CS Úřední věstník Evropské unie C 44/167

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru k návrhu nařízení Rady, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky

KOM(2010) 105 v konečném znění/2 – 2010/0067 (CNS)

2011/C 44/29

Samostatný zpravodaj: pan RETUREAU

Dne 29. dubna 2010 se Rada, v souladu s článkem 304 Smlouvy o fungování Evropské unie, rozhodla konzultovat Evropský hospodářský a sociální výbor ve věci

návrhu nařízení Rady, kterým se zavádí posílená spolupráce v oblasti rozhodného práva ve věcech rozvodu a rozluky

KOM(2010) 105 v konečném znění/2 – 2010/0067 (CNS).

Specializovaná sekce Zaměstnanost, sociální věci, občanství, kterou Výbor pověřil přípravou podkladů na toto téma, přijala stanovisko dne 16. června 2010.

Na 464. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 14. a 15. července 2010 (jednání dne 14. července 2010), přijal Evropský hospodářský a sociální výbor následující stanovisko 134 hlasy pro, 1 hlas byl proti a 6 členů se zdrželo hlasování.

1. Doporučení

1.1 Právním základem je čl. 81 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie, který uděluje Radě pravomoc přijmout opatření týkající se rodinného práva s mezinárodním prvkem; návrh je plně v souladu s mezinárodním prvkem stanoveným ve smlouvách.

1.2 Výbor bere se zájmem na vědomí možnost naznačenou tímto návrhem nařízení spočívající v zavedení postupu posílené spolupráce (1), podle článku 326 a v souladu s hlavou III Smlouvy o fungování Evropské unie, v oblasti, kde není spolupráce ani zřejmá, ani snadná, tedy v oblasti práva. Doufá, že využívání posílené spolupráce umožní v budoucnosti a v dalších oblastech překonat překážky či obtíže a dosáhnout pokroku ve věcech nebo v otázkách, kde v daném okamžiku není možné dosáhnout jednomyslné shody, ale v nichž si určitý počet zemí přeje další spolupráci.

1.3 Výbor spolu s Komisí konstatuje, že předkládané nařízení, jež bude po přijetí platit v členských státech, které o to požádaly, respektuje zásady subsidiarity a proporcionality. Tato iniciativa je v souladu s Listinou základních práv a s mezinárodními závazky členských států v oblasti lidských práv.

1.4 Předložené návrhy by měly zabránit nepřiměřenému spěchu jednoho z manželů k soudu za účelem určení soudní příslušnosti a naplnit oprávněné požadavky manželů na místo soudní příslušnosti, které by v zásadě mělo být místem jejich obvyklého bydliště v okamžiku podání žádosti o rozvod nebo o rozluku. Návrh nařízení se nevztahuje na prohlášení manželství za neplatné a všechny ostatní otázky jsou upraveny existujícími právními předpisy Unie ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti obou manželů k dětem.

1.5 Výbor rovněž upozorňuje, že navrhované nařízení se v žádném směru nedotýká hmotného práva členských států.

1.6 Rovněž schvaluje návrh, který umožní jednodušeji vyřešit postupy ve věcech rozvodu a rozluky mezi rezidentkami a rezidenty zemí přistupujících k této spolupráci, a přispěje tak k volnému pohybu osob a rozsudků, které nabyly právní moci.

2. Návrh Komise

2.1 Rozhodné právo ve věcech rozvodu a rozluky dosud není součástí existujícího práva Unie ve věcech manželských. První nástroj Společenství přijatý v oblasti rodinného práva – nařízení Rady (ES) č. 1347/2000 – stanoví pravidla týkající se příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti obou manželů k dětem v souvislosti s řízením ve věcech manželských, nestanovuje však pravidla pro rozhodné právo.

2.2 Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003, kterým se poté, co k 1. březnu 2005 vstoupilo v platnost, zrušilo a nahradilo nařízení Rady (ES) č. 1347/2000, však v tomto ohledu žádné změny nepřineslo.

2.3 Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 však dovoluje manželům, aby si vybrali z několika různých skutečností rozhodných pro určení soudní příslušnosti. Jakmile je řízení ve věcech manželských již zahájeno před soudem členského státu, určí se rozhodné právo na základě kolizních norem tohoto státu. Tyto normy vycházejí z rozdílných kritérií. Ve většině členských států se rozhodné právo určuje na základě řady kolizních kritérií, jejichž účelem je zajistit, aby se toto řízení řídilo právním řádem, s nímž má nejužší vazbu. Ostatní členské státy používají na řízení ve věcech manželských své domácí právní předpisy („lex fori“) soustavně.

2.4 Fakt, že v několika posledních letech se všechny členské státy nedokázaly dohodnout na rozhodném právu a na řešení kolizních norem ve věcech rozvodu a rozluky a že se nerýsují perspektivy vyřešení tohoto problému v blízké budoucnosti, vedl několik členských států k rozhodnutí vytvořit posílenou spolupráci za tímto účelem do doby, než dojde ke konečné dohodě v této oblasti, o níž Rada rozhoduje jednomyslně. Deset členských států tedy zaslalo Komisi žádost oznamující, že tyto státy hodlají mezi sebou navázat posílenou spolupráci v oblasti rozhodného práva ve věcech manželských, a žádají, aby Komise předložila za tímto účelem návrh Radě. Řecko svou žádost dne 3. března 2010 stáhlo (2). Další členské státy však mají v úmyslu se k posílené spolupráci připojit. K dnešnímu dni vyjádřilo čtrnáct členských států zájem o tuto spolupráci.

