Stanovisko Komise podle čl. 251 odst. 2 třetího pododstavce písm. c) Smlouvy o ES ke změnám navrženým Evropským parlamentem týkajícím se společného postoje Rady v souvislosti s návrhem směrnice Evropského Parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 2003/88/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby kterým / kterou se mění návrh komise podle čl. 250 odst. 2 Smlouvy o ES /* KOM/2009/0057 konecném znení - COD 2004/0209 */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 4.2.2009 KOM(2009) 57 v konečném znění 2004/0209 (COD) STANOVISKO KOMISE podle čl. 251 odst. 2 třetího pododstavce písm. c) Smlouvy o ES ke změnám navrženým Evropským parlamentem týkajícím se společného postoje Rady v souvislosti s návrhem směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 2003/88/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby KTERÝM / KTEROU SE MĚNÍ NÁVRH KOMISE podle čl. 250 odst. 2 Smlouvy o ES 2004/0209 (COD) STANOVISKO KOMISEpodle čl. 251 odst. 2 třetího pododstavce písm. c) Smlouvy o ESke změnám navrženým Evropským parlamentem týkajícím se společného postoje Rady v souvislosti s návrhem směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 2003/88/ES o některých aspektech úpravy pracovní doby 1. SOUVISLOSTI Datum předložení návrhu Parlamentu a Radě (dokument KOM(2004) 607 v konečném znění: 2004/0209 (COD)) | 22. září 2004 | Datum vydání stanoviska Výboru regionů | 14. dubna 2005 | Datum vydání stanoviska Parlamentu v prvním čtení | 11. května 2005 | Datum vydání stanoviska Evropského hospodářského a sociálního výboru | 11. května 2005 | Datum předložení změněného návrhu Parlamentu a Radě: (KOM(2005) 246 v konečném znění) | 31. května 2005 | Datum politické dohody v Radě o společném postoji (dosažené kvalifikovanou většinou) | 10. června 2008 | Datum formálního přijetí společného postoje Radou | 15. září 2008 | Datum vydání stanoviska Evropského parlamentu ve druhém čtení (P6_TA(2008)0615) | 17. prosince 2008 | Datum sdělení stanoviska Evropského parlamentu vydaného ve druhém čtení | 14. ledna 2009 | 2. CÍL NÁVRHU KOMISE Cílem návrhu Komise je změna směrnice o pracovní době[1] dosažením vyváženého balíčku změn, které splňují tato čtyři hlavní kritéria: - představují legislativní řešení problémů vyjádřených během veřejných konzultací organizovaných Komisí v roce 2004, které se týkaly pracovní pohotovosti a náhradní doby odpočinku; - zlepšují bezpečnost a ochranu zdraví pracovníků, zejména pokud jde o rizika spojená s nadměrnou délkou pracovní doby; - umožňují větší flexibilitu, pokud jde o referenční období pro týdenní pracovní dobu, což je rovněž výsledkem veřejných konzultací z roku 2004; a dále - podporují ve větší míře sladění pracovního a rodinného života. Změněný návrh Komise obsahoval tyto hlavní změny: Doba pracovní pohotovosti Poskytnout právní definice týkající se „pracovní pohotovosti“ a rozlišit mezi různými typy pracovní pohotovosti v reakci na nedávná rozhodnutí Soudního dvora ( SIMAP[2], Jaeger [3], …), která mají zásadní dopad na úpravu pracovní doby v oblasti veřejných služeb. Soulad mezi pracovním a rodinným životem Zajistit, aby členské státy podporovaly sociální partnery, aby uzavřeli dohody mající za cíl lepší soulad mezi pracovním a rodinným životem a aby členské státy přijaly nezbytná opatření, kterými by zajistily, že zaměstnavatelé včas informují pracovníky o každé změně rozvržení jejich pracovní doby a že mají povinnost prozkoumat