Stanovisko Komise k žádosti o změnu statutu Soudního dvora podané Soudním dvorem na základě čl. 245 druhého pododstavce Smlouvy o ES, jejímž předmětem je stanovení podmínek a lhůt přezkumu provedeného Soudním dvorem a týkajícího se rozhodnutí vydaných Soudem prvního stupně na základě čl. 225 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES /* SEK/2005/0207 konecném znení */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 11.2.2005 SEK(2005) 207 v konečném znění STANOVISKO KOMISE k žádosti o změnu statutu Soudního dvora podané Soudním dvorem na základě čl. 245 druhého pododstavce Smlouvy o ES, jejímž předmětem je stanovení podmínek a lhůt přezkumu provedeného Soudním dvorem a týkajícího se rozhodnutí vydaných Soudem prvního stupně na základě čl. 225 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES STANOVISKO KOMISE k žádosti o změnu statutu Soudního dvora podané Soudním dvorem na základě čl. 245 druhého pododstavce Smlouvy o ES, jejímž předmětem je stanovení podmínek a lhůt přezkumu provedeného Soudním dvorem a týkajícího se rozhodnutí vydaných Soudem prvního stupně na základě čl. 225 odst. 2 a 3 Smlouvy o ES 1. Soudní dvůr navrhuje vložit mezi články 62 a 63 Protokolu o statutu Soudního dvora tři články 62 a) až 62 c)[1] , kterými se stanoví a) že přezkumné řízení nemá odkladný účinek, „aniž jsou dotčeny články 242 a 243 Smlouvy“[2] , b) základní podmínky přezkumného řízení Soudní dvůr za tímto účelem stanoví i) uspořádání písemné části řízení s možností předložení písemných projevů a vyjádření - ve lhůtě, kterou za tímto účelem stanoví strany sporu podaného k Soudu prvního stupně v případě přezkumu zrušujícího rozsudku Soudu prvního stupně a strany sporu u vnitrostátního soudu v případě přezkumu rozsudku o předběžné otázce Soudu prvního stupně, - v obou výše uvedených případech členskými státy a orgány za podmínek stanovených v článku 23 statutu o řízeních v předběžné otázce; ii) možnost, aby Soudní dvůr zahájil ústní část řízení, c) účinky přezkumu na rozsudky Soudu prvního stupně, jež mohou ovlivnit jednotu a soulad práva Společenství: - jedná-li se o zrušující rozsudek, ustanovení vychází z článku 61 statutu týkajícího se opravných prostředků, - jedná-li se o rozsudek v předběžné otázce, je stanoveno, že „odpovědí Soudního dvora na otázky, jež byly předmětem přezkumu, se nahrazuje odpověď Soudu prvního stupně“ 2. Soudní dvůr upřesňuje, že doplňující ustanovení se včlení do jednacích řádů Soudního dvora a Soudu prvního stupně podle článku 63 statutu. Upřesňuje rovněž, že „při řízení o předběžné otázce je zvláště nezbytné zajistit, aby postupující soud byl informován o zahájení a průběhu přezkumného řízení, aby náležitě obeznámen počkal na postoj Soudního dvora a pak rozhodl o sporu v původním řízení“ 3. Předmětem žádosti Soudního dvora je vyhovět prohlášením č. 13, 14 a 15 přijatým dne 26. února 2001 na vrcholné schůzce v Nice. Úvodní poznámky 4. Ustanovení Niceské smlouvy týkající se soudů Unie odpovídají dvojímu cíli, kterým je - změna struktury soudních pravomocí, aby se snížila zátěž Soudního dvora a Soudu prvního stupně, - a zachování úlohy Soudního dvoru jakožto jediného nejvyššího soudního orgánu Unie nezávisle na pravomocích udělených Soudu prvního stupně. Přezkumné řízení přispívá k tomuto druhému cíli, jakmile Soud prvního stupně rozhoduje v odvolacím stupni nebo v předběžné otázce[3] 5. Přezkumné řízení je novým prostředkem v tom smyslu, že zavádí následnou soudní kontrolu výkonu zrušující pravomoci nebo pravomoci v předběžné otázce. Vyjadřuje vůli právních předchůdců Smlouvy nevytvářet na úrovni Soudního dvora třetí stupeň soudní pravomoci v oblasti přímých žalob a z povahy věci ani druhý stupeň soudní pravomoci v oblasti předběžné otázky. 