Úřední věstník C 017 , 19/01/2001 S. 0004 - 0023



Sdělení Komise Služby obecného zájmu v Evropě (2001/C 17/04) SHRNUTÍ Služby obecného zájmu jsou klíčovým prvkem evropského modelu společnosti. Nový článek 16 ve Smlouvě o ES nyní potvrzuje jejich místo v souboru hodnot sdílených v rámci Unie a jejich úlohu při podpoře sociální a územní soudržnosti. Tyto služby rovněž přispívají k celkové konkurenceschopnosti evropského hospodářství a jsou poskytovány v rámci neustále se rozvíjejících trhů a technologií. Globalizace obchodu, dotvoření vnitřního trhu a rychlé technologické změny s sebou přinesly zvýšenou potřebu otevření nových odvětví hospodářské soutěži. S ohledem na vyjmenované skutečnosti vyzvala Evropská rada z Lisabonu Komisi k aktualizaci jejího sdělení z roku 1996 o službách obecného zájmu v Evropě. Za vymezení poslání služeb obecného zájmu, způsobu, jakým bude tohoto poslání dosahováno, a za zajištění naprosté transparentnosti odpovídají především orgány veřejné moci na příslušné místní, regionální či vnitrostátní úrovni. Společenství zajistí při uplatňování pravidel stanovených ve Smlouvě a s využitím nástrojů, které má k dispozici, aby provádění těchto služeb odpovídalo, z pohledu kvality a cen, co nejvíce potřebám uživatelů služeb a obecně všech občanů. V některých odvětvích, která jsou díky své velikosti a síťové struktuře odvětvími celoevropskými, již byla opatření na úrovni Společenství realizována. Toto sdělení uvádí v současnosti dostupné informace o kladném vlivu těchto opatření na dostupnost a kvalitu služeb obecného zájmu v dotyčných odvětvích a na přiměřenost jejich ceny. Doposud získané zkušenosti také potvrzují plnou slučitelnost pravidel stanovených ve Smlouvě, která se týkají hospodářské soutěže a vnitřního trhu, s přísnými normami platnými v oblasti poskytování služeb obecného zájmu. V některých situacích, zejména v případech, kdy síly trhu samy o sobě nemohou zajistit uspokojivé poskytování služeb, mohou orgány veřejné moci pověřit některé poskytovatele služeb plněním povinností spojených s obecným zájmem a, je-li to nutné, udělit takovýmto subjektům zvláštní nebo výlučná práva a/nebo navrhnout mechanismus financování pro účely poskytování takových služeb. Členské státy a dotyčné hospodářské subjekty potřebují právní jistotu. Toto sdělení objasňuje rozsah a kritéria uplatňování pravidel vnitřního trhu a hospodářské soutěže. V prvé řadě je třeba uvést, že tato pravidla se používají pouze v případě, že dotyčné činnosti jsou ekonomickými činnostmi, které mají vliv na obchod mezi členskými státy. V případech, kdy jsou tato pravidla použita, vychází slučitelnost s těmito pravidly ze tří zásad: - neutralita ve vztahu k veřejnému či soukromému vlastnictví společností, - svoboda členských států vymezit služby obecného zájmu s tím, že vymezení podléhá kontrole zaměřené na odhalování zjevných chyb, - proporcionalita vyžadující, aby omezení hospodářské soutěže a svobod jednotného trhu nepřekračovaly míru nutnou k zaručení účinného plnění poslání. Jelikož se situace neustále vyvíjí a Komise získává při uplatňování pravidel vnitřního trhu a hospodářské soutěže stále nové zkušenosti, bude postupně předkládat nová upřesnění. Sdělení rovněž umožňuje vytvořit si představu o tom, jakým způsobem může Společenství ve spolupráci s místními, regionálními a vnitrostátními orgány na základě článku 16 sestavit na evropské úrovni moderní dynamickou strategii sloužící k zajištění přístupu k nejlepším službám pro všechny občany Evropy. 1. ÚVOD 1. V roce 1996 předložila Komise sdělení o službách obecného zájmu v Evropě [1]. V uvedeném sdělení zdůraznila Komise význam poslání obecného zájmu při dosahování základních cílů Evropské unie. Žádala, aby v tomto smyslu byl začleněn odkaz do Smlouvy o ES. Definice pojmů [2], názory a cíle související s budoucí úlohou těchto služeb ve vztahu k jednotnému trhu stanovené ve sdělení z roku 1996 platí dodnes. Toto sdělení je aktualizací sdělení z roku 1996. 2. Od přijetí prvního sdělení došlo k řadě změn. Na návrh Komise byl v Amsterodamské smlouvě učiněn poprvé odkaz na roli služeb obecného zájmu. Nový článek 16 Smlouvy o ES uznává zásadní význam hodnot, o které se tyto služby opírají, a upozorňuje, jak důležité je, aby Společenství přihlíželo k jejich potřebnosti při navrhování a provádění veškerých svých strategií a zahrnulo je mezi hlavní zásady Smlouvy: "Aniž jsou dotčeny články 73, 86 a 87 a s ohledem na místo, které zaujímají služby obecného hospodářského zájmu mezi společnými hodnotami Unie a na jejich význam při podpoře sociální a územní soudržnosti, pečují Společenství a členské státy v rámci svých pravomocí a v oblasti působnosti této smlouvy o to, aby zásady a podmínky pro fungování těchto služeb umožňovaly naplnění jejich úkolů." 3. Ve sdělení z roku 1996 se uvádí, že z pohledu Komise nejsou služby obecného hospodářského zájmu, pravidla vnitřního trhu a strategie Společenství ve vztahu k hospodářské soutěži zdaleka nekompatibilní a při plnění základních cílů Smlouvy se vzájemně doplňovaly. Z výhod jejich vzájemné souhry musejí těžit jednotliví občané i společnost jako celek. 4. Od roku 1996 se trhy, technologie a potřeby uživatelů dále rychle vyvíjely. Byly získány zkušenosti z odvětví, která v té době procházela liberalizací podle programu jednotného trhu. Na úrovni Společenství došlo k další liberalizaci, ale zároveň byla přijímána opatření na zajištění větší bezpečnosti a v některých případech probíhalo zlepšování kvality a ochrany spotřebitelů. S tím, jak se rozšiřoval vnitřní trh, objevovaly se nové problémy spojené s vymezením některých služeb, jež byly dříve převážně poskytovány za nesoutěžních podmínek, ale které nyní jsou nebo by mohly být v zájmu soutěžitelů. Technologický rozvoj, ale především pokrok, kterého dosáhla informační společnost, vedly navíc k závěru, že územní přístup k poskytování některých služeb je zastaralý a že na tyto služby by mělo být nahlíženo z pozice přeshraniční. 5. I přes kladný dopad liberalizace byly i nadále vyjadřovány obavy související se službami obecného zájmu a s akcemi Společenství. Ve spojitosti se změnami v technologii a v celém právním prostředí, jakož i s měnícími se požadavky zákazníků, mají občané obavu, že kvalita služeb obecného zájmu by mohla utrpět. Zavedení poskytovatelé služeb a orgány veřejné moci, které tyto poskytovatele podporují, tvrdí v návaznosti na výše popsanou obavu, že uplatňování právních předpisů Společenství by mohlo narušit struktury sloužící k poskytování služeb, jejichž význam byl již lety prokázán, a tím pádem zhoršit kvalitu služeb nabízených veřejnosti. Konkurenční poskytovatelé služeb ze soukromého sektoru jsou naopak přesvědčeni, že stávající ujednání nespravedlivě zvýhodňují organizace, které byly orgány veřejné moci pověřeny poskytováním těchto služeb, a tím porušují právní předpisy Společenství. 6. V návaznosti na výše popsané skutečnosti a na žádost Evropské rady z Lisabonu, kterou zopakovala Evropská rada ve Feiře, se Komise zavázala zaktualizovat své sdělení z roku 1996. Tato aktualizace má dva cíle: - podrobněji popsat konkrétní role orgánů veřejné moci na různých úrovních a ustanovení týkající se hospodářské soutěže a vnitřního trhu, která se vztahují na služby obecného zájmu, a reagovat tak na požadavek větší právní jistoty některých hospodářských subjektů. Zvláštní pozornost je věnována oblasti uplatňování předpisů o státní podpoře, - dále rozvinout evropský rámec v souvislosti s řádným fungováním služeb obecného zájmu, ve kterém v souladu s článkem 16 Smlouvy o ES hrají odpovídající roli místní, regionální a vnitrostátní orgány, jakož i Společenství. 7. Sdělení je rozděleno do několika oddílů. V oddíle 2 předkládá Komise své názory na poslání plněné službami obecného zájmu. V oddíle 3 je objasněno uplatňování pravidel hospodářské soutěže a jednotného trhu ve vztahu k službám obecného zájmu. Oddíl 4 představuje některé předběžné výsledky ze zkušeností z uplatňování zásady univerzální služby v odvětvích liberalizovaných podle programu jednotného trhu. Další informace o situaci v jednotlivých odvětvích jsou uvedeny v příloze I. Oddíl 5 je východiskem pro další opatření zaměřená na zvýšení kvality a účinnosti poskytování služeb obecného zájmu jakožto klíčového prvku evropského modelu společnosti. 2. POSLÁNÍ SLUŽEB OBECNÉHO ZÁJMU 8. Jádrem politiky Společenství týkající se služeb obecného zájmu je zájem občanů. Služby obecného zájmu významně přispívají k celkové konkurenceschopnosti evropského průmyslu a k posilování hospodářské, sociální a územní soudržnosti. Jako uživatelé těchto služeb očekávají evropští občané vysokou kvalitu za přijatelnou cenu. Středem pozornosti veřejných opatření v této oblasti jsou právě oni a jejich požadavky. Společenství dohlíží na plnění cílů obecného zájmu a poslání sloužit veřejnosti. 9. Aby mohly příslušné orgány veřejné moci svému poslání dostát, je nutné, aby jejich jednání bylo transparentní a aby s jistou mírou přesnosti vymezily potřeby uživatelů, pro které jsou služby obecného zájmu připravovány, určily, kdo je pověřen vymezením příslušných povinností a dohlížením na jejich plnění, a popsaly způsob, jakým budou tyto povinnosti plněny. Pro stanovení kritérií pro služby obecného zájmu je třeba přijmout opatření na příslušné úrovni, na úrovni Společenství, na úrovni vnitrostátní, regionální či místní. Tato opatření se musejí vzájemně doplňovat a podporovat. 10. Potřeby uživatelů by měly být vymezeny co nejpodrobněji. Je zřejmé, že potřeby uživatelů hrají významnou roli. Pro uživatele jsou nejdůležitějšími aspekty neomezená dostupnost, vysoká kvalita a přiměřená cena. Významnými uživateli služeb obecného zájmu jsou také podniky, zejména malé a střední podniky, jejichž potřeby musejí být rovněž uspokojovány. Požadavky občanů zahrnují široké spektrum oblastí, např.: - vysoký stupeň ochrany životního prostředí, - zvláštní potřeby některých skupin obyvatelstva, jako jsou zdravotně postižené osoby nebo osoby s nízkými příjmy, - kompletní územní pokrytí základními službami ve vzdálených či nesnadno přístupných oblastech. 11. Při vymezování požadavků uživatelů souvisejících se službami obecného zájmu může pomoci celá řada zásad. Mezi tyto zásady patří: - jasné určení základních povinností, aby se zajistila vysoká kvalita poskytovaných služeb, vysoká úroveň veřejného zdraví a materiální bezpečnost služeb, - maximální transparentnost, např. používaných sazeb, smluvních podmínek, výběru poskytovatelů služeb a jejich financování, - volba služby a případně volba dodavatele a účinná hospodářská soutěž mezi dodavateli, - v odůvodněných případech existence regulačních subjektů nezávislých na hospodářských subjektech a zjednávání nápravy v podobě postupů pro vyřizování stížností a řešení sporů. Tyto zásady by mohly zahrnovat rovněž zastoupení a aktivní zapojení uživatelů v definici služeb a volbu způsobu platby. 12. Dodavatelé služeb obecného zájmu hrají rovněž důležitou roli a svými dlouholetými zkušenostmi s uspokojováním potřeb uživatelů mohou významně přispět k dalšímu rozvoji těchto služeb. Je tudíž nanejvýš užitečné seznamovat se kromě požadavků uživatelů také s názory dodavatelů služeb [3]. Při organizování konzultací s dodavateli služeb musejí orgány veřejné moci zřetelně oddělit potřeby uživatelů od potřeb dodavatelů. 13. Orgány veřejné moci musejí najít odpověď na otázku, jak zajistit, aby poslání, která přiřadily službám obecného zájmu, byla plněna v souladu s přísnými normami kvality a co nejúčinnějším způsobem. Existuje několik možností, jak splnění těchto poslání zajistit. Při výběru té nejvhodnější se přihlédne zejména k těmto skutečnostem: - technické a hospodářské charakteristiky uvedených služeb, - zvláštní požadavky uživatelů, - kulturní a historické zvláštnosti dotyčného členského státu. Výběr rozdílných způsobů realizace různých služeb – nebo dokonce stejné služby, pokud se podmínky v jednotlivých členských státech, či dokonce v rámci jednoho členského státu, liší – by tudíž neměl být chápán jako postup nesprávný, ale naopak by měl být vnímán jako důležitý rys efektivnosti. 