žádosti pracovníků o změny jejich rozvrhu a jejich rozvržení práce. Výpočet maximální délky týdenní pracovní doby Směrnice stanoví, že průměrná délka týdenní pracovní doby, včetně přesčasů, nepřekročí 48 hodin. Návrh by tento limit nezměnil, ale připustil by větší flexibilitu při výpočtu průměru a umožnil by prodloužení referenčního období v právních předpisech na dobu maximálně dvanácti měsíců z objektivních nebo technických důvodů nebo z důvodů týkajících se organizace práce. Takové prodloužení by bylo podmíněno zajištěním bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků a konzultací se sociálními partnery. Výjimka („opt-out“) Ustanovení o výjimce („opt-out“) podle čl. 22 odst. 1 směrnice v současnosti umožňuje členským státům stanovit, že se pracovník může se svým zaměstnavatelem dohodnout na pracovní době přesahující 48 hodin, pokud jsou splněny určité ochranné podmínky. Změněný návrh by stanovil zrušení této výjimky k určitému datu a mezitím by platily dodatečné ochranné podmínky. Doba odpočinku Stanovit, aby v případě výjimek z minimální denní nebo týdenní doby odpočinku požadované směrnicí byla následně poskytnuta rovnocenná náhradní doba odpočinku v „přiměřené době“, která by byla stanovena vnitrostátními právními předpisy, kolektivní smlouvou nebo dohodou uzavřenou mezi sociálními partnery. Tato změna by pracovníkům i zaměstnavatelům poskytla větší flexibilitu při organizaci práce. 3. STANOVISKO KOMISE K POZMĚŇOVACÍM NÁVRHŮM PŘEDLOŽENÝM PARLAMENTEM 3.1. Shrnutí postoje Komise Parlament přijal 22 pozměňovacích návrhů ke společnému postoji. Komise může částečně nebo úplně přijmout 15 z nich. Šest návrhů může Komise přijmout beze změny (č. 7, 9, 15, 18, 19 a 21), devět může přijmout částečně (č. 1, 11 a 20) nebo v zásadě, a/nebo po přeformulování (č. 2, 3, 12, 13, 14 a 22). Sedm pozměňovacích návrhů Komise zamítá (č. 4, 5, 6, 8, 10, 16 a 17). Všeobecně lze říci, že postoj Parlamentu a společný postoj Rady se liší v sedmi důležitých bodech. Komise je stále přesvědčena, že je naléhavě důležité přijmout návrh na změnu směrnice před koncem současného legislativního mandátu. Komise si zejména uvědomuje naléhavou potřebu nalézt řešení zbývajících problémů týkajících se otázky pracovní pohotovosti a náhradní doby odpočinku, které přímo ovlivňují organizaci klíčových veřejných služeb v celé EU. Zásadní věcí je rovněž rychlé znovunastolení právní jistoty, pokud jde o práva pracovníků týkající se maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku, která představují důležitou součást acquis communitaire v sociální oblasti. Dlouhodobě udržitelný společný základ pro dohodu bude muset přinést citlivě vyrovnané řešení, které posílí celkovou úroveň bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků, přičemž zároveň umožní větší flexibilitu pro pracovníky i zaměstnavatele, pokud jde o praktickou organizaci pracovní doby. V tomto kontextu vyjadřuje toto stanovisko postoj Komise k pozměňovacím návrhům, o kterých hlasoval Parlament, a uvádí konkrétní návrhy, jejichž cílem je pomoci Radě a Parlamentu nalézt společný základ pro dohodu. 