí EU-2 kladný vliv na trhy práce přijímajících ekonomik, protože tito pracovníci nastupovali do zaměstnání či odvětví, která trpěla nedostatkem pracovních sil, a na místní zaměstnanosti se podíleli jen omezeně[17]. Vysoké procento mladých a/nebo málo kvalifikovaných mobilních pracovníků ze zemí EU-2 však negativně ovlivnilo stav zaměstnanosti těchto migrantů během recese (především ve Španělsku, viz diagram A11), neboť snáze přicházeli o práci, vyznačovali se omezenou přizpůsobivostí a opětovné začlenění na trhu práce pro ně bylo obtížné. DOPAD NA HOSPODÁřSTVÍ A TRH PRÁCE Dopad na růst a HDP na obyvatele Nedávno uskutečněná modelová studie[18] odhaduje, že mobilita ze zemí EU-2 v letech 2004 až 2009 mohla podpořit růst celkového HDP EU krátkodobě o 0,2 % a dlouhodobě o 0,3 % (na základě nárůstu pracovních sil a s ohledem na přizpůsobení výrobní kapacity). Dlouhodobý dopad pro přijímající země EU-15 je ještě silnější (0,4 %). V zemích, které zaznamenaly značný příliv pracovníků ze zemí EU-2, se však dlouhodobý dopad na HDP projevil nejvýrazněji: +1,7 % ve Španělsku a +1,3 % v Itálii. Zdá se, že HDP na obyvatele přijímajících zemích nebyl v dlouhodobém horizontu nijak výrazně ovlivněn. Další studie (např. D’Auria, Mc Morrow a Pichelmann, 2008; Brücker a kol., 2009; a Baas, Brücker a Hauptmann, 2009) spíše potvrzují celkem pozitivní dopad na celkový HDP a mírný vliv na HDP na obyvatele. V případě zemí původu EU-2 je dlouhodobý dopad na HDP z velké části negativní (-9,2 %) kvůli značnému odlivu pracovníků v letech 2004 až 2009, dopad na výstup na obyvatele je však mnohem menší (-2,5 %). Negativní dopad na růst v krátkodobém a střednědobém horizontu mohou navíc částečně kompenzovat remitence (viz oddíl 4.4). Dopad na veřejné finance, systémy sociální péče a veřejné služby Podle různých studií (např. Barrett a Maître, 2011) neexistuje důkaz o tom, že by noví mobilní občané v rámci EU výhody neúměrně využívali. Toky mobility vytváří v některých případech na lokální úrovni tlak na vzdělávání, bydlení a zdravotní péči. Většina studií (např. D’Auria, Mc Morrow a Pichelmann, 2008) však předpokládala, že nové toky mobility mají na veřejné finance na vnitrostátní úrovni zanedbatelný nebo pozitivní dopad , a v poslední době se neprokázal opak. V dlouhodobějším horizontu může mobilita v rámci EU vyvolat tlak na věkové rozložení a v pravděpodobném důsledku i na veřejné finance zemí původu, protože v členských státech EU-2 dochází k rozsáhlému odlivu mladých občanů. Dopad na mzdy a zaměstnanost Většina studií, které se zabývaly dopadem mobility pracovních sil zemí EU-2 na mzdy a zaměstnanost místních pracovníků, došla k závěru, že tento vliv je velmi malý. Nedávná studie[19] například zjistila, že mzdy v zemích EU-15 jsou krátkodobě v průměru o 0,24 % nižší, než by byly bez dodatečné mobility ze zemí EU-2, v dlouhodobém horizontu je dopad podobný (-0,28 %). Dopad je větší v zemích, které zaznamenaly značný příliv pracovníků ze zemí EU-2 (asi -0,7 % ve Španělsku i v Itálii). Krátkodobý dopad přílivu pracovníků ze zemí EU-2 na nezaměstnanost se rovněž považuje za okrajový, odhaduje se, že průměrná míra nezaměstnanosti v zemích EU-15 krátkodobě vzrostla o 0,02 procentního bodu a dlouhodobě nebyla nijak ovlivněna, a to ani v zemích, které zaznamenaly značný příliv pracovníků ze zemí EU-2. Rozložené výsledky za konkrétní skupiny kvalifikací, odvětví nebo povolání se mohou od souhrnných výsledků lišit. Brücker a kol. (2009) uvádí, že pracovníci s nízkou kvalifikací by měli na zaměstnanost větší vliv než v souhrnném výsledku. Vezmeme-li však v úvahu rozdíly v kvalifikaci pracovníků, budou tyto dopady spíše nevýrazné. Dopad hospodářské recese Dopady na mikroekonomiku a zaměstnanost popsané výše představují ojedinělé účinky mobility, které nezohledňují další faktory ovlivňující mzdy a zaměstnanost. Je třeba uvést, že období, v němž byly tyto dopady odhadovány (2004–2009), se vyznačovalo převážně hospodářským růstem. V období růstu (2004–2007) vykryli státní příslušníci ze zemí EU-2 nedostatek pracovních sil v přijímajících zemích, po nástupu recese se však jejich začlenění na trhu práce