3. SLUŽBY OBECNÉHO ZÁJMU A JEDNOTNÝ TRH 14. Služby obecného hospodářského zájmu se liší od běžných služeb v postoji orgánů veřejné moci, podle kterých je potřeba služby obecného zájmu poskytovat i na trzích, kterým k jejich poskytování chybí dostatečný podnět. Tím však není nikterak popřena skutečnost, že v mnoha případech bude právě trh nejlepším nástrojem poskytování těchto služeb. Mnohé ze základních potřeb jako potraviny, oděvy nebo bydlení jsou uspokojovány výhradně nebo v převážné míře trhem. Domnívají-li se však orgány veřejné moci, že poskytování některých služeb je obecným zájmem a že síly trhu by nemusely zajistit toto poskytování v uspokojivé míře, mohou stanovit zvláštní postup pro poskytování služeb, aby byly tyto potřeby uspokojeny formou povinností poskytovat službu obecného zájmu. Splnění těchto povinností může vést, třebaže ne nutně, k udělení zvláštních nebo výlučných práv nebo k poskytnutí zvláštních mechanismů financování. Definice zvláštního poslání obecného zájmu a odpovídající služby požadované ke splnění tohoto poslání nemusí nutně obsahovat přesné určení způsobu, jakým má být služba poskytnuta. Typickým případem je povinnost poskytovat univerzální službu [4], tzn. povinnost poskytovat určitou službu na celém území za přijatelnou cenu a za podobných kvalitativních podmínek bez ohledu na ziskovost jednotlivých operací. 15. Orgány veřejné moci mohou rozhodnout o uplatnění povinností obecného zájmu na všechny hospodářské subjekty působící na trhu nebo, v některých případech, určit jeden hospodářský subjekt nebo omezený počet hospodářských subjektů se zvláštními povinnostmi bez udělení zvláštních či výlučných práv. Tímto způsobem je zaručena maximální hospodářská soutěž a uživatelé mají nejvyšší možnou svobodu při výběru poskytovatele služeb. Pokud je plněním povinností poskytování veřejné služby pověřen pouze jeden hospodářský subjekt nebo omezený počet hospodářských subjektů působících na stejném trhu, zatímco zbývající hospodářské subjekty z tohoto trhu tuto povinnost nemají, je vhodné vyžadovat, aby se všechny hospodářské subjekty působící na daném trhu podílely na financování čistých dodatečných nákladů na poskytování služby obecného zájmu prostřednictvím systému dodatečných poplatků nebo fondu veřejných služeb. V takovém případě je nutné zajistit, aby podíl nákladů hrazený podnikem odpovídal míře činnosti podniku na trhu a aby tento podíl byl zřetelně oddělen od ostatních poplatků, které podnik platí v rámci své běžné činnosti. 16. V dnešní době jsou například veřejné telefonní služby poskytovány v celém Společenství i přes úplnou liberalizaci odvětví telekomunikací v roce 1998 v rámci povinností poskytovat univerzální službu. Rozhodnutí přijatá na počátku devadesátých let 20. století ve prospěch postupné liberalizace trhu byla sama o sobě odrazem technologického rozvoje a dění na trhu, jejichž působením došlo k tomu, že držení zvláštních či výlučných práv v tomto odvětví přestalo být účinným a odpovídajícím prostředkem zajišťování příjmů, které hospodářské subjekty potřebovaly k poskytování univerzální služby. Na konkurenčním trhu dovolil rámec Společenství členským státům zavést do užívání mechanismy umožňující sdílení nákladů na poskytování univerzální služby vymezené na úrovni Společenství. Většina členských států nepovažuje ovšem ve skutečnosti za nutné vzhledem k nízkým nákladům tyto systémy využívat. 17. Některé služby obecného zájmu však nemohou být poskytovány větším počtem subjektů, například v případě, kdy je ekonomické přežití možné jen u jediného subjektu. V takové situaci udělují obvykle orgány veřejné moci výlučná nebo zvláštní práva k poskytování služby obecného zájmu formou vydání povolení na dobu určitou prostřednictvím nabídkového řízení. Hospodářská soutěž má při rozhodnutí o výběru nabídky zajistit, aby splnění cílů přidělených službě obecného zájmu stálo veřejnost co nejméně. 18. Pokud ani jedna ze dvou prvních možností neumožňuje uspokojivé splnění cílů obecného zájmu, může být nutné přistoupit k zadání konkrétního úkolu veřejné služby jednomu hospodářskému subjektu nebo omezenému počtu hospodářských subjektů a tomuto jedinému hospodářskému subjektu nebo skupině hospodářských subjektů udělit nebo ponechat zvláštní či výlučná práva. V takovéto situaci, jakož i v situaci popsané výše, kdy jsou výlučná práva udělována v rámci nabídkového řízení, mohou orgány veřejné moci zajistit náležité financování, které by pověřeným subjektům umožnilo plnit konkrétní úkol veřejné služby, jež jim byl přidělen. 19. Dodržování ustanovení Smlouvy o ES, a zejména ustanovení týkajících se hospodářské soutěže a vnitřního trhu, je zcela v souladu se zajišťováním poskytování služeb obecného zájmu. Zásadní ustanovení pro sladění cílů Společenství, včetně cílů hospodářské soutěže a svobod vnitřního trhu, na straně jedné, s účinným plněním cíle obecného hospodářského zájmu zadaným orgány veřejné moci na straně druhé, je obsaženo v článku 86 Smlouvy, a zejména v čl. 86 odst. 2. Tento článek zní: "1. Pokud jde o veřejné podniky a podniky, kterým členské státy přiznávají zvláštní nebo výlučná práva, tyto státy nepřijmou ani neponechají v platnosti opatření odporující pravidlům této smlouvy, zejména pravidlům stanoveným v článcích 12 a 81 až 89. 2. Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým v této smlouvě, zejména pravidlům hospodářské soutěže, pokud uplatnění těchto pravidel nebrání právně nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které jim byly svěřeny. Rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Společenství. 3. Komise dohlíží na provádění tohoto článku a vydává podle potřeby členským státům potřebné směrnice a rozhodnutí." 20. K pochopení, jak tato ustanovení ovlivňují opatření přijatá orgány veřejné moci za účelem zajištění poskytování určitých služeb veřejnosti, je vhodné připomenout tři zásady, které jsou základem pro uplatňování článku 86. Těmito zásadami je neutralita, svoboda definovat a proporcionalita. 21. Neutralita ve spojitosti s veřejným či soukromým vlastnictvím společností je zaručena článkem 295 Smlouvy o ES. Na jedné straně si Komise neklade otázku, zda by podniky odpovědné za poskytování služeb obecného zájmu měly být veřejné nebo soukromé. Nepožaduje tudíž privatizaci veřejných podniků. Na druhé straně jsou pravidla uvedená ve Smlouvě, a především pravidla hospodářské soutěže a vnitřního trhu, uplatňována bez ohledu na formu vlastnictví podniku (soukromou nebo veřejnou). 22. Svoboda členských států definovat znamená, že členské státy odpovídají v prvé řadě za vymezení toho, co považují za služby obecného hospodářského zájmu na základě konkrétních rysů daných činností. U takovéto definice může být kontrolováno pouze to, zda obsahuje zjevné chyby. Členské státy mohou udělovat zvláštní nebo výlučná práva, která potřebují podniky pověřené poskytováním služeb, regulovat činnost podniků a případně tyto podniky financovat. V oblastech, které na rovině regulace nespadají přímo do působnosti Společenství, mají členské státy široký prostor k navrhování vlastních strategií, které mohou být podrobovány kontrole jen ve spojitosti s výskytem zjevných chyb. To, zda bude služba považována za službu obecného zájmu, a způsob, jakým bude zajištěno její poskytování, jsou záležitosti, o kterých se rozhoduje především na místní úrovni. Úkolem Komise je zajistit, aby použité prostředky byly v souladu s právními předpisy Společenství. V každém případě však musí být, v zájmu umožnění uplatnění výjimky uvedené v čl. 86 odst. 2, jasně vymezen úkol veřejné služby a musí být výslovně zadán úkonem orgánu veřejné moci (včetně smluv) [5]. Tato povinnost je nutná k zajištění právní jistoty jakož i transparentnosti ve vztahu k občanům a nezbytná k tomu, aby Komise mohla provést své hodnocení proporcionality. 23. Proporcionalita podle čl. 86 odst. 2 znamená, že prostředky použité k plnění poslání obecného zájmu nesmějí vytvářet zbytečné narušení obchodu. Konkrétně musí být zajištěno, aby žádné omezení uplatňování pravidel uvedených ve Smlouvě o ES, a zejména omezení hospodářské soutěže a svobod vnitřního trhu, nepřesáhlo míru potřebnou k zaručení účinného plnění poslání obecného zájmu. Provádění služby obecného hospodářského zájmu musí být zadáno a pověřené podniky musejí být schopny splnit daný závazek a nést čisté dodatečné náklady na provedení úkolu, který jim byl zadán. Komise provádí tuto kontrolu proporcionality, která podléhá soudnímu přezkoumání Soudního dvora, způsobem, který je přiměřený a vhodný, jak dokládá způsob využití rozhodovacích pravomocí svěřených Komisi v čl. 86 odst. 3 [6]. 24. Zásady popsané v článku 86 umožňují dosáhnout přizpůsobivé rovnováhy, která reaguje na konkrétní situaci a přihlíží k rozdílným podmínkám a cílům členských států, jakož i k technickým omezením, jež se mohou lišit odvětví od odvětví. 25. Na základě zkušeností je možné si vytvořit dostatečně podrobný přehled o konkrétních způsobech porovnávání požadavků obecného zájmu s požadavky souvisejícími s hospodářskou soutěží a vnitřním trhem [7]. Jak již bylo popsáno výše, členské státy mají několik možností, jak zajistit poskytování služeb obecného zájmu, od otevření trhu hospodářské soutěži přes stanovení povinnosti veřejné služby až po udělování zvláštních či výlučných práv jednomu hospodářskému subjektu nebo omezenému počtu subjektů, a to při současném poskytnutí financování i bez něj. 26. Ve spojitosti s konkrétním případem financování rozhodl nedávno Evropský soud prvního stupně, že vyrovnávací platba poskytnutá státem jistému podniku za plnění povinností obecného zájmu představuje státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES [8]. Pokud ovšem nejsou využity výhody vyplývající z výjimek podle článků 73 nebo 87, může být poskytnutí vyrovnávací platby slučitelné se Smlouvou o ES na základě čl. 86 odst. 2. Tak je tomu v případě, kdy jsou splněny všechny podmínky takového poskytnutí, a zejména jestliže tato vyrovnávací platba nepřesahuje výši čistých dodatečných nákladů na plnění konkrétních úkolů, které byly podniku svěřeny. Komise se domnívá, že pokud je výše vyrovnávací platby pevně stanovena na odpovídající období na základě otevřeného, transparentního a nediskriminačního postupu, lze předpokládat, že tato podpora je slučitelná s pravidly státní podpory dle Smlouvy [9]. 27. Ještě před vymezením rozsahu výjimky z pravidel hospodářské soutěže a vnitřního trhu, které dovoluje článek 86, je vhodné ověřit, zda se vůbec tato pravidla Společenství uplatňují. Při tomto ověřování by měly být zohledněny tři záležitosti: rozlišení mezi ekonomickými a neekonomickými činnostmi, dopad na obchod mezi členskými státy a strategie Společenství ve vztahu k případům menšího významu. 28. Podmínky uvedené v článku 86 odkazují na služby obecného hospodářského zájmu. Obecně platí, že pravidla hospodářské soutěže a vnitřního trhu se nevztahují na neekonomické činnosti, a nemají tudíž žádný dopad na služby obecného zájmu, které představují neekonomické činnosti. V prvé řadě to znamená, že pravidla hospodářské soutěže a vnitřního trhu se neuplatňují ve vztahu k záležitostem, které jsou ve výsadní pravomoci státu (jako zajišťování vnitřní i vnější bezpečnosti, výkon spravedlnosti, řízení zahraničních vztahů a další případy výkonu úřední moci). Článek 86 a jeho podmínky tedy není možné uplatnit. Evropský soudní dvůr vydal například rozhodnutí o tom, že organizace ovládající vzdušný prostor, dohlížející na jeho využití a vybírající poplatky za používání svého leteckého navigačního systému [10] nebo soukromoprávní subjekt provádějící kontrolu znečištění v námořním přístavu [11] vykonávají pravomoci charakteristické pro orgán veřejné moci a jejich činnost není ekonomické povahy. 29. Pravidla hospodářské soutěže a vnitřního trhu se dále neuplatňují ve vztahu k službám jako systému národního vzdělávání a povinného základního sociálního zabezpečení. Ve spojitosti s prvně zmíněnými systémy vydal Evropský soudní dvůr rozhodnutí uvádějící, že stát není při zavádění a správě takovéhoto systému zapojen do výdělečné činnosti, ale pouze plní svou povinnost k vlastním občanům na poli sociálním, kulturním a vzdělávacím [12]. V souvislosti s posledně uvedenými systémy rozhodl Evropský soudní dvůr, že organizace pověřené správou státem zavedených systémů sociálního zabezpečení, jako je povinné nemocenské pojištění, které vycházejí ze zásady solidarity, které jsou neziskové a u kterých nejsou vyplácené dávky v přímém poměru k výši povinných příspěvků, plní výlučně sociální funkci a nevykonávají ekonomickou činnost [13]. 