3.2. Změny navržené Parlamentem ve druhém čtení 3.2.1 Doba pracovní pohotovosti Pozměňovací návrh 9 (doba nečinnosti v průběhu pracovní pohotovosti) (článek 2a): přijímá se. Komise může podpořit tento pozměňovací návrh, je však připravena zabývat se možností všeobecného kompromisu v otázkách, které řeší pozměňovací návrh 9 a které v současné době rozdělují spoluzákonodárce. Tento pozměňovací návrh má čtyři části. První část uvádí, že za pracovní dobu je považováno celkové trvání doby pohotovosti, včetně doby nečinnosti. (Podle společného postoje se doba skutečného výkonu činnosti považuje za pracovní pohotovost, ale doba, při které nedojde k výkonu práce, se za pracovní dobu nepovažuje, pokud vnitrostátní právní předpisy nebo kolektivní smlouvy nestanoví jinak. (Tento názor rovněž odráží původní i změněný návrh Komise.) Druhá část pozměňovacího návrhu uvádí, že by se při výpočtu délky pracovní doby mohla část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, započítávat zvláštním způsobem (jinak než systémem „hodina za hodinu“) a to prostřednictvím právních a správních předpisů nebo kolektivních smluv. (Společný postoj zahrnuje podobné ustanovení, ačkoliv v podrobnostech se liší.) Třetí část řeší, zda část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce nelze zohlednit pří výpočtu minimální doby odpočinku. (Společný postoj to umožňuje prostřednictvím vnitrostátních právních předpisů nebo kolektivní smlouvy; podle pozměňovacího návrhu by však část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, nebylo možné zohlednit při výpočtu minimální denní nebo týdenní doby odpočinku. Čtvrtá část odstraňuje výrok uvedený ve společném postoji, že doba, po kterou pracovník během pracovní pohotovosti skutečně vykonává svou činnost nebo své povinnosti, se vždy považuje za pracovní dobu (tuto otázku by namísto toho řešilo šířeji pojaté znění v první části pozměňovacího návrhu Parlamentu). Komise přijímá třetí část pozměňovacího návrhu 9, který stanoví, že část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, nelze zohlednit při výpočtu minimální denní nebo týdenní doby odpočinku požadované směrnicí. To znovu zavádí důležité ustanovení z původního a změněného návrhu Komise. Komise může rovněž v zásadě přijmout první, druhou a čtvrtou část pozměňovacího návrhu, tedy že část pracovní pohotovosti, při které nedojde k výkonu práce, lze považovat za pracovní dobu, ale započítávala by se zvláštním způsobem při výpočtu délky pracovní doby. Komise má zejména zato, že druhá část pozměňovacího návrhu by v zásadě mohla být cenným příspěvkem k celkovému řešení otázky pracovní pohotovosti, které by bylo přijatelné pro Parlament i Radu, po určitém přeformulování textu tak, aby zkušenosti dotčeného sektoru a dodržování všeobecných zásad ochrany zdraví a bezpečnosti pracovníků byly do znění této části návrhu zapracovány jako důležitá kritéria. 3.2.2 Náhradní doba odpočinku Pozměňovací návrh 3 (načasování náhradní doby odpočinku) (bod odůvodnění 8): přijímá se v zásadě a/nebo s výhradou úpravy jeho znění. Pozměňovací návrh upravuje znění bodu odůvodnění týkajícího se náhradní doby odpočinku v souladu se změnami odpovídajícího článku 17. Zahrnuje rovněž odkaz na kolektivní vyjednávání. Komise může odkaz na kolektivní vyjednávání přijmout, protože by zlepšil soulad s článkem 18 směrnice. Komise může navrženou změnu týkající se načasování náhradní doby odpočinku v zásadě přijmout, ale má zato, že je zapotřebí upravit toto znění za účelem poskytnutí dodatečné flexibility. Viz podrobné poznámky k pozměňovacímu návrhu 13. Komise je ochotna zvážit možný kompromis mezi přístupem, jaký prosazuje pozměňovací návrh, a tím, který prosazuje společný postoj. Pozměňovací návrh 13 (načasování náhradní doby odpočinku) (čl. 17 odst. 2): přijímá se v