6. Podle stanoviska Komise záměrně výjimečná povaha tohoto řízení vyžaduje přijetí zvláštních statutárních ustanovení. I. Návrh na přezkum a rozhodnutí zahájit přezkumné řízení by měly mít odkladný účinek 7. Přezkumné řízení nelze přirovnat k žalobě nebo opravnému prostředku podanému jednou stranou sporu podle právních prostředků, které si tato strana zvolí. Z tohoto důvodu Komise soudí, že není důvod v tomto ohledu přezkumné řízení přizpůsobovat ustanovením, kterými se řídí žaloby nebo běžné opravné prostředky[4] 8. Je třeba zdůraznit, že neodkladný účinek žalob a běžných opravných prostředků je odůvodněn zejména nutností vyvarovat se neoprávněných žalob a opravných prostředků, které by strany sporu podávaly s cílem pouze zdržet uplatňování napadeného aktu nebo výkon soudního rozhodnutí. Přezkumnému řízení tedy nehrozí toto nebezpečí, neboť se podle článku 62 statutu zahajuje výhradně na podnět prvního generálního advokáta Soudního dvora. 9. Z čl. 225 odst. 2 a 3 Smlouvy ostatně vyplývá, že k případnému přezkumu Soudnímu dvoru se předkládají zrušující rozsudky a rozsudky v předběžné otázce Soudu prvního stupně a že přezkum může být navržen pouze „výjimečně (…) v případě vážného ohrožení jednoty nebo souladu práva Společenství“. 10. Z těchto ustanovení vyplývá, že přezkumné řízení je výjimečným řízením, jehož cílem je ušetřit právní řád Společenství vážných potíží, které by mohly vyplynout z výkonu rozsudku Soudu prvního stupně. 11. Podle stanoviska Komise je třeba zdůraznit skutečnost, že přezkum Soudního dvora se týká zrušujících rozsudků a rozsudků v předběžné otázce. Tyto rozsudky mají za cíl zajistit jednotný výklad a uplatňování práva a splňují tedy základní funkci právního řádu Evropské unie. Zrušující pravomoci a pravomoci v předběžné otázce jsou ostatně v zásadě výlučné a definitivní povahy. 12. Nicméně v případech, kdy odchylně od této zásady rozsudky Soudu prvního stupně mohou být předmětem kontroly Soudního dvora, neboť by mohly ovlivnit jednotu a soulad práva Společenství, nemohou být tyto rozsudky již považovány za konečné a neměly by být tedy vyneseny ani okamžitě nabýt právní moci. Komise soudí, že jejich výkon by měl být vyžadován pouze ve lhůtě jednoho měsíce, která je uvedena v článku 62 statutu, pokud první generální advokát nepodal žádost o přezkum, nebo v případě žádosti podané za tímto účelem v druhé lhůtě jednoho měsíce, která je stanovena zmíněným ustanovením, pokud Soudní dvůr rozhodne nezahajovat přezkumné řízení. 13. Okolnost, že k přezkumnému řízení se přistupuje pouze velmi zřídka, nevyvrací toto tvrzení. Podle Komise je třeba zajistit, že na všechny zrušující opravné prostředky a na každou předběžnou otázku bude dána právně jednotná odpověď, aby byla zachována právní jistota a byla odstraněna všechna rizika inkonzistentnosti v uplatňování práva Společenství. 14. Vzhledem k uvedeným důvodům Komise soudí, že je odkladný účinek přezkumného řízení s tímto řízením neoddělitelně spojen a měl by tedy být ve statutu uznán. 15. Soudní dvůr navrhuje méně automatické řešení, a sice, aby se výkon rozsudku Soudu prvního stupně odložil pouze na žádost, kterou za tímto účelem podá první generální advokát na základě článku 242 Smlouvy. 