30. V obecnější rovině podle judikatury Soudního dvora [14] platí, že ve vztahu k mnohým činnostem prováděným organizacemi plnícími převážně sociální funkce, které nejsou ziskové a jejichž snahou není realizovat průmyslové či obchodní činnost, nebudou za běžných okolností uplatňována pravidla Společenství týkající se hospodářské soutěže a vnitřního trhu. Sem patří různé neekonomické činnosti organizací jako odborové organizace, politické strany, církve a náboženské společnosti, sdružení spotřebitelů, učené společnosti, dobročinné a pomocné organizace. Pokud se však takováto organizace zapojí při plnění úkolu obecného zájmu do ekonomické činnosti, bude se uplatňování pravidel Společenství na tyto ekonomické činnosti řídit zásadami uvedenými v tomto sdělení, s přihlédnutím zejména k sociálnímu a kulturnímu prostředí, v němž jsou příslušné činnosti prováděny. V případech, kdy by se na tyto činnosti vztahovaly právní předpisy Společenství, prověří Komise navíc také, s ohledem na obecnější zohlednění využití svého práva volného uvážení, zda zájmy Společenství vyžadují, aby byla v souvislosti s těmito případy činná s ohledem na své právní povinnosti podle Smlouvy o ES. 31. Dále by mělo být připomenuto, že soutěžní právo Společenství je uplatňováno pouze v případech, kdy by dotyčné jednání mohlo ovlivnit obchod mezi členskými státy. Obdobně se pravidla o svobodě volného poskytování služeb uvedená ve Smlouvě neuplatňují, pokud se všechny aspekty dotyčných činností dotýkají pouze jediného členského státu. 32. Ve spojitosti se soutěžními pravidly (články 81 a 82 Smlouvy o ES) nemá za běžných okolností činnost, která ovlivňuje trh pouze nevýznamně – což může být případ celé řady služeb obecného zájmu místní povahy – dopad na obchod mezi členskými státy, a tudíž nepodléhá pravidlům Společenství [15]. Kromě toho existují případy menšího významu, které se v souladu s pravidly Společenství týkajícími se hospodářské soutěže dále neprošetřují [16]. Opět platí, že řada místních služeb bude pravděpodobně považována za případ menšího významu, a Komise tedy nebude muset prošetřovat údajná porušení soutěžních pravidel z této oblasti. 33. Pokud jde o posouzení podle ustanovení Smlouvy o ES o státní podpoře, pravdou je, že relativně nízká hodnota podpory ani relativně malá velikost podniku, kterému je podpora vyplacena, ještě samy o sobě nevylučují možnost, že by mohlo dojít k ovlivnění obchodu v rámci Společenství. Z ustálené judikatury ovšem vyplývá, že kritérium ovlivnění obchodu je splněno pouze v případě, že podnik, který je příjemcem podpory, provádí ekonomickou činnost související s obchodem mezi členskými státy. Komise také stanovuje meze, podle kterých posuzuje, zda budou uplatněna pravidla státní podpory [17]. Z výše uvedeného vyplývá, že mnohé místní služby budou pravděpodobně vyloučeny z působnosti pravidel státní podpory. 34. Veřejné financování služeb obecného hospodářského zájmu, které by mohly mít vliv na obchod, musí být navíc prověřeno s přihlédnutím ke zvláštním ustanovením o státní podpoře uvedeným ve Smlouvě, aby bylo možné zjistit, zda je toto financování přípustné. Kromě výjimky uvedené v čl. 86 odst. 2 a objasněné výše je k dispozici řada výjimek ze zákazu státní podpory. Zajímavé jsou zejména odchylky uvedené v článku 73 vztahující se k podpoře dopravy a v čl. 87 odst. 3 písm. d) související s podporou určenou na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví [18]. Podmínky slučitelnosti dle čl. 87 odst. 3 jsou vymezeny v rámcích či pokynech např. ke státní podpoře malým a středním podnikům [19], podnikům v zanedbaných městských oblastech [20], k podpoře zaměstnanosti [21] a vzdělávání [22], k vnitrostátní regionální podpoře [23], podpoře na ochranu životního prostředí [24] a podpoře pro výzkum a vývoj [25]. 35. Zásady stanovené v tomto sdělení se vztahují na všechna hospodářská odvětví. Na žádost Evropské rady přijala například Komise v roce 1998 Zprávu pro Radu ministrů o službách obecného hospodářského zájmu v bankovnictví [26], která vycházela z dotazníku adresovaného všem členským státům. Výsledkem šetření Komise bylo zjištění, že podle řady členských států plní některé úvěrové instituce zvláštní úkoly, které představují služby obecného hospodářského zájmu. Tyto úkoly spočívají především v podpoře malých a středních podniků, poskytování nebo zaručování vývozních úvěrů, hypotečních úvěrů, poskytování finančních prostředků městům a obcím, ve financování projektů z oblasti infrastruktury a regionálního rozvoje. Dva členské státy považovaly dodání komplexní finanční infrastruktury, která zajišťovala územní pokrytí popsané v odstavci 10, jistou skupinou úvěrových institucí za službu obecného hospodářského zájmu. V závěru zpráva konstatuje, že slučitelnost každého z těchto systémů a úkolů s čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES musí být ověřena samostatně pro každý individuální případ. 36. S tím, jak se rozvíjí technologie a trhy, jsou orgány veřejné moci a hospodářské subjekty vystavovány v souvislosti s uplatňováním právních předpisů ES ve vztahu ke svým činnostem stále novým nejistotám. Komise bude proto v zájmu posílení právní jistoty pokračovat ve vyvíjení snah o co nejlepší využití nástrojů, které má k dispozici. Jakmile Komise získá zkušenosti s vyrovnáváním se s novými situacemi objevujícími se ve spojitosti se službami obecného zájmu, zasadí se o přesnější vymezení rozsahu uplatňování pravidel ES a kritérií pro posuzování slučitelnosti s těmito pravidly. Bude tak činit v souladu se zavedenými postupy a po podrobné konzultaci s členskými státy. Mezi nástroje, které při tom využije, patří sdělení, pokyny a nařízení o blokových výjimkách. 4. ZKUŠENOSTI S LIBERALIZACÍ NĚKTERÝCH SLUŽEB OBECNÉHO ZÁJMU 37. V době, kdy bylo zveřejněno sdělení z roku 1996, bylo rozhodnuto o uvolnění trhů pro několik hlavních služeb obecného zájmu podle programu jednotného trhu, avšak bylo příliš brzy na posouzení toho, jaký vliv by mohl mít tento krok na kvalitu, cenu a dostupnost služeb. V některých odvětvích, zejména v telekomunikacích, již tyto nejasnosti pominuly. Obecně ovšem platí, že stále není k dispozici dostatek kvalitních a aktuálních údajů o klíčových ukazatelích, na jejichž základě by bylo možné vyhodnotit zkušenosti s těmito službami. Nejpodrobnější informace jsou k dispozici v odvětví telekomunikací, hned po nich následuje letecká doprava. Z oblasti energetiky existuje dostatek dat týkajících se cen a Komise právě zahájila přípravu studie vycházející z výsledků práce již vykonané úřadem Eurostat, jejímž cílem je průběžně sledovat "ukazatele hospodářské soutěže", soubor faktorů informujících o skutečné úrovni hospodářské soutěže na trhu. Komise kromě toho obdržela vyjádření členských států vztahující se k úrovni a cílům veřejných služeb v plynárenství a v odvětví energetiky a na jejich základě připravuje sdělení, které bude sloužit jako vzorová analytická pomůcka k udržení a zvýšení úrovně veřejných služeb. 38. Z informací, které jsou v současnosti k dispozici, vyplývá, že liberalizace služeb podle programu jednotného trhu měla zřejmě kladný vliv na dostupnost, kvalitu a přiměřenost cen služeb obecného zájmu. Neznamená to však, že tyto služby musejí nutně fungovat uspokojivým způsobem. Ke slovu se dostávají další faktory, jako je cena vybavení nutného k zajištění spojení, přetížení nebo různé postupy narušující hospodářskou soutěž, kterým dosud nebyla věnována náležitá pozornost, nebo nedostatek účinných nápravných mechanismů, kterých by mohli uživatelé využít v případě, že služby řádně nefungují. V důsledku toho nebylo dosud možné ve všech vrstvách společnosti a ve všech částech Společenství v plné míře využít výhod liberalizace. 39. Univerzální služba, a zejména definice zvláštních povinností univerzální služby, jsou klíčovými součástmi liberalizace trhu Evropské unie v oblasti služeb, jakými jsou např. telekomunikace. Definice a záruka poskytování univerzální služby zajišťují během uskutečňování přechodu z monopolního prostředí na trh s otevřenou soutěží stálý přístup a neměnnou kvalitu poskytovaných služeb pro všechny uživatele a odběratele. Univerzální služba je v rámci prostředí telekomunikačních trhů otevřených hospodářské soutěži vymezena jako minimální soubor služeb stanovené kvality, k němuž mají za specifických vnitrostátních podmínek a za přiměřenou cenu přístup všichni uživatelé a odběratelé. Tato ustanovení jsou východiskem pro zlepšování kvality a snižování cen služeb, které je umožněno existencí soutěže na trhu. 4.1 Telekomunikace 40. Univerzální služba tak, jak je vymezena v právních předpisech Společenství v odvětví telekomunikací, zahrnuje poskytování telefonních služeb, faxových služeb a přenosu údajů hovorovým pásmem díky využití modemů (tzn. přístup k internetu). Uživatelé musejí mít na určitém stálém místě přístup k mezinárodním a vnitrostátním hovorům, jakož i k tísňovým voláním. Definice obsahuje rovněž poskytování pomoci operátora, informace o telefonních číslech, veřejné telefonní automaty a zvláštní zařízení určená zdravotně postiženým zákazníkům nebo zákazníkům se zvláštními sociálními potřebami. Definice nepokrývá služby mobilní telefonní sítě ani širokopásmový přístup k internetu. 41. Pokud jde o telefonní službu, má podle nejnovější studie [27] přístup z domova k telefonní službě 96 % evropských domácností. Něco přes polovinu zbývajících domácností nemá o tyto služby zájem nebo využívají k přístupu k nim jiných prostředků. Méně než 2 % domácností nemají k telefonní službě přístup z finančních důvodů. Od počátku roku 1998 těžili všichni zákazníci z výrazného snižování cen – jen v prvním roce poklesly ceny o 40 % u mezinárodních hovorů, o 30 % u dálkových hovorů a o 30 % u oblastních hovorů. Ceny za místní hovory se však nedočkaly významného poklesu. V průměru se v období let 1997–1999 ceny pro domácnosti snížily o více než 40 %. 42. Hospodářská soutěž podnítila rozvoj mobilních telefonních služeb. Poměr rozšířenosti se od liberalizace zvýšil z 11 % na 48 % obyvatelstva. U domácností s nižšími příjmy je pravděpodobnost toho, že budou využívat výlučně mobilních telefonních služeb, vyšší než u domácností s vyššími příjmy (6 % domácností oproti 2 %), přestože celková míra používání těchto služeb s příjmem stoupá. Z toho je patrné, že pro značnou část domácností s nízkými příjmy představují mobilní telefony i přes absenci závazku univerzální služby přijatelnou alternativu pevných telefonních linek. 43. Vzhledem k tomu, že přístup k internetu prostřednictvím mobilních telefonních služeb třetí generace a televize odstraní závislost na počítačích (33 % domácností v EU), poroste míra využití v příštích pěti letech dle odhadů závratnou rychlostí. 44. Uživatelé z venkova se nezdají být v souvislosti s územní dostupností základních služeb znevýhodněni. Celkově platí, že venkovské domácnosti jsou ve skutečnosti lépe vybaveny telefonním zařízením než domácnosti v metropolitních oblastech. Zdá se, že příjmy mají na služby mnohem větší vliv než rozlišení na město a venkov. 4.2 Doprava 45. Proces postupného otevírání trhu u letecké dopravy byl dokončen ke dni 1. července 1998. Ve svém sdělení přijatém v loňském roce zhodnotila Komise důsledky deseti let liberalizace [28]. Liberalizace letecké dopravy vedla ke zvýšení počtu dopravců ze 132 v roce 1993 na 164 v roce 1998. Tržní podíl zavedených vnitrostátních leteckých dopravců stále klesá a počet tras s více než dvěma leteckými provozovateli se od roku 1992 ztrojnásobil. Rostoucí počet zlevněných tarifů rozšířil škálu atraktivních cenových nabídek pro uživatele. Pružné tarifní ceny oproti tomu neustále rostou. Ve srovnání se zlevněnými cenami jsou dvojnásobné. 46. Stupeň hospodářské soutěže na jednotlivých leteckých trasách má výrazný vliv na cenu letecké dopravy. Jestliže trh přejde z monopolu na prostředí, ve kterém působí dva či více dopravců, ceny se snižují. V první třídě se ceny po přechodu od monopolního prostředí k trasám, o které se dělí tři a více dopravců, snížily o 10 %, v turistické třídě činil pokles standardních cen 17 % a u zlevněných tarifů 24 %. 