zásadě a/nebo s výhradou úpravy jeho znění. Pozměňovací návrh se zabývá načasováním rovnocenné náhradní doby odpočinku (kterou již požaduje směrnice v případech, kdy pracovník vynechá část nebo celou dobu minimálního denního nebo týdenního odpočinku). Podle pozměňovacího návrhu by se náhradní doba odpočinku vybírala „po skončení doby výkonu práce“, spíše než později „v přiměřené době“, jak navrhuje společný postoj či pozměněný návrh Komise. (Komise původně navrhovala, aby se náhradní doba odpočinku vybírala v přiměřené době, která by nepřekročila 72 hodin, avšak tento návrh se nesetkal s potřebnou podporou.) Komise může navrženou změnu týkající se načasování náhradní doby odpočinku v zásadě přijmout, ale má zato, že je zapotřebí upravit toto znění za účelem poskytnutí dodatečné flexibility. Takové znění by zajistilo řádnou ochranu potřeby odpočinku a zotavení pracovníků, přičemž by rovněž umožnilo nezbytnou flexibilitu z hlediska organizace práce a doby odpočinku ve zvláštních podmínkách některých odvětví nebo druhů činnosti. Komise je připravena hledat cesty možného kompromisu v této otázce, která rozděluje spoluzákonodárce. Jeden možný přístup je, aby se náhradní doba odpočinku obecně vybírala po skončení doby výkonu práce. To je znění, které nejlépe zajišťuje potřebu fyzického a duševního odpočinku a zotavení pracovníků. V určitých odvětvích nebo při některých činnostech, a z řádně odůvodněných příčin, může být prostřednictvím vnitrostátních právních předpisů nebo kolektivní smlouvou stanovena rovnocenná náhradní doba odpočinku, která se má vybrat v „přiměřené době“, která musí být jasně definována, přičemž se vezme v úvahu, že jde o ochranu zdraví pracovníků a jejich bezpečnost, a rovněž se zohlední odpovídající zkušenosti v dotčeném odvětví nebo oboru činnosti. Pozměňovací návrh 14 (načasování náhradní doby odpočinku) (článek 18): přijímá se v zásadě a/nebo s výhradou úpravy jeho znění. Tento pozměňovací návrh se zabývá stejným bodem jako pozměňovací návrh 13, ale v kontextu kolektivních smluv. Komise může navrženou změnu týkající se načasování náhradní doby odpočinku v zásadě přijmout, ale má zato, že je zapotřebí upravit toto znění za účelem poskytnutí dodatečné flexibility. Podrobné poznámky k pozměňovacímu návrhu 13 (kromě odkazů na vnitrostátní právní předpisy) platí rovněž v tomto kontextu. 3.2.3 Referenční období Pozměňovací návrh 7 (zrušení povinnosti vybrat si mezi výjimkou (opt-out) a prodloužením referenčního období (bod odůvodnění 14): přijímá se. Tento pozměňovací návrh by vypustil bod odůvodnění, který se vztahuje k článku 22a společného postoje, jehož záměrem bylo dát členským státům pobídku, aby výjimku nevyužívaly nebo aby její využívání přerušily nebo pozastavily. (Viz podrobné vysvětlení u pozměňovacího návrhu 21.) Komise tento návrh může přijmout. Komise takový závazek ve svém původním a změněném návrhu nenavrhovala. Jeho vypuštění by představovalo pobídku pro společnosti neuchylovat se k výjimce, ale využívat delšího referenčního období. Pozměňovací návrh 15 ( referenční období ) (čl. 19 odst.1 písm. b) přijímá se. Příslušné ustanovení umožňuje členským státům prodloužit prostřednictvím právních předpisů referenční období (pro výpočet maximální průměrné týdenní pracovní doby) na nejvýše 12 měsíců. (Stávající směrnice již dovoluje podobné prodloužení kolektivní smlouvou.) Účinek pozměňovacího návrhu spočívá v omezení použití této možnosti na pracovníky, na