16. Podle stanoviska Komise takové řešení přináší jistá rizika, jelikož neumožňuje postihnout všechny případy, ve kterých by přezkum Soudního dvora mohl vést ke změně rozsudku Soudu prvního stupně. Je tedy třeba zamezit tomu, aby rozsudek Soudu prvního stupně, který nebyl předmětem žádosti o odklad výkonu rozsudku a který může vytvářet výše zmíněné potíže, byl dočasně prováděn a po přezkumu Soudního dvora musel být změněn. 17. Na základě výše uvedených důvodů Komise soudí, že odkladný účinek přezkumného řízení by umožnil účinněji zachovat účelnost tohoto výjimečného řízení. Kromě jiného by umožnil zjednodušit a zároveň urychlit přezkumné řízení, neboť první generální advokát a Soudní dvůr by se mohli neprodleně zabývat věcí samou, aniž by museli předem posuzovat nutnost případného odkladu výkonu rozsudku Soudu prvního stupně nebo předběžných opatření, jejž podle navrženého mechanismu může navrhnout první generální advokát na základě článku 242 nebo článku 243 Smlouvy. 18. Komise konečně soudí, že uznání odkladného účinku přezkumného řízení je vhodnější, aby se zachovaly - na jedné straně autorita pravomocného rozsudku („res judicata“), která může být zpochybněna v případě vydání více rozhodnutí ve stejné věci, jejichž jediným cílem je výklad práva, - na druhé straně specifičnost tohoto řízení, jehož cílem není pouze stanovení judikatury do budoucna, jako např. opravný prostředek v zájmu zajištění práva, ale rovněž být ku prospěchu stranám sporu. Tyto dva předešlé body vyžadují následující dodatečná vyjádření. V oblasti přímých žalob 19. Rozhodnutím ze dne 2. listopadu 2004 Rada v souladu s článkem 225A Smlouvy zřídila Soud pro veřejnou službu Evropské unie (dále jen „Soud pro veřejnou službu“). Je vhodné připomenout, - že podle článku 11 přílohy uvedeného rozhodnutí jsou opravné prostředky k Soudu prvního stupně proti rozhodnutím Soudu pro veřejnou službu omezeny na právní otázky, - a že podle článku 13 uvedené přílohy[5], je-li opravný prostředek opodstatněný, zruší Soud prvního stupně rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu a vydá rozhodnutí ve věci sám. Pokud spor nedovoluje rozhodnout ve věci, vrátí věc zpět k rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu. 20. Z předchozího vyplývá, že pokud by přezkum neměl mít odkladný účinek, jak navrhuje Soudní dvůr, musel by Soud pro veřejnou službu rozhodnout ve sporu na základě výkladu práva Soudu prvního stupně, třebaže tento výklad práva může ještě Soudní dvůr změnit. 21. Je třeba také podotknout, že na konci přezkumu Soudní dvůr zamýšlí vrátit věc zpět k Soudu prvního stupně, pokud řešení sporu nevyplyne ze skutkových zjištění, kterými je podloženo rozhodnutí Soudu prvního stupně. V tomto případě by sám přijímal konečná rozhodnutí (článek 62 c) návrhu). U navrženého systému hrozí v důsledku toho nebezpečí, že v jedné věci bude učiněno více soudních rozhodnutí ohledně výkladu práva, a to nejprve na úrovni opravných prostředků (rozhodnutí Soudu prvního stupně, po kterém případně následuje rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu) a poté na úrovni přezkumu (rozhodnutí Soudního dvora, po kterém případně následuje rozhodnutí Soudu prvního stupně). 