47. Dopady liberalizace zpomaluje nebo zmenšuje celá řada skutečností. Přístup k volným letištním časům a omezená kapacita letišť představují pro subjekty, které na trh teprve vstupují, skutečný problém. Věrnostní programy jako program "pravidelný cestující" zvýhodňují letecké společnosti s rozsáhlou sítí působišť, které cestujícím nabízejí lepší možnosti nasbírat a poté využít body v rámci programu "pravidelný cestující". Tato situace znevýhodňuje zejména menší letecké společnosti snažící se o účinné vynakládání prostředků. Vysoké náklady na služby pozemního odbavování a jejich nízká kvalita ještě zvyšují pevné náklady, které zhoršují schopnost nově vstupujících subjektů soutěžit na poli cen. A konečně přetížení a špatné využití volného vzdušného prostoru vedou ke snižování kvality poskytovaných služeb a ke stále častějšímu zpožďování. 48. Uložení povinností veřejné služby by mohlo pomoci při překonávání těchto obtíží. Volba trasy a přidělené normy podléhají kontrole ze strany Komise. Od roku 1993 byly povinnosti veřejné služby stanoveny v rámci Společenství v případě více než jedné stovky tras, zejména ve Francii, Irsku a Portugalsku, ale také ve Švédsku, v Německu, Itálii a ve Spojeném Království. Jedná se však o velmi malé procento z celkového objemu letecké dopravy ve Společenství. 49. Poskytování služeb přepravy cestujících v odvětví železniční a silniční dopravy, které se řídí vývojem na trhu, prochází v současné době významnými změnami. Několik subjektů z této oblasti začalo aktivně působit v jiných členských státech. Souběžně s tím začaly členské státy otevírat domácí trhy hospodářské soutěži. Za základní předpoklady zaručení vysoké kvality bylo považováno sladění základního stupně hospodářské soutěže a minimálních požadavků na transparentnost při výběru nabídky. Komise navrhla nový rámec [29], který zajistí, aby byl na provozovatele veřejné dopravy vyvíjen konkurenční tlak vyžadující poskytování lepších služeb cestujícím, kontrolu nákladů a zajištění maximální bezpečnosti. 4.3 Energetika 50. V porovnání s telekomunikacemi či leteckou dopravou je o dopadech liberalizace energetiky na služby obecného zájmu k dispozici mnohem méně informací. K otevření trhu s elektřinou a plynem hospodářské soutěži došlo teprve nedávno, a je tedy příliš brzy na jakékoli závěry týkající se jeho fungování. Ve většině zemí s výjimkou Belgie, Dánska a Irska se domácnosti v EU dočkaly v období mezi červencem 1996 a lednem 2000 snížení cen v průměru o 5,2 %. U malých podniků byl pokles větší a činil v průměru 7,9 %, výjimkou bylo výrazné zvýšení v Dánsku a Řecku. 4.4. Spokojenost zákazníků se službami obecného zájmu 51. V rámci série průzkumů veřejného mínění agentury Eurobarometer [30] bylo domácnostem účastnícím se průzkumů položeno několik otázek zjišťujících názor domácností na služby obecného zájmu. Průzkum doplnil podrobnější údaje, které byly získány o odvětví telekomunikací ze zprávy o domácnostech popsané výše. Výsledky jsou velmi zajímavé, neboť umožňují srovnání různých druhů služeb. Není však možné vysledovat, jak se služby postupně vyvíjely. Podstatné rozdíly v povaze odpovědí mezi jednotlivými členskými státy by mohly svědčit o tom, že očekávání spojená se službami jsou důležitým prvkem při vnímání míry spokojenosti. Z tohoto důvodu jsou srovnání mezi různými druhy služeb pravděpodobně ještě informačně významnější než absolutní hodnoty odpovědí. 52. Spokojenost zákazníků s celou řadou aspektů (přístup, cena, kvalita, dostupné informace, podmínky, stížnosti) byla hodnocena samostatně u pevně stanoveného souboru služeb složeného z telefonních služeb, dodávky elektřiny, plynu a vody, poštovních služeb, městské dopravy a meziměstské železniční dopravy. Přístup k jednotlivým službám i jejich využití se značně lišily. Například téměř 13 % respondentů nemá přístup k plynu. Téměř 7 % tvrdilo, že nemá přístup k meziměstské železniční dopravě a 5 % k městské dopravě. Dodávka elektřiny a vody a poštovní služby pařily ke službám s téměř univerzální dostupností. Z odpovědi "není relevantní" na následné dotazy by se zdálo, že faktické využívání služeb je dosti úzce spojeno s jejich fyzickou dostupností. 53. Ve spojitosti s cenou byly nejlépe hodnoceny poštovní služby následované službami komunálními. I přesto lze ze skutečnosti, že více než 30 % respondentů považovalo ceny v každém případě za nepřiměřené nebo příliš vysoké, odvodit velkou nespokojenost se stávající hladinou cen. Nejvíce negativních odpovědí se sešlo u telefonních služeb a dálkové železniční dopravy. Hodnocení kvality služeb je obecně dobré, s výjimkou dopravy a v menší míře poštovních služeb. Pokud se spojí hodnocení spokojenosti s cenou a kvalitou, je zřejmé, že výsledky dálkové železniční dopravy nejsou dobré. Podle zákazníků splňují jejich očekávání nejlépe komunální služby (dodávka elektřiny, plynu a vody), o něco hůře jsou na tom spoje a městská doprava. Velmi nízká spokojenost je patrná u vyřizování stížností, neboť u každé hodnocené služby považovalo přes 45 % respondentů úroveň vyřizování stížností za špatnou nebo velmi špatnou. 5. EVROPSKÝ ROZMĚR 54. Cílem Společenství zůstává: podpora konkurenceschopnosti evropského hospodářství na stále otevřenějších světových trzích, zvyšování ochrany spotřebitelů a důvěry prostřednictvím, mimo jiné, rozšiřování možností volby pro uživatele, zvyšování kvality a snižování cen a posilování hospodářské, sociální a územní soudržnosti. Služby obecného zájmu představují při dosahování těchto cílů klíčovou úlohu. Účinné služby jsou důležitým určujícím prvkem při rozhodování o umístění výrobních činností tak, aby byly přínosem jak pro podniky, které je využívají, tak pro pracující, kteří ve zvolené oblasti žijí. Existence sítě služeb obecného zájmu je základním předpokladem sociální soudržnosti – naopak vymizení takovýchto služeb naznačuje vylidňování venkova nebo úpadek města. Úkolem Společenství je zajistit nezměněné fungování těchto služeb a zároveň zvyšovat jejich efektivnost. 55. Při plnění těchto cílů přihlíží Společenství v náležité míře k zásadě subsidiarity. Respektování této zásady, zejména svobody členských států vymezit službu obecného zájmu, vyžaduje důkladné vyhodnocení odpovídajících rolí různých úrovní státní správy při regulování těchto služeb. Komise ještě podrobněji propracuje své stanovisko k této otázce ve spojitosti s připravovanou Bílou knihou o správě veřejných věcí. 56. Nový článek 16 Smlouvy výslovně uznává úlohu služeb obecného hospodářského zájmu při zajišťování hospodářské, sociální a územní soudržnosti a předpokládá povinnost Společenství usnadnit dosahování cílů spojených s těmito službami. Důležitost těchto ustanovení byla vyzvednuta hlavami států či vlád na jejich vrcholné schůzce v Lisabonu v březnu 2000 [31] : "Evropská rada považuje za zásadní, že v rámci vnitřního trhu a hospodářství založeného na vědomostech je brán náležitý zřetel na ustanovení Smlouvy týkající se služeb obecného hospodářského zájmu a podniků pověřených poskytováním těchto služeb." 57. Toto politické konstatování i právě probíhající změny poukazují na potřebu uplatnění aktivnějšího přístupu ke službám obecného zájmu, který by odrážel pravidla jednotného trhu a zároveň dále rozváděl přístup vycházející z těchto pravidel. V této souvislosti bude Komise ve spolupráci s vnitrostátními, regionálními a místními orgány pokračovatve zdůrazňování evropského rozměru služeb obecného zájmu ve prospěch občanů ve třech směrech – maximálním využíváním možností, které přináší otevření trhů; posilováním evropské koordinace a solidarity; a realizací dalších činností Společenství, které přispějí k podpoře služeb obecného zájmu. 5.1 Maximální využívání možností, které přináší otevření trhů 58. Otevírání trhů ekonomickým službám, především službám propojeným sítěmi, a následné zavádění povinností univerzální nebo veřejné služby musí zohlednit charakteristické rysy každého odvětví, včetně již dosaženého stupně integrace trhu. Společným cílem je umožnit občanům Evropy těžit z výhod plynoucích z jednotného trhu otevřeného hospodářské soutěži. Tento cíl potvrdila i Evropská rada z Lisabonu, která vyzvala ke zrychlení procesu liberalizace trhu s plynem a elektřinou a odvětví dopravy a poštovních služeb, a požádala Komisi o sestavení zprávy o průběhu a odpovídajících návrhů pro jednání na jaře roku 2001. 59. Komise bude v rámci své strategie otevírání trhů pokračovat v prosazování těchto zásad: - používání hodnotících nástrojů k posuzování fungování, kvality a konkurenceschopnosti služeb obecného zájmu, aby bylo možné přizpůsobit regulaci technologickému vývoji (což by rozšířilo přeshraniční příležitosti při poskytování služeb v rámci vnitřního trhu), novým potřebám spotřebitelů a novým požadavkům veřejného zájmu. Podrobné hlavní zásady hospodářské strategie spolu se zprávou o jejich provádění a výročním sdělením Komise "Hospodářská reforma – zpráva o fungování výrobních a kapitálových trhů" (Zpráva z Cardiffu) [32] poskytují rámec pro, mimo jiné, pravidelné vyhodnocování fungování služeb obecného hospodářského zájmu na jednotném trhu. Pro jednotlivá odvětví, především pro telekomunikace, jsou v pravidelných intervalech předkládány zprávy o regulativní reformě a jejích dopadech [33]; předkládání pravidelných zpráv by mohlo být zobecněno na všechna odvětví, u kterých existuje na úrovni Společenství společný rámec [34], - uplatňování přístupu postupných kroků vycházejícího z hodnocení reformy a z konzultací s různými zainteresovanými subjekty včetně spotřebitelů. Komise bude i nadále dodržovat zvyklost přípravy na změny v právním rámci prostřednictvím vydávání Zelených knih [35] doprovázených nebo doplněných dalšími fázemi veřejné konzultace [36], - dohlížení na zajišťování transparentnosti činností dodavatelů služeb obecného hospodářského zájmu, veřejných i soukromých, zejména ve vztahu k možnému narušení hospodářské soutěže. Cílem směrnice Komise, kterou se mění tzv. směrnice o transparentnosti [37], je zajistit transparentnost pomocí rozšíření pravidel oddělování účtů, která jsou v současnosti uplatňována v konkrétních odvětvích, na veškeré podniky, kterým členský stát udělil zvláštní či výlučná práva v souladu s čl. 86 odst. 1 Smlouvy, nebo které jsou pověřeny poskytováním služby obecného hospodářského zájmu v souladu s čl. 86 odst. 2 Smlouvy, kterým je ve vztahu k této službě poskytována státní podpora v jakékoli podobě, včetně dotace, podpory nebo vyrovnávací platby, a které kromě toho vykonávají další činnosti. 60. Má-li evropské hospodářství v co největší míře využít příležitostí, které přináší otevření trhů, je důležité, aby byla co nejdříve přijata rozhodnutí o dosud projednávaných návrzích Komise. Komise očekává, že nový právní rámec pro telekomunikace bude přijat na základě jejích návrhů rámcové směrnice a čtyř zvláštních směrnic [38] v průběhu roku 2001 v souladu s časovým plánem stanoveným Evropskou radou v Lisabonu [39] pro účely dotvoření vnitřního trhu. Komise rovněž počítá s tím, že Rada a Evropský parlament přijmou v co nejkratší době její návrhy týkající se poštovních služeb a dopravy [40]. 61. Ze stejných důvodů, a především v zájmu zajištění rovných výchozích příležitostí pro veřejné a soukromé hospodářské subjekty, předložila Komise návrh [41], který mimo jiné umožňuje vyjmout z oblasti působnosti směrnice 93/38/EHS odvětví nebo služby, ve vztahu k nimž je uplatňována (vodní hospodářství, energetika, doprava a telekomunikace), které v konkrétním členském státě fungují v podmínkách účinné hospodářské soutěže poté, co byla příslušná činnost liberalizována v souladu s příslušnými právními předpisy ES. Liberalizace telekomunikací již měla dopad na používání pravidel pro zadávání veřejných zakázek. Na základě zvláštních ustanovení směrnice 93/38/EHS Komise ve sdělení [42] konstatovala, že považuje většinu služeb v této oblasti (až na několik výjimek) v rámci EU za vyňaté z oblasti působnosti směrnice 93/38/EHS. 5.2 Posilování evropské koordinace a solidarity 62. Ze zvyšující se evropské integrace v některých odvětvích vyplývá obdobné posilování evropské koordinace při kontrole činností regulačních orgánů a hospodářských subjektů. Příslušná institucionální ujednání se budou lišit v závislosti na dosaženém stupni integrace trhu a na případných nedostatcích, kterým je třeba věnovat pozornost, včetně nedostatků v práci stávajících národních regulačních orgánů. 