které se nevztahují kolektivní smlouvy nebo dohody uzavřené mezi sociálními partnery, a stanovit, že v takových případech musejí členské státy zajistit, aby zaměstnavatelé informovali pracovníky a radili se s nimi o zavedení navrženého rozvržení pracovní doby a aby učinili nezbytná opatření k předcházení nebo nápravě zdravotních a bezpečnostních rizik. Komise může přijmout tento návrh, který z velké části znovu zavádí text obsažený ve změněném návrhu Komise. Pozměňovací návrh 21 (zrušení povinnosti vybrat si mezi výjimkou (opt-out) a prodloužením referenčního období (článek 22a): přijímá se. Tento pozměňovací návrh by vypustil článek 22a společného postoje, jehož záměrem bylo dát členským státům pobídku nevyužívat výjimku nebo přerušit využívání výjimky. Článek 22a stanoví, že každý členský stát, který dovolí využívání výjimky, nesmí zároveň využívat nové ustanovení (čl. 19 písm. b), které umožňuje, aby bylo prostřednictvím právních předpisů referenční období prodlouženo na dobu nepřesahující dvanáct měsíců (viz poznámky k pozměňovacímu návrhu 15). V takové situaci by členský stát mohl dovolit, aby bylo referenční období prodlouženo na dvanáct měsíců kolektivní smlouvou, ale referenční období stanovená jinými prostředky, například prostřednictvím vnitrostátních právních předpisů, by nesměla přesáhnout dobu šest měsíců. Komise může tento návrh přijmout. Komise takový závazek ve svém původním a změněném návrhu nenavrhovala. Jeho vypuštění by navíc představovalo pobídku pro společnosti neuchylovat se k výjimce , ale využívat delšího referenčního období. 3.2.4 Sladění pracovního a rodinného života Pozměňovací návrh 11 (sladění pracovního a rodinného života) (článek 2b): přijímá se zčásti. Tento pozměňovací návrh má tři části. První část posiluje závazky zaměstnavatele informovat pracovníky o změnách v rozvržení pracovní doby a konzultovat je s nimi „v dostatečném předstihu“. Druhá část by pracovníkům dala právo žádat o změnu pracovní doby a rozvržení práce, které by umožnily sladění pracovního a rodinného života, a stanovila by povinnost zaměstnavatelů takové požadavky náležitě zvážit. Třetí část uvádí, že zaměstnavatelé by mohli takové požadavky odmítnout pouze v omezených případech. Tento článek vychází z názoru Parlamentu při prvním čtení a jeho první a druhá část znovu zavádí text obsažený ve změněném návrhu Komise. Společný postoj zachoval povinnost zaměstnavatelů informovat pracovníky v předstihu, ale omezil rozsah této povinnosti a odstranil právo pracovníků žádat o změny, stejně jako povinnost zaměstnavatele změny zvážit. Komise může tento návrh částečně přijmout. V první části návrhu může Komise přijmout, že by zaměstnavatelé měli informovat pracovníky „v dostatečném předstihu“ spíše než „včas“, ale má zato, že změna navrhovaná společným postojem (tj. informovat pouze o „zásadních“ změnách) je rozumná a neměla by být odstraněna. Komise nepřijímá druhou a třetí část návrhu, protože má zato, že by tyto prvky mohly v tuto chvíli zhoršovat obtíže při hledání všeobecné shody ohledně návrhu a že je lze lépe řešit v jiných souvislostech. Zejména navrhované kritérium pro odmítnutí ze strany zaměstnavatele se jeví jako obtížně uplatnitelné v praxi a této otázce by ještě prospěla širší diskuse, která by byla v současném kontextu možná. 