22. Tento postup by tedy mohl znovu zvýšit zatížení soudů, přestože Niceská smlouva měla za cíl toto zatížení snížit, a zejména by byla zpochybněna autorita pravomocného rozsudku („res judicata“). V oblasti předběžné otázky 23. Doposud nebyla Soudu prvního stupně udělena žádná pravomoc v oblasti předběžné otázky. Nicméně, jelikož se návrh Soudního dvora vztahuje rovněž na přezkum rozsudků v předběžné otázce Soudu prvního stupně, Komise zdůrazňuje, že odkladný účinek přezkumu Soudního dvora je v této oblasti zvláště žádoucí. Přezkumné řízení by se totiž nemělo používat jako druhý stupeň řízení o předběžné otázce. Ve hře je jak důvěryhodnost řízení o předběžné otázce, tak úspornost a efektivnost přezkumného řízení. 24. Důvěryhodnost řízení o předběžné otázce a přesněji povinnost soudů posledního stupně postoupit věc k projednání spočívají zejména v tom, že se po vnitrostátních soudech vyžaduje, aby se obracely na Soudní dvůr jako na orgán, který je jediným kontrolním orgánem specializovaným na výklad a posuzování platnosti práva Společenství. Vnitrostátní soud by neměl obdržet na předběžnou otázku dvě různé odpovědi, jednu odpověď podanou Soudem prvního stupně, druhou odpověď podanou Soudním dvorem, která by podle tohoto návrhu „nahrazovala“ odpověď Soudu prvního stupně. 25. Může se prokázat, že navržený systém je mimo jiné pro vnitrostátní soud obtížně zvladatelný a může značně snížit efektivnost přezkumného řízení. Věc se předloží Soudnímu dvoru v rámci odkladu rozhodnutí oznámeného vnitrostátním soudem a tento odklad zpravidla končí oznámením odpovědi na předběžnou otázku, v tomto případě vynesením rozsudku Soudu prvního stupně. Vnitrostátní soud se může tedy ocitnout v situaci, kdy bude povinen vykonat rozsudek Soudu prvního stupně. Za těchto okolností existuje nebezpečí, že nebude možné vzít v potaz informaci, kterou Soudní dvůr hodlá předat vnitrostátnímu soudu, „aby náležitě obeznámen počkal na postoj Soudního dvora a pak rozhodl o sporu v původním řízení“, jinými slovy, aby tento soud nebral v potaz rozsudek Soudu prvního stupně, který mu byl předtím oznámen, a tím by přezkumné řízení ztratilo pro strany sporu svou efektivnost. 26. Jak Soudní dvůr podotýká, ze Smlouvy a z výše uvedených prohlášení vyplývá, že „přezkum“ není opravným prostředkem v zájmu zajištění práva v tradičním smyslu; z diskusí na mezivládní konferenci vyplynulo, že takový opravný prostředek nelze přenést do tehdy připravované právní struktury. Účelem opravného prostředku v zájmu zajištění práva je obvykle zajistit, aby rozhodnutí soudu nižšího stupně nevytvářelo precedenční právo v případech, kdy se strany rozhodnou nepředávat spor soudu posledního stupně, který má jediný pravomoc o určitých záležitostech rozhodovat[6]. Za takového stavu lze zcela přijmout skutečnost, že rozhodnutí oznámené na opravný prostředek v zájmu zajištění práva nevede k opravě rozsudku v dané věci[7], ale pouze k opravě judikatury do budoucna. Uvedený případ je odlišný, protože zásah Soudního dvora se týká zrušujícího rozsudku nebo rozsudku v předběžné otázce Soudu prvního stupně, jinými slovy za stavu, kdy se strany sporu již obrátily na všechny stupně soudní pravomoci, které jim byly k dispozici. Vzhledem k tomuto zvláštnímu stavu musela vzít mezivládní konference v potaz, že zásah Soudního dvora má nejen opravit judikaturu do budoucna, ale rovněž být ku prospěchu stranám sporu, neboť přezkum Soudního dvora přináší odlišné řešení od řešení, které zvolil Soud prvního stupně. 