63. Aby bylo možné usnadnit hodnocení služeb obecného hospodářského zájmu, mohla by Komise naplánovat prověření celkových výsledků dosažených členskými státy v oblasti fungování těchto služeb a účinnosti právních rámců. Toto prověření by mělo přihlédnout zejména ke vzájemnému propojení a působení mezi různými infrastrukturami a k cílům spočívajícím v zajištění hospodářské výkonnosti, ochrany spotřebitelů a hospodářské, sociální a územní soudržnosti. 64. Skutečnost, že službám obecného hospodářského zájmu podle článku 16 Smlouvy je v rámci hodnot sdílených Unií přisuzováno zvláštní místo, se musí rovněž vést k poznání, že mezi přístupem ke službám obecného zájmu a evropským občanstvím existuje spojení. Zatímco si členské státy ponechávají dosti velkou svobodu při určování toho, jakými prostředky bude dosaženo cílů solidarity zajištěné poskytováním služeb obecného zájmu, bude zřejmě v zájmu zachování sounáležitosti s Unií nutné základní společné vymezení tohoto obecného zájmu. Komise považuje ustanovení o přístupu ke službám obecného hospodářského zájmu v návrhu Charty základních práv v tomto směru za důležitý krok. 5.3 Další příspěvky Společenství na podporu služeb obecného zájmu 65. Zapojení Společenství v oblasti poskytování služeb obecného zájmu se neomezuje na budování jednotného trhu, poskytování nástrojů k zajištění norem kvality, koordinaci činnosti regulačních orgánů a hodnocení fungování služeb. I další politické nástroje a opatření Společenství mají stejné cíle, tedy ochranu spotřebitelů, hospodářskou, sociální a územní soudržnost a pomoc při naplňování poslání služeb obecného hospodářského zájmu. Účelem těchto příspěvků je posílit úlohu vnitrostátních, regionálních a místních orgánů na poli jejich působnosti, nikoli tyto orgány nahradit. Ke konkrétním úspěchům, jichž bylo dosaženo od zveřejnění sdělení z roku 1996 o službách obecného zájmu, patří: - perspektiva evropského územního rozvoje přijatá Komisí a členskými státy, ve které je vymezen rámec a klíčové strategické možnosti rozvoje evropského území, - provádění programu transevropských sítí v návaznosti na závazky přijaté hlavami státu či vlád a na hlavní odvětvové zásady přijaté Radou a Evropským parlamentem. Úprava hlavních směrů v souvislosti s dopravními sítěmi má dle očekávání přispět k dosažení cílů v této oblasti, - podnět k vytvoření evropského výzkumného prostoru s cílem zlepšit koordinaci mezi vnitrostátními politikami a politikami Společenství [43], včetně záležitostí souvisejících s "teritorializací" výzkumných a elektronických sítí, - akční plán na období 1999–2001 přijatý Komisí pro oblast spotřebitelské politiky, ve kterém jsou za nejdůležitější odvětví označeny služby obecného zájmu, - akční plán e-Europe pro informační společnost pro všechny zaměřený na urychlení rozšiřování a využívání digitálních technologií v Evropě. V tomto ohledu se akční plán soustředí na cenově přijatelný přístup a rozvoj potřebných dovedností a opatření k propagaci internetu (jako e-learning, e-zdravotnictví a elektronická správa (e-government)). 66. Horizontální právní předpisy na ochranu spotřebitelů se vztahují rovněž na veškeré služby obecného zájmu. Tyto horizontální právní předpisy se zabývají záležitostmi základní ochrany spotřebitelů, jako jsou nevýhodné smluvní podmínky, prodej na dálku apod. Je ovšem potřeba zajistit účinný a nediskriminační dohled nad dodržováním horizontálních a odvětvových spotřebitelských právních předpisů v celé EU. To bude vyžadovat systematické úsilí od všech dotyčných subjektů, včetně užší správní spolupráce mezi členskými státy, národními regulačními orgány, poskytovateli a zástupci spotřebitelů. 67. Ve vztahu ke Světové obchodní organizaci, ale především k Všeobecné dohodě o obchodu službami (GATS), je Společenství také vázáno povinností zajišťovat poskytování služeb obecného hospodářského zájmu. Je třeba připomenout, že dohoda GATS chrání svrchované právo členů Světové obchodní organizace regulovat na svém vlastním území ekonomické a neekonomické činnosti a zaručit dosažení oprávněných veřejných cílů. Proto i v oblastech, v nichž byly oficiálně přijaty určité závazky, mají země možnost používat normy kvality a plnit sociální cíle, které tvoří základ jejich systému. Z výše uvedeného vyplývá, že právo členů vymezit si vhodný právní rámec k zajištění účinného fungování odvětví služeb se nesmí stát zbytečnou překážkou obchodu. 68. Za služby obecného zájmu spojené s funkcí zajištění dobrých životních podmínek a sociální ochrany odpovídají orgány na vnitrostátní a regionální úrovni. Svou roli při podpoře spolupráce a koordinace v těchto oblastech nicméně hraje i Společenství. Jedním z hlavních úkolů Komise je podporovat spolupráci mezi členskými státy při řešení záležitostí spojených s reformou systému sociální ochrany. V návaznosti na sdělení o modernizaci sociální ochrany [44] schválené Radou a na pověření udělené Evropskou radou z Lisabonu skupině na vysoké úrovni pro sociální ochranu rozšíří Komise své činnosti zaměřené na kontrolu reformy a na podnícení debaty o politikách jako prostředku k dosažení evropského konsensu v této oblasti. [1] Úř. věst. C 281, 26.9.1996, s. 3. [2] Viz příloha II. [3] EKOS a CEEP předložili návrh "Charty služeb obecného zájmu", která představuje významný příspěvek do současné debaty o budoucnosti služeb obecného zájmu. [4] Pojmy univerzální služba a povinnost poskytování veřejných služeb byly uznány v judikatuře Soudního dvora (věc C-320/91 Corbeau, Sb. rozh. 1993, věc C-393/92 Almelo, Sb. rozh. 1994) a koncipovány v právu Společenství pro služby, pro které byl zaveden společný regulační rámec v souvislosti s dotvořením jednotného evropského trhu (viz níže, oddíl 4). [5] Věc C-159/94, EDF, 1997. [6] Viz výroční zprávy Komise o politice hospodářské soutěže. [7] Jako příklad slučitelnosti financování veřejnoprávního vysílání s právními předpisy o hospodářské soutěži na základě čl. 86 odst. 2 může sloužit rozhodnutí Komise ze dne 24. 2. 1999 ve věci NN 70/98 Kinderkanal a Phoenix, Úř. věst. C 238, 21.8.1999, s. 3, a rozhodnutí Komise ze dne 29. 9. 1999 ve věci NN 88/98 BBC News 24, Úř. věst. C 78, 18.3.2000, s. 6. [8] Věc T-106/95, FFSA, 1997, věc T-46/97, SIC, 2000, věc C-174/97, FFSA, 1998. [9] Pro uplatnění stejné zásady viz návrh nařízení o pozemní dopravě KOM(7) 2000/9 ze dne 26. července 2000 a směrnice o transparentnosti, směrnice Komise 2000/52/ES ze dne 26. 7. 2000, kterou se mění směrnice 80/723/EHS (Úř. věst. L 193 ze dne 29. 7. 2000). [10] Věc C-364/92, SAT/Eurocontrol, 1994. [11] Věc C-343/95, Diego Calí, 1997. [12] Věc 263/86, Humbel, 1998. [13] Věci C-159/91 a C-160/91, Poucet, 1993. [14] Věc C-109/92, Wirth, 1993. [15] Podle Evropského soudního dvora (věci C-215/96 a C-216/96, Bagnasco, 1999) dochází k ovlivnění obchodu mezi členskými státy v případě, kdy je možné na základě souboru objektivních právních skutečností s dostatečnou pravděpodobností předvídat, že dotyčné jednání může mít vliv na průběh obchodu mezičlenskými státy a mohlo by ohrozit dosažení cíle jednotného trhu ve všech členských státech. Při stanovování těchto kritérií musí být přihlédnuto k situaci a významu účastníků příslušného trhu. [16] Sdělení týkající se ujednání menšího významu, která nespadají pod čl. 81 odst. 1 (Úř. věst. C 372, 9.12.1997, s. 13). [17] Sdělení o pravidle de minimis pro státní podporu (Úř. věst. C 68, 6.3.1996, s. 9), po kterém bude následovat nařízení o státní podpoře de minimis, jehož návrh byl zveřejněn v Úř. věst. C 89, 28.3.2000, s. 6. [18] Aby bylo možné využít odchylky od obecného zákazu poskytování státní podpory popsané v čl. 87 odst. 3 písm. d), musí být podpora použita na kulturní účely, např. k výrobě filmů. Viz např. rozhodnutí Komise ze dne 29. července 1998 nevznášet námitky proti francouzskému režimu podpory výroby filmů (N 3/98, Úř. věst. C 279) a následná rozhodnutí nevznášet námitky proti režimům podpory výroby filmů v Německu (Bund) (N 4/1998, rozhodnutí ze dne 21. 4. 1999, Úř. věst. C 272, 25.9.1999, s. 4), v Irsku (N 237/2000, rozhodnutí ze dne 28. 6. 2000 dosud nezveřejněné v Úředním věstníku), v Nizozemsku (N 486/1997, rozhodnutí ze dne 25. 11. 1998, Úř. věst. C 120, 1.5.1999, s. 2) a ve Švédsku (N 748/1999, rozhodnutí ze dne 2. 2. 2000, Úř. věst. C 134, 13.5.2000, s. 3). Jak je patrné z těchto rozhodnutí, čl. 87 odst. 3 písm. d) povoluje udělování podpory na výrobu filmů v závislosti na konkrétních podmínkách v každém členském státě, a zejména v zájmu pružnosti při stanovování podpory pro náročné a nízkorozpočtové filmy. Po zveřejnění výsledku přezkumu režimů podpor v ostatních členských státech vyhodnotí Komise potřebu zpřesnění rámce. Bude tak učiněno po důkladné konzultaci s členskými státy (viz sdělení Komise ze dne 14. prosince 1999 o "zásadách a pokynech audiovizuální politiky Společenství v digitálním věku", KOM(1999) 657 v konečném znění). [19] Pokyny ke státní podpoře malým a středním podnikům (Úř. věst. C 213, 23.7.1996, s. 4), po kterých bude následovat bloková výjimka. Nařízení o státní podpoře malým a středním podnikům, návrh zveřejněn v Úř. věst. C 89, 28.3.2000, s. 15. [20] Pokyny ke státní podpoře podnikům ve znevýhodněných městských oblastech (Úř. věst. C 146, 14.5.1997, s. 6). [21] Pokyny pro podpory zaměstnanosti (Úř. věst. C 334, 12.12.1995, s. 4). [22] Rámec o podporách vzdělávání (Úř. věst. C 343, 11.11.1998, s. 10), po kterém bude následovat bloková výjimka. Nařízení o státní podpoře vzdělávání, návrh zveřejněn v Úř. věst. C 89, 28.3.2000. [23] Pokyny k vnitrostátní regionální podpoře (Úř. věst. C 74, 10.3.1998, s. 9). [24] Pokyny Společenství o státní podpoře na ochranu životního prostředí (Úř. věst. C 72, 10.3.1994, s. 3). [25] Rámec Společenství pro státní podporu pro výzkum a vývoj (Úř. věst. C 45, 17.2.1996, s. 5). [26] Zpráva Evropské komise pro Radu ministrů "Služby obecného hospodářského zájmu v bankovnictví" přijatá Komisí dne 17. června 1998 a předložená Radě ve složení pro hospodářství a finance dne 23. listopadu 1998. [27] Gallupův ústav, Evropa, zpráva "Situace v oblasti telekomunikačních služeb v regionech Evropské unie", duben 2000. [28] KOM(1999) 182 v konečném znění ze dne 20. července 1999. [29] KOM(2000) 9 ze dne 26. července 2000. [30] Eurobarometer č. 53 z července 2000, "Evropané a služby obecného zájmu". [31] Evropská rada z Lisabonu, 23.–24. března 2000, závěry předsednictva, SN 100/00, bod 19. [32] KOM(1999) 10 ze dne 20. ledna 1999, KOM(2000) 26 ze dne 26. ledna 2000. [33] "Pátá zpráva o provádění právních předpisů v odvětví telekomunikací, KOM(1999) 537 ze dne 11. listopadu 1999." [34] Komise v současné době připravuje přehled regulativní reformy a norem vztahujících se na služby v plynárenském a energetickém průmyslu. [35] Mezi příklady Zelených knih patří:"Občanská síť – naplňování potenciálu veřejné osobní dopravy v Evropě", KOM(95) 601; "Směřování ke spravedlivé a účinné tvorbě cen v dopravě – možnosti internalizace vnějších nákladů na dopravu v Evropské unii", KOM(95) 691; "Zelená kniha o politice číslování v oblasti telekomunikačních služeb v Evropě", KOM(96) 590; "Zelená kniha o sbližování odvětví telekomunikací, médií a informačních technologií a důsledky pro regulaci – Směřování k informační společnosti", KOM(97) 623. [36] Viz např. sdělení "Veřejná konzultace návrhu sdělení o použití pravidel hospodářské soutěže na poštovní odvětví, a zejména posouzení některých opatření státu týkajících se poštovních služeb", KOM(1996) 480 navazující na Zelenou knihu Komise o "Rozvoji jednotného trhu poštovních služeb", KOM(1991) 476; sdělení "Výsledky veřejné konzultace o přezkumu zprávy o komunikacích z roku 1999 a směrů vývoje nového právního rámce", KOM(2000) 239. [37] Směrnice Komise 2000/52/ES ze dne 26. července 2000, kterou se mění směrnice 80/723/EHS (Úř. věst. L 193, 29.7.2000, s. 75). [38] Viz příloha I. [39] Evropská rada z Lisabonu, 23.