3.2.5 Výjimka („opt-out“) Pozměňovací návrh 4 (výjimka (opt-out)) (bod odůvodnění 11): zamítá se. Pozměňovací návrh provádí dvě změny v bodu odůvodnění týkajícím se budoucnosti výjimky: pozměňovací návrh přidává slovo „konečné“, pokud jde o rozhodnutí jednotlivého pracovníka využít výjimky, a tvrdí, že ustanovení směrnice týkající se výjimky by se nemělo uplatňovat. Komise nemůže tento návrh přijmout. Pokud jde o slovo „konečné“: toto slovo mělo dávat najevo, že konečné rozhodnutí, zda pracovat déle, než stanoví maximální 48hodinový limit, je na volbě pracovníka. Avšak po rozsáhlých diskusích na toto téma má Komise zato, že toto slovo by mohlo zároveň působit nedorozumění, protože souhlas pracovníka s výjimkou není konečný ve smyslu, že by se jednalo o trvalou dohodu, a lze jej vzít zpět. Z toho důvodu by Komise dala přednost tomu, aby uvedené slovo bylo v této fázi odstraněno. Pokud jde o budoucnost výjimky, věnujte prosím pozornost podrobným poznámkám k pozměňovacímu návrhu 16. Pozměňovací návrh 5 (který odstraňuje rámec pro jakékoli využití výjimky (opt-out) (bod odůvodnění 12): zamítá se. Pozměňovací návrh vypouští bod odůvodnění, který chápe výjimku jako možnost odchylky ze zásady maximálně 48hodinového pracovního týdne, která je podmíněna účinnou ochranou zdraví a bezpečnosti pracovníků a výslovným, svobodným a informovaným souhlasem dotyčného pracovníka. Tento bod odůvodnění rovněž uvádí, že použití výjimky musí podléhat přiměřeným zárukám zajišťujícím dodržení uvedených podmínek, jakož i důsledné kontrole. Tento pozměňovací návrh se úzce vztahuje k výsledku pozměňovacího návrhu 16 o budoucnosti výjimky. Komise by tento pozměňovací návrh mohla přijmout, ale pouze v kontextu řešení navrhovaného Parlamentem (zrušení výjimky, podle pozměňovacího návrhu 16). Pokud však výjimka zůstane zachována (viz poznámky k pozměňovacímu návrhu 16), má Komise zato, že by měl zůstat zachován i tento bod odůvodnění. Z toho důvodu tento pozměňovací návrh zamítá. Z hlediska bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků je zásadní, aby jakékoliv používání výjimky podléhalo jednoznačným podmínkám zmíněným výše a aby tyto podmínky byly posíleny účinnými zárukami a kontrolou. Stávající znění tuto potřebu vyjadřuje a zlepšuje ochranu pracovníků. Pozměňovací návrh 6 (odstranění ustanovení o tom, že by se před využitím výjimky (opt-out) měly zvážit jiné formy flexibility) (bod odůvodnění 13): zamítá se. Tento pozměňovací návrh by odstranil ustanovení uvádějící, že předtím, než dojde k využití výjimky, měly by se nejprve zvážit alternativní formy flexibility, aby se zjistilo, zda by nebyly dostatečné. Tento pozměňovací návrh se vztahuje k výsledku pozměňovacího návrhu č. 16 o budoucnosti výjimky. Komise by tento pozměňovací návrh mohla přijmout, ale pouze v kontextu řešení navrhovaného Parlamentem (zrušení výjimky podle pozměňovacího návrhu 16). Pokud však výjimka zůstane zachována (viz poznámky k pozměňovacímu návrhu 16), má Komise zato, že je taková podmínka žádoucí, protože motivuje členské státy a sociální partnery, aby nejprve zvážili méně problematické možnosti. Z toho důvodu Komise tento pozměňovací návrh zamítá. Pozměňovací návrh 16 (výjimka (opt-out)) (čl. 22 odst. 1): zamítá se. Důsledkem tohoto pozměňovacího návrhu by bylo ukončení možnosti členských států povolit využívání výjimky tři roky poté, co tento návrh na změnu směrnice vstoupí v platnost. Komise ve svém změněném návrhu rovněž navrhovala zrušit výjimku po 3 letech (avšak s ustanovením, že členské státy, které již výjimku v této fázi využívají, by mohly požádat o další prodloužení