stalo mnohem obtížnějším, a to především ve Španělsku [20]. Je však zřejmé, že noví mobilní pracovníci ze zemí EU-2 se na krizi pracovních trhů jednotlivých zemí podíleli jen velmi málo. V roce 2010 například představovali pouhé 1 % nezaměstnaných (ve věku 15–64 let) v zemích EU-15[21] oproti 4,1 % u nově příchozích státních příslušníků třetích zemí. Remitence Remitence, které převáděli pracovníci pobývající v zahraničí do Bulharska a Rumunska, představují přibližně 3 % HDP v obou zemích (průměr z let 2004 až 2010[22]). Jsou podstatným zdrojem příjmů pro zemi původu a mohou přispívat k jejímu hospodářskému růstu prostřednictvím podpory celkové poptávky a financování investic do vzdělávání nebo zakládání kapitálově náročných podniků. Remitence mohou tedy částečně kompenzovat ztráty zemí původu způsobené úbytkem potenciálních pracovních sil. Rovněž mohou mít pozitivní dopad na platební bilanci zemí původu. Odliv mozků a nedostatek pracovních sil v zemích původu Značná emigrace většinou mladých pracovníků z Bulharska a Rumunska do jiných členských států vyvolala obavy ohledně odlivu mozků. Protože je však mezi novými mobilními pracovníky ze zemí EU-2 podíl vysoce kvalifikovaných pracovníků nižší (14 %) než v aktivní populaci zemí původu (19 %), o výrazný odliv mozků z těchto zemí se zřejmě nejedná (diagram A8). V zemích EU-2 se navíc v posledních letech významně zvýšil počet zapsaných studentů na vysokých školách, kteří mohou začít vyvažovat odliv kvalifikovaných pracovních sil. Přestože obecně zřejmě k odlivu mozků nedochází, určitá odvětví nebo povolání, kupříkladu zdravotnictví, mohou tyto následky pocítit. ZÁVěRY HLAVNÍ DESTINACÍ mobilních pracovníků z Bulharska a Rumunska byla Itálie a Španělsko, většina ostatních členských států zaznamenala velmi omezený příliv těchto pracovníků. Míra přílivu ostře klesla během recese, a to především v těch nejvíce dotčených zemích (jako je Španělsko), a od přistoupení byla celkově nižší než příliv státních příslušníků třetích zemí. Neexistuje důkaz o přímé vazbě rozsahu toků pracovních sil z členských států EU-2 na zavedená přechodná ustanovení. Většina státních příslušníků zemí EU-2 se v cílových zemích nacházela již před přistoupením a země, které uplatňovaly právo EU týkající se volného pohybu po přistoupení, největší příliv pracovníků nepřilákaly. Ačkoli bude budoucí vývoj mobility ze zemí EU-2 záviset na celé řadě faktorů, povětšinou nejistých (jakými je růst, vytváření pracovních míst a mzdy v přijímajících zemích i v zemích původu), existují náznaky, že mnoho státních příslušníků zemí EU-2, kteří se chtěli přestěhovat, tak již učinili, což svědčí o nižším potenciálu k migraci. Velká většina nových mobilních pracovníků z Bulharska a Rumunska se podílí na trhu práce stejnou měrou jako průměrná populace, nebo ještě více. Tito pracovníci mají celkově pozitivní úlohu pro hospodářství přijímajících zemí, přispívají k rozložení kvalifikací a pracují v odvětvích a povoláních, kde bylo nutné vykrýt nedostatek pracovních sil. Tak tomu bylo především v období růstu 2004–2007. Od nástupu recese bylo začlenění státních příslušníků zemí EU-2, včetně mnoha mladých lidí a osob s nízkou kvalifikací, na trhu práce obtížnější. Ekonometrické odhady ukazují kladný dopad na HDP (zvláště v zemích, které zaznamenaly značný příliv pracovníků ze zemí EU-2) a nulový dopad na HDP na obyvatele přijímajících zemí. Studie nezjistily žádný výrazný dopad na nezaměstnanost nebo mzdy místních pracovníků ani při rozdělení podle úrovně kvalifikace. Tyto odhady však naznačují převážně negativní vliv na země původu, a to hlavně v dlouhodobém horizontu. Od roku 2003 docházelo k značnému odlivu pracovníků z těchto zemí, což mělo vliv na výrobní kapacitu a přispělo k stárnutí pracovní síly. Tento negativní dopad však mohou z části vyvážit remitence, odliv mozků se považuje za omezený. Na závěr lze říci, že vliv mobility ze zemí EU-2 na většinu zemí se jeví jako omezený, v případě Itálie a Španělska méně, a že podle existujících důkazů mobilita v rámci EU obecně nezpůsobila vážné narušení trhu práce. Současné narušení trhu práce, s nímž se potýká řada