–24. března 2000, závěry předsednictva, SN 100/00, bod 17. [40] KOM(2000) 319 ze dne 30. května 2000 a příloha I o dopravě. [41] Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o koordinaci postupu subjektů působících v odvětví vodního hospodářství, energetiky a dopravy, KOM(2000) 276, 10. května 2000. [42] Úř. věst. C 156, 3.6.1999, s. 3. [43] "Směrem k Evropskému výzkumnému prostoru", KOM(2000) 6 ze dne 18. ledna 2000. [44] "Jednotná strategie modernizace sociální ochrany", KOM(1993) 347 ze dne 14. července 1999. -------------------------------------------------- PŘÍLOHA I STAV JEDNOTLIVÝCH ODVĚTVÍ Některé služby obecného zájmu se prostřednictvím uplatnění právních předpisů vztahujících se k jednotnému trhu a politiky hospodářské soutěže EU staly předmětem otevírání trhů. Tento oddíl přezkoumává vývoj v odvětvích podléhajících pravidlům Společenství. Nepokrývá úplný soubor služeb obecného zájmu. Vyňaty jsou zejména neekonomické služby [1]. Elektronická komunikace Od roku 1990 zavedla Evropská komise postupně do praxe komplexní právní rámec pro liberalizaci telekomunikačního trhu. Tato politika umožnila rozvíjení hospodářské soutěže, a měla tak zásadní dopad na rozvoj trhu, přispěla k vybudování silného odvětví komunikací v Evropě a dovolila spotřebitelům i podnikajícím uživatelům využívat výhod širšího výběru, nižších cen a inovačních služeb a aplikací. Ustanovení stávajícího rámce liberalizovala od ledna 1998 veškeré telekomunikační služby a sítě. Tím došlo k přeměně odvětví, pro které býval vždy typický státní monopol, v dynamické odvětví připravené využít všech výhod globálního trhu. Nově vzniklý právní rámec se opírá o politickou snahu podporovat růst, tvorbu pracovních příležitostí a konkurenceschopnost, chránit zájmy spotřebitelů, zajišťovat široký výběr poskytovatelů služeb a pestrou škálu služeb pro všechny uživatele a podporovat inovaci, konkurenční ceny a kvalitu služeb. Právní rámec zavedený v roce 1998 pro účely liberalizace byl přezkoumán v návaznosti na vývoj trhu a technologický rozvoj a s přihlédnutím ke zkušenostem s jeho prováděním. V mnohých oblastech telekomunikačního trhu EU mají i přes neustále rostoucí počet hospodářských subjektů a poskytovatelů služeb nadále dominantní postavení zavedené hospodářské subjekty z členských států. Přezkum nabízí příležitost přehodnotit stávající regulaci a zajistit tak, aby regulace přispívala k podpoře rozvoje hospodářské soutěže a k zajištění možnosti volby pro spotřebitele a aby chránila cíle obecného zájmu. V této souvislosti obsahuje nový rámec, který by vstoupil v platnost dnem 1. ledna 2002, pět nových směrnic [2], včetně směrnice, která se věnuje speciálně službám obecného veřejného zájmu, konkrétně "univerzální službě a právům uživatelů týkajícím se sítí a služeb elektronických komunikací". Povinnosti univerzální služby, jejichž plněním měly členské státy na žádost Společenství pověřit hospodářské subjekty, zajišťují poskytování široké škály základních služeb. Stávající právní rámec univerzální služby vyžaduje, aby byl všem uživatelům bez ohledu na zeměpisnou polohu a za dostupnou cenu k dispozici přesně vymezený minimální soubor služeb stanovené kvality. Přepisy obsahují podrobnosti o službách, na něž se vztahují, o postupu pověřování hospodářských subjektů plněním zvláštních povinností v případech, kdy je to potřebné, a o rámci pro financování všech čistých nákladů spojených s těmito povinnostmi poskytování služeb, které vzniknou účastníkům trhu. Tento přístup k univerzální službě se objevuje i v navrhované nové směrnici. Zkušenosti členských států dokládají, že toto vyvážení povinností poskytovat univerzální službu bylo spolu s pokračujícím otevíráním trhu pro hospodářské subjekty podnětem k osvojení si dynamického přístupu k univerzální službě a náhledu na ni. Oficiální právní rámec sice zaručuje minimální rozsah poskytování univerzální služby, ale hospodářská soutěž přivedla podniky k tomu, že nabízejí nové cenové programy a smluvní podmínky, které dále zvyšují kvalitu služeb, jež mohou spotřebitelé v celém Společenství považovat za standardní. Tato situace je již patrná v oblasti poskytování služeb mobilního komunikačního systému, které nespadají pod žádnou konkrétní povinnost poskytovat univerzální službu, ale u kterých silná hospodářská soutěž urychlila inovační proces včetně rozšíření možnosti poskytování předplacených služeb uživatelům. Výsledky posledního průzkumu ve Společenství [3] ukazují, že značná část domácností využívá pouze mobilních telefonních služeb (místo pevných linek) a že u domácností s nižšími příjmy je v porovnání s domácnostmi s vyššími příjmy stejná nebo vyšší pravděpodobnost toho, že budou používat pouze mobilní telefony. Poštovní služby Stávající právní rámec [4] otevřel poštovním službám přibližně 3 % evropského trhu (tzn. nakládání s listovními zásilkami vážícími více než 350 g nebo se zásilkami, jejichž cena je pětkrát vyšší než základní sazba). Sedm členských států (Dánsko, Německo, Finsko, Itálie, Nizozemsko, Švédsko a Španělsko) šlo ve spojitosti s některými záležitostmi při otevírání trhu ještě dále, než požadovala poštovní směrnice. Dne 30. května 2000 přijala Evropská komise nový návrh směrnice, která doporučuje otevřít trh poštovním službám v roce 2003 v průměru o dalších 20 % (tzn. úplné otevření trhu pro expresní zásilky a odchozí přeshraniční zásilky, hmotnostní/cenové limity poklesly u všech ostatních zásilek na 50 g a na dvou a půl násobek základní sazby). Tento návrh také rozšiřuje stávající práva spotřebitelů na ochranu ve vztahu k postupům pro vyřizování stížností a zjednávání nápravy na všechny poskytovatele poštovních služeb, a ne pouze na poskytovatele veřejné služby. Stávající směrnice vymezuje "univerzální službu" jako službu dostupnou všem uživatelům "zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě ve všech místech na území členských států za dostupné ceny pro všechny uživatele". Poštovní směrnice vymezuje přesněji minimální rozsah univerzální služby zahrnující každodenní výběr a dodání (nejméně pět dní v týdnu) poštovních zásilek do 2 kg a balíků do 10 kg, jakož i doporučených a cenných zásilek. Členské státy musí zajistit, aby byly dodávány přeshraniční balíky do 20 kg, a mohou rozšířit rozsah minimální domácí univerzální služby tak, aby do něj spadaly balíky do 20 kg váhy. Poštovní směrnice rovněž vymezila evropské normy kvality služeb u přeshraničních zásilek "kategorie nejrychlejšího dodání", jaká je k dispozici. Zajištěním dodržování povinností stanovených ve směrnici byl pověřen národní regulační orgán, který je nezávislý na provozovatelích poštovních služeb. U nevyhrazených služeb, které nespadají do oblasti univerzální služby, mohou členské státy zavést obecné schvalovací postupy v rozsahu potřebném k zaručení dodržování základních požadavků. U nevyhrazených služeb, které spadají do oblasti univerzální služby, mohou členské státy zavést jednotlivé licence v rozsahu potřebném k zaručení dodržování základních požadavků a k ochraně univerzální služby. Členské státy mohou rovněž udělovat individuální licence pro účely poskytování univerzální služby v konkrétních zeměpisných oblastech. A konečně je možné založit vyrovnávací fond, aby se zajistilo, že univerzální služba bude ochráněna v případě, kdy povinnost poskytovat univerzální službu bude pro poskytovatele univerzální služby představovat nerovné finanční břemeno. Dosavadní zkušenosti ukázaly, že poskytování univerzální služby je zajištěno v celé Unii včetně sedmi členských států, které šly ve spojitosti s některými záležitostmi při otevírání trhu ještě dále, než požadovala poštovní směrnice. Celkově se dá říci, že ve srovnání s dobou před několika lety se práce poskytovatelů poštovních služeb včetně poskytovatelů univerzální služby zefektivnila a kvalita služeb se zvýšila (např. škála nabízených služeb, kvalita služeb pro domácí i přeshraniční zásilky). Dobrým příkladem takového zlepšení je kvalita služby přeshraničních spěšných zásilek, která se zlepšila z 84 % doručení v D + 3 na 91 % doručení v D + 3 v období 1997 až 1999. Je pravděpodobné, že poštovní odvětví se v nejbližších letech dosti rychle změní, neboť elektronická pošta může v určité míře nahradit poštu tradiční, automatizace zpracování zásilek umožňuje zvyšovat produktivitu a vyvolává potřebu nabízet nové služby či zlepšovat služby stávající (elektronický obchod bude vyžadovat fungující logistické sítě k doručování zboží a služeb po celé Unii). Měnící se povaha univerzální služby umožní přístup všem uživatelům těchto služeb. Doprava 1. Liberalizace Smlouva reaguje na zvláštní problémy, které se objevily při otevírání dopravních trhů hospodářské soutěži ve Společenství, tím, že v článku 70 vytváří společnou dopravní politiku. Při její tvorbě se členské státy shodly na tom, že jádrem sjednoceného strategického přístupu je budování vnitřních dopravních trhů, liberalizace a plnění cílů veřejné služby. Společenství proto v zájmu zajištění dodržování bezpečnostních norem a zaručení plnění základních cílů veřejné služby uplatnilo postupný přístup k liberalizaci dopravních trhů. Při otevírání trhů hospodářské soutěži v celé EU bylo dosaženo výrazného pokroku: Letecká doprava: Proces postupného otevírání trhů započal v roce 1987 a byl ukončen "třetím leteckým souborným dokumentem" [5], který vstoupil v platnost v roce 1993. Nařízeními tvořícími souborný dokument byla letecká doprava uvnitř Společenství plně liberalizována k 1. dubnu 1997, kdy byla leteckým dopravcům udělena práva kabotáže v členském státě, v němž nebyla společnost usazena. Služby pozemního odbavování byly k 1. lednu 1998 liberalizovány u odbavování vlastními silami zajišťovaného přímo leteckými společnostmi předpisem Společenství z roku 1996 [6] v případě letišť s více než jedním milionem cestujících ročně. Odbavování třetími stranami je liberalizováno od 1. ledna 1999 (3 miliony cestujících, další krok 2 miliony cestujících k 1. lednu 2001). Námořní doprava: Liberalizace je dokončena u mezinárodní dopravy mezi členskými státy. Předpis Společenství [7] liberalizoval námořní kabotáž ke dni 1. ledna 1993. Francii, Itálii, Španělsku, Portugalsku a Řecku byly uděleny dočasné výjimky. Posledním odvětvím, které bylo v těchto členských státech liberalizováno, byla ostrovní kabotáž, která se otevřela dne 1. ledna 1999 s výjimkou dvou odvětví v Řecku, které se dočkaly prodloužení dočasné výjimky do 1. ledna 2004. V odvětví přístavů se budou budoucí právní předpisy Společenství snažit o vyřešení problému přístupu na trh a financování. Silniční doprava: Hospodářská soutěž na úrovni Společenství je umožněna od roku 1969 prostřednictvím systému kvót Společenství platných pro mezinárodní dopravu. V roce 1992 byl tento systém nahrazen povolením Společenství [8], které umožňuje přístup na trhy EU při splnění objektivních kritérií kvality. Předpisy Společenství vedly k úplnému zrušení všech kvantitativních omezení při poskytování kabotáží před 1. červencem 1998 [9]. Přístup na mezinárodní trh v oblasti dopravy osob je liberalizován ode dne 1. června 1992 [10]. Příslušné nařízení stanovuje podmínky pro přístup na trh pro každý typ služby z oblasti silniční přepravy osob (příležitostné, pravidelné, kyvadlové a zvláštní pravidelné služby). Práva na kabotáž, s výjimkou pravidelných vnitrostátních služeb, byla zavedena dvěma nařízeními [11] a od 1. ledna 1996 zaručují volný přístup v souladu se systémem povolení. Trh se službami kombinované dopravy (přesná definice, jejímž cílem je zabránit tomu, aby se silniční doprava stala dominantní složkou kombinované přepravy) je plně liberalizován od 1. července 1993 [12]. Vnitrozemská vodní doprava: Z historického pohledu existovaly vždy vnitrostátní systémy "pronájmu na základě rotace". Předpisy Společenství [13] vyžadovaly, aby členské státy zrušily tyto systémy počínaje dnem 1. ledna 2000, od něhož mají být volně uzavírány časově omezené smlouvy a svobodně dojednávány ceny v oblasti vnitrostátní a mezinárodní vnitrozemské vodní dopravy ve Společenství. Železniční doprava: Ukázalo se, že stávající předpisy Společenství týkající se přístupu na trh, organizační a finanční struktury železničních společností, jakož i postupů při udělování licencí a při přidělování tratí jsou z důvodu nedostatečné přesnosti a jasnosti neúčinné. Komise na tento stav reagovala předložením souboru návrhů [14] k posílení těchto prvků. Tyto návrhy rozšiřují platnost pravidel na udělování licencí na veškeré železniční podniky ve Společenství a vymezují jasná a podrobná pravidla a postupy pro účely stanovení poplatků a rozdělování kapacity. Co je však nejdůležitější, tyto návrhy otevírají přepravě zboží přístup k jádru železniční sítě Společenství. Soubor návrhů byl přijat Komisí v červenci 1998 a předán Radě ke schválení začátkem roku 2001. 