27. Je tedy třeba, aby statutární ustanovení týkající se přezkumného řízení zaručovala, že se účinek rozhodnutí Soudního dvora neomezí pouze na účinek opravného prostředku v zájmu zajištění práva, ale byl skutečně ku prospěchu stranám sporu. 28. Z výše uvedených důvodů vyplývá, že statutární ustanovení týkající se přezkumu by měla stanovit odkladný účinek žádosti o přezkum a rozhodnutí zahájit přezkumné řízení, aby se poskytlo jediné řešení pro kasační stížnosti, které se omezují na právní otázky, a jediná odpověď na předběžné otázky předložené Soudu prvního stupně. II.Přezkum by měl proběhnout v rámci zrychleného řízení 29. Prohlášení č. 15 Niceské smlouvy vyžaduje takové řízení v oblasti předběžné otázky. Zrychlené řízení by se jevilo odůvodněné rovněž pro přímé žaloby, protože k přezkumu by se mělo přistoupit pouze ve výjimečných případech a měl by být zaměřen na konkrétní body rozsudku Soudu prvního stupně; jeho úplná složka s veškerými již vyměněnými argumenty se předá Soudnímu dvoru. 30. Zdá se, že postup stanovený Soudním dvorem se ubírá tímto směrem, neboť k ústní části řízení by nedocházelo automaticky. 31. Ustanovení týkající se ústní části řízení by však měla být objasněna. Navržený mechanismus stanoví, že strany sporu by měly právo předložit vyjádření ve lhůtě, kterou Soudní dvůr stanoví, zatímco členské státy a orgány by mohly předložit vyjádření za podmínek stanovených v článku 23 Smlouvy, a to v dvouměsíční lhůtě od oznámení bodů rozsudku, které je třeba přezkoumat. 32. Komise je toho názoru, že lhůta na podání písemných projevů nebo vyjádření by měla být pro strany, členské státy a orgány stejná a neměla by překročit nejvýše dva nebo tři týdny. 33. Kromě toho by bylo užitečné stanovit přiměřenou lhůtu pro vynesení konečného rozsudku, který se oznámí stranám sporu nebo vnitrostátnímu soudu. III. Závěry 1. Na základě výše uvedených důvodů se Komise domnívá, že statutární ustanovení týkající se přezkumného řízení by měla: a) stanovit odkladný účinek žádosti o přezkum a rozhodnutí zahájit přezkumné řízení, b) upřesnit, že rozhodnutí, která podle čl. 225 odst. 2 nebo odst. 3 Smlouvy přijme Soud prvního stupně, budou považována za konečná - na konci jednoměsíční lhůty stanovené v čl. 62 druhém pododstavci statutu, pokud první generální advokát nenavrhl přezkum rozhodnutí, - a v případě návrhu, který podal první generální advokát, na konci druhé jednoměsíční lhůty stanovené v čl. 62 druhém pododstavci statutu, pokud Soudní dvůr rozhodne nezahajovat přezkumné řízení; c) stanovit zrychlené řízení a d) stanovit přiměřenou lhůtu pro vynesení konečného rozsudku, který se oznámí stranám sporu nebo vnitrostátnímu soudu. 2. Komise soudí, že v souladu s prohlášením č. 14 Niceské smlouvy by bylo užitečné zavést mechanismus pro hodnocení přezkumného řízení. [1] Dokument Rady č. 12464/03 JUR 359 COUR 24 ze dne 12.9.2003. [2] Ustanovení podobné ustanovení článku 60 statutu týkajícího se opravných prostředků. [3] Soudní dvůr provádí kontrolu pravomoci prvního stupně Soudu prvního stupně prostřednictvím zrušujícího rozsudku. [4] Článek 242 Smlouvy a článek 60 Statutu Soudního dvora (, který stanoví, že žaloby a opravné prostředky nemají odkladný účinek). [5] Totéž znění jako článek 61 statutu týkající se opravných prostředků proti rozhodnutím Soudu prvního stupně. [6] Viz čl. 68 odst. 1 Smlouvy o ES, na základě kterého se mohou pouze vnitrostátní soudy posledního stupně obracet na Soudní dvůr ve věci řízení o předběžné otázce. [7] Viz čl. 68 odst. 3 Smlouvy o ES.