členských států, je způsobeno celou řadou různých faktorů, zejména finanční a hospodářskou krizí a problémy se strukturou trhu práce. Mobilita po rozšíření však mohla přijímajícím zemím i zemím původu způsobit ekonomické a sociální náklady. Komise se domnívá, že tyto náklady se omezením mobility pracovních sil nesníží, lze je však řešit prostřednictvím specifických politik. Podle zkušeností získaných po rozšíření v roce 2004 může mít omezování volného pohybu pracovníků negativní vedlejší účinky, jako je zvýšení počtu případů nehlášené práce. Omezování volného pohybu pracovníků v podstatě není odpovědí na vysokou nezaměstnanost v Evropě. Volný pohyb pracovníků je jednou ze základních svobod podle práva EU. Má kladný vliv na trhy práce v celé Evropě a je tedy hlavním prvkem strategie Evropa 2020, k níž se hlásí všechny členské státy. Je silným a pozitivním symbolem toho, co představuje Evropa pro jednotlivé občany EU. Komise věří, že tato zpráva a podpůrné materiály poskytnou Radě informace, které potřebuje pro druhé přezkoumání fungování přechodných ustanovení týkajících se Bulharska a Rumunska. [1] První přezkum provedla Rada EPSCO dne 17. prosince 2008 na základě zprávy Komise KOM(2008) 765 ze dne 18.11.2008. [2] Označení „EU-25“ zahrnuje všechny členské státy EU před 1. lednem 2007;označení „EU-2“ zahrnuje Bulharsko a Rumunsko; označení „EU-10“ zahrnuje všechny členské státy, které k EU přistoupily dne 1. května 2004, a označení „EU-15“ zahrnuje všechny členské státy EU před 1. květnem 2004. [3] Dne 10. února 2011 konstatoval Soudní dvůr ve věci C-307/09 (Vicoplus), že členské státy mohou rovněž omezit vysílání pracovníků dočasně najímaných přes agentury. [4] Rozhodnutí Komise 2011/503/EU ze dne 11. srpna 2011, Úř. věst. L 207, 12.8.2011, s. 22. [5] Více informací o jednotlivých vnitrostátních opatřeních na http://ec.europa.eu/eures. [6] Více než 95 % státních příslušníků zemí EU-2 žijících v jiném členském státě pobývá v zemích EU-15, není tedy natolik podstatné, zda se při zmínce o přijímajících zemích uvádí namísto EU-25 označení EU-15. Stalo se tak několikrát kvůli zjednodušení nebo dostupným údajům. [7] Všechny tabulky a diagramy označené „A“ jsou uvedeny v pracovním dokumentu útvarů Komise, který je přiložen k této zprávě. [8] Nově příchozími mobilními občany se rozumí osoby pobývající v jiném členském státě EU sedm či méně let. [9] Pro srovnání uvádějí některé tabulky a diagramy v této zprávě a příloze k ní také údaje, které se týkají situace státních příslušníků EU-10. [10] Plné odkazy na zde citované externí studie jsou uvedeny v pracovním dokumentu útvarů Komise, který je přiložen k této zprávě. [11] Podle statistických údajů o obyvatelstvu a šetření pracovních sil úřadu Eurostat. [12] KOM(2008) 765 ze dne 18.11.2008. [13] V roce 2010 byl podíl osob samostatně výdělečně činných mezi státními příslušníky zemí EU-2 v zemích, kde se na zaměstnání se stálým platem vztahovalo omezení volného pohybu pracovníků (Spojené království, Dánsko), mnohem vyšší, než tam, kde toto omezení neplatilo (Španělsko), nebo v Itálii (která ve větších odvětvích nevyžadovala pracovní povolení). To rovněž zdůraznili Kausar (2011) a Fellmer a Kolb (2009). [14] V roce 2007, před příchodem krize, byly obě tyto míry totožné (viz diagram A7). [15] Více než 60 % nezaměstnaných státních příslušníků ze zemí EU-2 žijících v jiném členském státě sídlí ve Španělsku (23 % v Itálii). [16] Koncentrace pracovníků ze zemí EU-2 v odvětví stavebnictví byla ještě výraznější před krizí, v roce 2007 jejich podíl dosahoval přibližně 27 %. [17] Zatímco tři hlavní odvětví uvedená výše zaměstnávají asi 53 % nových migrantů ze zemí EU-2, pro průměrnou zaměstnanost zemí EU-15 mají menší význam (méně než 14 %). [18] Holland a kol., 2011. [19] Holland a kol., 2011. [20] Omezená zpětná mobilita navzdory nepříznivé situaci na trhu práce rovněž nasvědčuje tomu, že v období malé poptávky po pracovních silách existovala značná kapacita pro začlenění nově příchozích migrantů ze zemí EU-2 na trhu práce. [21] Největšího podílu dosahovali ve Španělsku (2,4 %) a v Itálii (2 %). [22] Zdroj: Eurostat a Světová banka.