2. Obecné zásady pro používání nástrojů veřejné služby Ve všech případech liberalizace, zavedených předpisy Společenství, byla v praxi ochráněna většina dopravních služeb obecného zájmu. Předpisy poskytly nástroje, které je možno využít v případech, kdy je nutné zajistit minimální kvalitu. Silná hospodářská soutěž v leteckém a námořním průmyslu neohrozila poskytování služeb plnících potřeby veřejnosti, neboť členské státy přijaly odpovídající ochranná opatření. Je zřejmé, že klíčovým prvkem bylo v tomto procesu přijetí souboru opatření a politik, které zajišťují dodržování základních norem veřejné služby a jejich zkvalitňování ve spojitosti s postupným otevíráním trhů, zejména s ohledem na tyto aspekty: - Zaručení poskytování služeb na neziskových trasách. Při provádění liberalizace je často potřebné přijímat opatření k zajištění nepřerušeného poskytování služeb na trasách, které nejsou ziskové. Toho je možné dosáhnout dvěma způsoby. Zaprvé prostřednictvím přímých subvencí vyplácených nediskriminačním způsobem všem dopravcům zajišťujícím provoz na trase. Za druhé prostřednictvím udělování výlučných práv k provozování služby, s vyplácením či nevyplácením vyrovnávací platby. Jako příklad takového udělování práv mohou sloužit služby zajišťující provoz letišť nebo přístavů na ostrovech nebo ve vzdálených regionech. Tato opatření zajišťují základní mobilitu obyvatel, jakož i fungování podniků nacházejících se v takových oblastech a umožňují zásobování potřebným zbožím. V mnoha případech vyžadují tato opatření souhlas vydaný v souladu s pravidly státní podpory. Komise v takové situaci tato opatření jednotně schvaluje za předpokladu, že jsou navržena způsobem, u kterého je pravděpodobnost narušení obchodu a hospodářské soutěže co nejmenší, a že jsou v dotyčných případech nutná. Jsou-li například udělena výlučná práva k zahájení nediskriminačního nabídkového řízení, jsou v zásadě považována za slučitelná se Smlouvou. - Zaručení trvale platných minimálních norem vztahujících se na poskytované služby na všech nabízených trasách. Při otevírání trhů hospodářské soutěži je v odvětví dopravy často nutné zajistit, aby se normy týkající se služeb nesnižovaly, neboť existuje nebezpečí, že společnosti z důvodu snižování nákladů obětují kvalitu a pravidelnost. Tato snaha by mohla být v rozporu s cíly veřejné služby. Aby byly takovéto případy podchyceny, členské státy obyčejně stanovují minimální podmínky k získání licence k provozování dopravy, které jsou nediskriminačním způsobem uplatňovány ve vztahu ke všem žadatelům o licence. Přístup po moři, mezi ostrovy a pevninským územím EU, je často zajišťován pomocí určitých minimálních požadavků na pravidelnost, kapacitu a cenu služeb pro cestující a za přepravu zboží. V zájmu vyvážení dodatečných nákladů spojených s dodržením těchto podmínek bude možná nutné přistoupit k poskytování přímých subvencí. Tyto subvence by např. snížily cenu lístku pro cestující nebo poplatek za přepravované zboží. Přímé subvence mají být poskytovány všem provozovatelům na stejné trase nediskriminačním způsobem. K uplatňování těchto zásad v praxi dochází např. v leteckém odvětví a ve vnitrozemské dopravě. 3. Příklady z dopravních odvětví Letecká doprava Letecké odvětví je výborným příkladem toho, jak může být proces úplné liberalizace slučitelný se zachováváním závazku veřejné služby. Tato liberalizace byla doprovázena právem členských států zavést povinnost veřejné služby v případě, že budou danou trasu považovat za důležitou pro hospodářský rozvoj regionu, ve kterém se letiště nachází. To se může týkat tras zajišťujících spojení s letištěm v okrajovém nebo rozvojovém regionu na území členského státu nebo málo frekventovaných tras na jakékoli regionální letiště na jeho území. Normy zavedené v rámci povinnosti veřejné služby se mohou v případech, kdy by podobný rozsah služby nebyl poskytován, pokud by letečtí dopravci přihlíželi pouze ke svým obchodním zájmům, vztahovat na ceny, počet nabízených míst pro cestující, počet frekvencí apod. Výběr trasy a zavedených norem podléhají kontrole ze strany Komise. Je-li na určité trase zavedena povinnost veřejné služby, zůstává přístup k této trase otevřený pro všechny letecké dopravce za podmínky, že bude dodržen závazek veřejné služby. Stane-li se však, že žádný dopravce nechce tuto trasu provozovat proto, že není obchodně zajímavá, mohou členské státy umožnit přístup k této trase na dobu maximálně tří let pouze jedinému leteckému dopravci. V takovém případě je právo provozovat tyto služby nabídnutou formou veřejného nabídkového řízení na úrovni Společenství. Kromě možnosti zavedení povinnosti veřejné služby mohou členské státy také poskytovat podporu sociální povahy. Španělsko, Portugalsko a Francie využívají této formy subvencování neziskových tras. Tento postup může být spojen se zavedením povinnosti veřejné služby, která zaručuje úroveň služby zajišťované na dané trase. Podpora má sociální charakter, pokud pokrývá pouze konkrétní skupiny osob cestujících na trase, jako jsou děti či zdravotně postižené osoby. V případě znevýhodněných regionů jako jsou ostrovy může podpora pokrývat veškeré obyvatelstvo dotyčného regionu. Tyto dva druhy systémů k zajištění minimálních norem služeb poskytovaných na nekomerčních trasách se v oblasti letecké dopravy zatím osvědčily jako docela uspokojivé. Vnitrozemská doprava Sladění základní úrovně hospodářské soutěže s minimálními požadavky na transparentnost při výběru nabídky je považováno za nutné v zájmu zaručení vysoké kvality. Komise přijala návrh nařízení o veřejných službách v osobní dopravě [15], které zajistí, aby byl na provozovatele veřejné dopravy vyvíjen konkurenční tlak vyžadující poskytování lepších služeb cestujícím, kontrolu nákladů a zajištění maximální bezpečnosti. Zavádí rovněž výslovnou povinnost pro dopravní orgány zajistit odpovídající služby v zájmu ochrany kvality, propojení služeb a zájmů zaměstnanců. Správně fungující veřejná doprava má zásadní význam pro prevenci přetížení a ochranu životního prostředí. Energetika Směrnice o elektrické energii [16] vyžaduje, aby členské státy umožnily v roce 2000 otevření nejméně 30 % domácí poptávky hospodářské soutěži celé EU, směrnice o plynu [17] vyžaduje otevření trhu pro 20 % poptávky. Při budování otevřeného a konkurenčního vnitřního trhu s elektrickou energií a plynem uplatnilo Společenství postupný přístup. První směrnice o liberalizaci v těchto odvětvích měly být členskými státy provedeny do února 1999 [18], [19] , případně do srpna 2000 [20]. Tento přístup byl zvolen proto, aby bylo těmto odvětvím umožněno přizpůsobit se změnám a aby bylo zaručeno přijetí potřebných opatření k zajištění nepřerušeného poskytování a rozšiřování služeb obecného zájmu v těchto oblastech. Přestože tyto dvě směrnice odrážejí konkrétní rozdíly mezi dotyčnými odvětvími, je v obou uplatněn podobný přístup – postupná liberalizace zahájená umožněním uspokojování části poptávky [21], vyžadování nediskriminačního přístupu k sítím a důležitým zařízením, jako jsou úložiště zemního plynu, pro třetí strany, vyžadování oddělených opatření pro zařízení pro přenos dat a distribuční zařízení a požadování účinné regulace k zamezení diskriminace. Ve skutečnosti však liberalizace postupovala ve Společenství mnohem rychleji, než požadovaly směrnice a než se očekávalo. Plně otevřeno hospodářské soutěži v celé EU je již okolo 65 % poptávky po elektrické energii a 80 % celkové evropské poptávky po zemním plynu a ve většině členských států bylo rozhodnuto provést celkovou liberalizaci během příštích pěti let [22]. Přestože směrnice poskytovaly členským státům možnost volby při jejich provádění, např. ve vztahu k druhům přístupu pro třetí strany a metod oddělování, téměř všechny členské státy zvolily v případě plynu i elektrické energie přístupy, o nichž se obecně soudí, že je u nich největší pravděpodobnost toho, že přispějí k rozvoji účinné hospodářské soutěže. Je zřejmé, že otázky veřejné služby jsou při liberalizaci těchto trhů ústřední záležitostí. Zaručená dodávka elektrické energie, případně plynu, všem zákazníkům z EU za přiměřenou cenu je v mnoha ohledech skutečně jednou z nejdůležitějších veřejných služeb. V obou směrnicích je proto obsaženo mnoho ustanovení a ochranných opatření k zajištění toho, aby bylo zaručeno plnění základních cílů veřejné služby, tedy zajištění bezpečnosti dodávek, univerzální připojení k elektrizační soustavě za přiměřenou cenu a ochrana znevýhodněných občanů před odpojením. Na liberalizovaném trhu je plnění těchto cílů zajištěno pomocí stanovení přísných podmínek pro udělování licencí hospodářským subjektům. Dodržování těch nejpřísnějších norem v těchto odvětvích v celém Společenství proto je a bude základním předpokladem liberalizace. Z tohoto důvodu poskytují směrnice o elektrické energii a o plynu členským státům možnost přijímat opaření potřebná k zajištění nepřetržitého poskytování služeb obecného zájmu a dodržování a zkvalitňování norem vztahujících se na tyto služby. Po celé Evropě se stávají normou následující mechanismy sloužící k zajištění náležitého poskytování služeb obecného zájmu: - Bezpečnost a spolehlivost sítí Elektrizační a distribuční soustavy jsou nadále provozovány hospodářskými subjekty s monopolním postavením [23]. Z tohoto pohledu se situace před a po liberalizaci výrazně nezměnila. Členské státy mají stále možnost pověřit řízením a plněním tohoto úkolu veřejnou nebo soukromou společnost [24]. V obou případech zajišťují členské státy společně nezávislý přezkum a kontrolu norem prostřednictvím nezávislého regulačního orgánu nebo vlády. Bezpečnost a spolehlivost sítí v Evropě je a stále bude na velmi vysoké úrovni a liberalizací není negativně dotčena. - Bezpečnost dodávek Podle směrnic mohou členské státy nadále přijímat opatření nezbytná k zajištění bezpečnosti dodávek elektrické energie a plynu. Veškerá přijatá opatření musí ovšem přispívat k plnění příslušných cílů a nesmí být diskriminační povahy. Členské státy mohou např. určit typ paliva pro novou metodu výroby elektřiny v případě, kdy neúměrně vzroste závislost na jednom zdroji, nebo mohou přijímat opatření k zajištění vhodné škály zdrojů dodávek plynu. - Právo na připojení k rozvodné síti Právo na připojení k rozvodné síti je členskými státy shodně vnímáno za důležité pouze ve vztahu k elektrické energii. V tomto případě směrnice výslovně uvádí, že "členské státy mohou zavést povinnost distribučních společností zásobovat spotřebitele v určité oblasti. Tarif za takové dodávky může být regulován, např. za účelem zajištění rovného přístupu k dotyčným spotřebitelům." I v případě, že se na konečné spotřebitele nevztahuje žádná regulace, může zůstat v platnosti povinnost distribuční soustavy poskytovat univerzální připojení. V takové situaci je pak na každém členském státě, aby rozhodl, zda udělení licence společnostem prodávajícím elektrickou energii konečným spotřebitelům podmíní povinností dodávat elektrickou energii všem podobným spotřebitelům v dané oblasti za stejné ceny. - Zvláštní ochrana spotřebitelů Protože dodávky plynu a elektrické energie patří mezi základní služby, je třeba, aby zvláštní ustanovení zajistila, že znevýhodněným členům společnosti nebudou dodávky přerušeny. Tam, kde jsou trhy plně liberalizovány, je dodržování norem veřejné služby zajišťováno prostřednictvím minimálních podmínek pro udělení licence. Pokud by tyto podmínky nebyly splněny, došlo by k odebrání licence na dodávky elektřiny nebo plynu. - Normy pro poskytování služeb Je zcela ve veřejném zájmu zajistit, aby normy pro poskytování služeb vztahující se k dodávkám elektrické energie a plynu, jako je rychlost vyřizování žádostí o připojení a provádění oprav, přesnost účtování a kvalita dalších služeb zákazníkům, byly těmi nejpřísnějšími možnými a aby byly průběžně zkvalitňovány. Je důležité, aby tyto normy byly na liberalizovaném trhu dodržovány a rozšiřovány. Tam, kde již liberalizace proběhla – především na místní úrovni – zkušenosti ukazují, že dochází k rozšiřování