2.5 Komise zjistila, že tento projekt posílené spolupráce neohrožuje existující právo Unie, připravila návrh nařízení a konstatovala, že návrh původních deseti členských států představuje krok vpřed, jež je v souladu s iniciativou Komise orientovanou na změnu nařízení (ES) č. 2201/2003, co se týče příslušnosti, a stanovila pravidla pro rozhodné právo ve věcech manželských s platností od 17. července 2006 (KOM(2006) 399 v konečném znění). Tento dokument však stále čeká na projednání v Radě a nebyl přijat. Posouzení dopadu provedené v té době je stále platné a není třeba provádět studii novou.

2.6 Dne 4. června 2010 schválili ministři spravedlnosti kvalifikovanou většinou, v souladu s čl. 329 odst. 1 Smlouvy o fungování EU, návrh Komise navázat posílenou spolupráci mezi některými členskými státy ve věcech rozvodu a rozluky. O několik dní později (16. června 2010) vydal Evropský parlament k této věci své souhlasné stanovisko. V současnosti pouze zbývá, aby Rada EU oficiálně přijala rozhodnutí povolující posílenou spolupráci.

2.7 Co se týká nařízení zavádějícího posílenou spolupráci, ministři schválili obecný přístup k hlavním prvkům a požádali, aby dosud nevyřešené otázky byly předmětem nového přezkumu. Rada EU musí na základě čl. 81 odst. 3 Smlouvy o fungování EU schválit toto nařízení jednomyslně (3).

3. Připomínky Výboru

3.1 Výbor se již několikrát vyjádřil k tomu, že evropští občané a občanky potřebují, aby bylo možné v jednom členském státě nechat uznat konečná pravomocná soudní rozhodnutí vyslovená v jejich věci v jiném členském státě, a to bez vykonávacího řízení.

3.2 Co se týče občanskoprávních záležitostí a zejména manželského práva, Výbor k této problematice přijal stanovisko k zelené knize o rozvodu (4), která svým způsobem inspirovala předkládané nařízení, jež je stále blokováno Radou. V tomto stanovisku Výbor podpořil navrhovaná opatření v oblasti vzájemného uznávání rozsudků, konfliktů právních předpisů a soudů v oblasti rozhodného práva.

3.3 Upozornil tehdy Komisi na možné nesrovnalosti mezi rozhodným cizím právem, zvláště pak právem některých třetích zemí, a ustanoveními, která by v něm mohla být obsažena, jež jsou v rozporu s veřejným pořádkem Společenství nebo s rozhodnutím příslušného soudu (nerovnosti mezi muži a ženami, systematické svěřování péče o děti jednomu z manželů podle jeho pohlaví atd.). Je tedy na místě ocenit skutečnost, že doložka o výjimce z veřejného pořádku, která má odstranit ustanovení rozhodného cizího práva, jež by byla např. v rozporu s Listinou základních práv, se stala součástí primárního práva (má stejnou hodnotu jako Smlouvy). Členské státy budou uplatňovat mezinárodní veřejný pořádek svých národních soudů, aby mohly udělit případnou výjimku právu třetí země, která jej porušuje.

3.4 Výbor znovu vyslovuje souhlas s řešeními zvolenými pro určení soudní příslušnosti, v zásadě shodné s místem posledního společného obvyklého bydliště manželů (5). To by mělo zabránit nepřiměřenému spěchu jednoho z manželů k soudu, který by jinak při existenci různých kritérií určení soudní příslušnosti hrozil. Rozhodné právo však může být právo nejbližší právu manželskému, podle kumulativních kritérií, tedy právo, na které by si mohl činit nároky zranitelnější z manželů, a nikoli nutně právo soudní příslušnosti, jak je tomu v současnosti v několika členských státech. Rozhodné právo bude moci být rovněž vybráno na základě společné dohody manželů za předpokladu, že existují objektivní důvody této volby.

3.5 Tím by byla posílena jistota a bezpečnost v této nezřídka konfliktní oblasti, ať už se jedná o rozvod nebo o rozluku (jež často předchází rozvodovému řízení). Ostatní kolizní normy ve věcech manželských jsou shodné s normami obsaženými v nařízení (ES) č. 2201/2003, jež platí ve všech členských státech.

3.6 Výbor tedy schvaluje a podporuje zkoumaný návrh nařízení a přeje si, aby postup posílené spolupráce, který se využívá poprvé a který bylo možné využívat od roku 1999 od vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost, se konečně stal součástí běžných postupů umožňujících dosáhnout pokroku na evropské úrovni v oblastech, jež vyžadují jednomyslné schválení, které však v dohledné době nelze dosáhnout. Zamezí se tím možnému zablokování či zpoždění při příjímání právních předpisů nebo společných opatření a otevře se cesta k další spolupráci zemím, které si ji přejí, navzdory nemožnosti dosáhnout jednomyslného souhlasu nebo kvóra.

V Bruselu dne 14. července 2010. předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Mario SEPI

(1) Úř. věst. C 83/189, 30.3.2010

(2) Seznam zemí podporujících posílenou spolupráci: Belgie, Bulharsko, Francie, Itálie, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Malta, Německo, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Slovinsko, Španělsko.

(3) Článek 81 odst. 3 stanovuje, že Rada přijímá opatření týkající se rodinného práva s mezinárodním prvkem zvláštním legislativním postupem. Rada rozhoduje jednomyslně po konzultaci s Evropským parlamentem. Předpisy zavádějící posílenou spolupráci v této věci musí být přijaty podle pravidel stanovených tímto nařízením.

(4) Viz Úř. věst. C 24, 31.1.2006, s. 20.

(5) S výhradou omezené doby pobytu (obecně jeden měsíc nebo jeden rok) v době zahájení postupu.