těchto norem, a to ze dvou důvodů. Zaprvé, licence k prodeji elektřiny je vždy udělována po splnění jistých podmínek. Některé z těchto podmínek tvoří minimální rozsah služeb. Národní regulační orgány každý rok tento rozsah rozšiřují. Za druhé, protože normy pro poskytování služeb představují jednu z významných oblastí, v níž probíhá hospodářská soutěž, vede hospodářská soutěž k jejich zlepšování. To vede k tomu, že normy se rozšiřují za minimální úroveň stanovenou regulačními orgány nebo vládami. Právní rámec, ve kterém liberalizace odvětví elektrické energie a plynu v Evropě probíhá, má tak dvojí cíl spočívající ve snižování cen a udržování, a dokonce rozšiřování rozsahu služeb veřejného zájmu. Zkušenosti jasně svědčí o tom, že pomocí vhodných regulačních opatření, jsou-li nutná, může být na trhu otevřeném hospodářské soutěži nejen zajištěno poskytování služeb veřejného zájmu, ale dosaženo i rozšíření rozsahu těchto služeb. Přestože směrnice [25] dovolují odchýlení od jejich požadavků v případě, kdy není nalezen jiný méně restriktivní způsob k dosažení oprávněných cílů veřejné služby, žádný členský stát dosud nepovažoval za nutné k tomuto odchýlení přistoupit. Aby bylo výše zmíněných cílů dosaženo, je samozřejmě potřebná aktivní kontrola a případně regulace. I když způsob řešení mnohých z těchto záležitostí vychází ze zásady subsidiarity – je např. na každém členském státě, aby určil míru ochrany před odpojením dodávek energií – je snahou Komise zajistit co nejvyšší úroveň všech druhů služeb obecného veřejného zájmu v celém Společenství. Rozhlas a televize Služby soukromých televizí se rozvíjejí zejména od osmdesátých let dvacátého století, kdy přispěly ke vzniku stávajícího duálního systému veřejnoprávního a soukromého vysílání. Potřeba současné existence veřejnoprávního a soukromého komerčního vysílání byla uznána a je podporována členskými státy i Společenstvím. V současnosti jsou odvětví rozhlasového a televizního vysílání na úrovni Společenství liberalizována. Vysílací média hrají ústřední roli ve fungování moderních demokratických společností, zejména v rozvoji a přenosu sociálních hodnot. Proto odvětví rozhlasového a televizního vysílání podléhalo od svého počátku zvláštní úpravě v obecném zájmu. Tato úprava vycházela ze společných hodnot, jako je svoboda vyjadřování a právo na odpověď, pluralismus, ochrana autorských práv, podpora kulturní a jazykové rozmanitosti, ochrana mladistvých a lidské důstojnosti, jakož i ochrana spotřebitele. Členské státy uzákonily regulaci v souladu s právními předpisy ES aby zajistily, že tyto hodnoty budou respektovány. Protokol o systému veřejnoprávního vysílání v členských státech, který byl připojen ke Smlouvě o založení Evropského společenství Amsterodamskou, uznává úlohu a význam veřejnoprávního vysílání a potvrzuje, že členské státy jsou oprávněny vymezit a organizovat plnění veřejné služby a její financování za předpokladu, že tím nebudou ovlivněny obchodní podmínky a hospodářská soutěž ve Společenství v míře, která by byla v rozporu se společným zájmem, přičemž se přihlíží k plnění veřejné služby. Směrnice "Televize bez hranic" vytváří na úrovni Společenství právní rámec zajišťující svobodu poskytovat služby televizního vysílání na vnitřním trhu s přihlédnutím k příslušnému obecnému zájmu. Provádění pozměněné směrnice "Televize bez hranic" však ještě nebylo všemi členskými státy dokončeno. Pravidla hospodářské soutěže obsažená ve Smlouvě o založení Evropského společenství navíc pověřují Komisi zajištěním prevence chování narušujícího hospodářskou soutěž, které by poškozovalo spotřebitele, zejména zneužívání dominantního postavení, a v rámci kontrol fúzí vytváření oligopolních nebo monopolních struktur trhu. Rozhodování o tom, zda členské státy chtějí vytvořit systém veřejnoprávního vysílání, vymezit jeho přesné fungování a zvolit způsoby jeho financování, je v souladu s právními předpisy ES ponecháno na samotných členských státech. S ohledem na povahu jejich financování mohou veřejnoprávní vysílací organizace podléhat pravidlům státní podpory uvedeným ve Smlouvě o ES. Komise musí především zajistit, aby veřejné financování veřejnoprávních vysílacích organizací bylo úměrné míře plnění veřejné služby, jak je vymezena dotyčnými členskými státy, tzn. zejména aby žádná vyrovnávací platba poskytnutá státem nepřevýšila čisté dodatečné náklady konkrétního úkolu přiděleného uvedené veřejnoprávní vysílací organizaci. Financování veřejnoprávních vysílacích organizací členskými státy bylo předmětem řady stížností předložených Komisi soukromými vysílacími organizacemi, zejména v souvislosti s přítomností veřejnoprávních vysílacích organizací na trhu s televizní reklamou [26]. Je vhodné poznamenat, že otázky vznesené těmito stížnostmi souvisejí obecně s prováděním systémů financování, jež se vztahují k příjmům z reklam a k veřejnému financování. Výběr systému financování spadá do pravomoci členského státu a v zásadě nelze nic namítat proti výběru systému dvojitého financování (který spojuje veřejné prostředky a příjmy z reklamy) spíše než systému samostatného financování (výlučně veřejné prostředky), pokud tím není ovlivněna hospodářská soutěž na relevantních trzích (např. reklama, získávání a/nebo prodej programů) v rozsahu, který odporuje zájmu Společenství. Záměrem Komise je uzavřít v nejbližších měsících svůj rozbor podaných stížností. Svůj postup bude podrobně konzultovat s členskými státy. Komise se domnívá, že digitální revoluce nezpochybňuje potřebu toho, aby audiovizuální politika vymezila příslušné obecné zájmy a případně tyto zájmy chránila pomocí normotvorného procesu. Technologický rozvoj ovšem vyžaduje průběžné vyhodnocování používaných prostředků a metod, aby bylo možné zajistit, že tyto prostředky a metody budou přiměřené s ohledem na cíle, jichž má být dosaženo. Přestože prostředky distribuce (důležité je zejména to, zda půjde o distribuci z jednoho bodu do většího počtu bodů, nebo z jednoho bodu do jednoho bodu) zůstávají zcela jasně určujícím prvkem, některé nové druhy služeb by mohly při posuzování nutnosti a přiměřenosti všech regulativních přístupů (např. "šifrování nebo jednoduchý přenos") vyžadovat, aby bylo přihlédnuto ještě k dalším skutečnostem. [1] Viz odstavce 28 až 30. [2] Viz http://www.ispo.cec.be/infosoc/telecompolicy/review99/Welcome.hml. [3] Studie Komise "Situace v oblasti telekomunikačních služeb v regionech EU", duben 2000, sestavená Gallupovým ústavem. [4] Směrnice Evropské komise 97/67 (Úř. věst. L 15, 21.1.1998, s. 14). [5] Nařízení Rady (EHS) č. 2407/92 ze dne 23. července 1992 o vydávání licencí leteckým dopravcům, nařízení (EHS) č. 2408/92 ze dne 23. července 1992 o přístupu leteckých dopravců Společenství na letecké trasy uvnitř Společenství, nařízení (EHS) č. 2409/92 ze dne 23. července 2000 o tarifech a sazbách za letecké služby. [6] Směrnice Rady 96/67/ES ze dne 15. října 1996 o přístupu na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství (Úř. věst. L 272, 25.10.1996, s. 36). [7] Nařízení Rady (EHS) č. 3577/92 ze dne 7. prosince 1992 o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě v členských státech (námořní kabotáž). [8] Nařízení Rady, kterým se ruší kvantitativní omezení přístupu na trh v oblasti mezinárodní silniční nákladní dopravy (Úř. věst. L 95/1, 9.4.1992, s. 1). [9] Nařízení Rady (EHS) č. 4059/89 (Úř. věst. L 390, 30.12.1989, s. 3). Nařízení (EHS) č. 3118/93 (Úř. věst. L 279, 12.11.1993, s. 1). [10] Nařízení Rady (EHS) 684/92 ze dne 16. března 1992 o společných pravidlech pro mezinárodní přepravu cestujících autokary a autobusy (Úř. věst. L 74, 20.3.1992, s. 1). [11] Nařízení Rady (EHS) č. 2454/92 ze dne 23. července 1992, kterým se stanoví podmínky, za nichž může dopravce nerezident provozovat vnitrostátní silniční přepravu cestujících uvnitř členského státu (Úř. věst. L 251, 29. 8. 1992) nahrazené nařízením (EHS) č. 12/98 ze dne 11. prosince 1997, kterým se stanoví podmínky, za nichž může dopravce nerezident provozovat vnitrostátní silniční přepravu cestujících uvnitř členského státu (Úř. věst. L 4, 8.1.1998, s. 10). [12] Směrnice Rady 92/106/EHS o zavedení společných pravidel pro určité druhy kombinované přepravy zboží mezi členskými státy (Úř. věst. L 368, 17.12.1992, s. 38). [13] Směrnice Rady 96/75/EHS ze dne 19. listopadu 1996 (Úř. věst. L 304, 27.11.1996, s. 12). [14] KOM(1998) 480 v konečném znění, přijato Komisí dne 22. července 1998 (Úř. věst. C 321, 20.10.1998, s. 6), a upravený návrh KOM(1999) 616 v konečném znění přijatý Komisí dne 25. listopadu 1999; návrh na předložení směrnice Rady, kterou se mění směrnice 91/440/EHS o rozvoji železnic Společenství; návrh směrnice Rady, kterou se mění směrnice 95/18/ES o vydávání licencí železničním podnikům; návrh směrnice Rady týkající se přidělování kapacity železniční infrastruktury, zpoplatnění železniční infrastruktury a vydávání osvědčení o bezpečnosti. [15] KOM(7) 2000 ze dne 26. července 2000. [16] Směrnice 96/92/ES o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektrickou energií. [17] Směrnice 98/30/ES o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem. [18] Belgie a Irsko dostaly jeden rok navíc, Řecko dva. [19] Směrnice 96/92/ES o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektrickou energií. [20] Směrnice 98/30/ES o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem. [21] V souvislosti s elektrickou energií měly členské státy zpřístupnit 28 % poptávky v roce 1999 a 35 % do roku 2003. Ve vztahu k plynu měly členské státy umožnit uspokojování nejméně 20 % poptávky v roce 2000 a 28 % do roku 2003. [22] Například s ohledem na elektrickou energii zpřístupnilo Spojené království, Finsko, Švédsko a Německo již 100 % poptávky. Belgie, Nizozemsko, Dánsko a Španělsko otevřou svou poptávku ve střednědobém horizontu. [23] Výjimku představují některé překrývající se sítě pro přepravu zemního plynu, zejména v Německu. [24] V některých zemích, jako je Španělsko, probíhá v současnosti proces převádění přenosové sítě do veřejného vlastnictví. [25] Ustanovení čl. 3 odst. 2 obou směrnic. [26] Viz "29. zpráva Komise o politice hospodářské soutěže (1999)", s. 89. -------------------------------------------------- PŘÍLOHA II DEFINICE POJMŮ Služby obecného zájmu Tento pojem zahrnuje tržní a netržní služby, které jsou na základě rozhodnutí orgánů veřejné moci obecným zájmem a které jsou předmětem zvláštních závazků veřejné služby. Služby obecného hospodářského zájmu Tento pojem je použit v článku 86 Smlouvy a odkazuje na tržní služby, které jsou z rozhodnutí členských států předmětem zvláštních závazků veřejné služby, neboť splňují kritérium obecného zájmu. Tento pojem by mohl pokrývat takové věci jako dopravní sítě, energetiku a spoje. Veřejná služba Jedná se o nejednoznačný pojem, neboť může odkazovat na skutečný orgán poskytující službu, nebo na roli obecného zájmu přidělenou dotyčnému orgánu. Orgány veřejné moci mohou přistoupit k pověření orgánu poskytujícího službu plněním zvláštních povinností veřejné služby, např. v oblasti vnitrozemské, letecké nebo železniční dopravy či energetiky, především za účelem podpoření nebo usnadnění plnění úlohy obecného zájmu. Tyto povinnosti mohou být zavedeny na vnitrostátní nebo regionální úrovni. Často dochází k záměně pojmu veřejná služba, který je spojen s úkolem poskytovat službu veřejnosti z pohledu toho, jaká služba má být poskytována, s pojmem veřejný sektor (včetně civilní služby), který se týká právní formy subjektů, které poskytují službu, z pohledu toho, kdo služby vlastní. Univerzální služba Univerzální služba, zejména definice zvláštních povinností univerzální služby, je klíčovou součástí liberalizace trhů v Evropské unii v oblasti služeb, jako jsou telekomunikace. Vymezení a zaručení univerzální služby zajišťuje trvalou přístupnost k zavedeným službám a jejich kvalitu pro všechny uživatele a spotřebitele během procesu přecházení od monopolu k otevřenému trhu, na kterém probíhá hospodářská soutěž. Univerzální služba je v prostředí otevřených a konkurenčních telekomunikačních trhů vymezena jako minimální soubor služeb určité kvality, k nimž mají za zvláštních vnitrostátních podmínek a za dostupnou cenu přístup všichni uživatelé a spotřebitelé. --------------------------------------------------