této lhůty, na základě dalšího přezkumu). Komise nemůže tento pozměňovací návrh přijmout. Komise i nadále zastává názor, který již vyjádřila ve svém sdělení o společném postoji[4] , že výjimka je odchylkou od základní zásady maximálně 48hodinového pracovního týdne a může představovat riziko pro zdraví a bezpečnost pracovníků, v krátkodobém i dlouhodobém horizontu. Protože však Komise v zásadě podporuje možné postupné zrušení výjimky, je toho názoru, že současné podmínky postupné zrušení výjimky neumožňují, vzhledem k zásadním změnám v režimu používání výjimky členskými státy a vzhledem k postoji, který vyjádřily členské státy během prvního čtení v Radě a od té doby. Komise má z hlediska všeobecného kompromisu za to, že veškerá ustanovení týkající se výjimky musejí být posuzována společně s ustanovením o přezkumu (viz poznámky k pozměňovacímu návrhu 22). Pozměňovací návrh 17 (období platnosti individuální výjimky) (čl. 22 odst. 2 písm. a)): zamítá se. Tento pozměňovací návrh stanoví, že souhlasí-li pracovník s výjimkou z průměrného maximálně 48hodinového pracovního týdne, je tento souhlas platný po dobu nejvýše šesti měsíců (a ne jednoho roku, jak navrhuje společný postoj). Komise ve svém původním a změněném návrhu navrhovala dobu jednoho roku. Komise tento pozměňovací návrh nemůže přijmout, protože by znamenal hlavně byrokratickou zátěž, což není v souladu se zlepšováním právní úpravy. Je však nutné poznamenat, že pracovník má v každém případě právo vzít svůj souhlas s výjimkou zpět, musí to však oznámit alespoň dva měsíce předem (podle čl. 22 bodu 2 písm. e) společného postoje. Pozměňovací návrh 18 ( žádná výjimka během zkušební doby) (čl. 22 odst. 2 písm. c), bod i)): přijímá se. Výsledkem tohoto pozměňovacího návrhu je, že pracovník by nemohl dát platný souhlas s výjimkou během jakékoli zkušební lhůty. Komise přijímá tento návrh, který z velké části znovu zavádí text obsažený v původním a pozměněném návrhu Komise. Je důležité chránit pracovníky během toho období jejich zaměstnání, kdy jsou zranitelní, před rizikem nepatřičného tlaku souhlasit s delší pracovní dobou. Pozměňovací návrh 19 (vypouští omezení pracovní doby pro pracovníky, na které se vztahuje výjimka ( odst. 2 písm. d)): přijímá se. Pozměňovací návrh by vypustil horní hranice pracovní doby navrhované společným postojem (60 hodin týdně nebo 65 hodin v některých situacích jako průměr) pro pracovníky, kteří souhlasili s výjimkou. Směrnice v současnosti nestanoví žádnou výslovnou horní hranici pracovní doby pro pracovníky, kteří souhlasí s výjimkou. Původní i změněný návrh Komise navrhovaly zavést nový zvláštní limit pro délku pracovní doby pracovníků, na které se výjimka vztahuje. Tento článek společného postoje byl od svého přijetí nejvíce kritizován, protože byly jeho cíle často a značně překrucovány. Jelikož Evropský parlament i většina členských států jsou proti zavedení konkrétního čísla a protože současná směrnice neuvádí žádný horní limit, může Komise podpořit odstranění tohoto limitu, aby podpořila dohodu mezi spoluzákonodárci. Je třeba také připomenout, že členské státy mohou volně stanovit horní limity délky pracovní doby pracovníků, kteří souhlasí s výjimkou. Pozměňovací návrh 20 (výjimka z určitých ochranných podmínek pro krátkodobé pracovníky) (čl. 22 odst. 3): přijímá se zčásti. Pozměňovací návrh ruší ustanovení zavedené společným postojem, které by vyloučilo některé krátkodobé pracovníky z působnosti dvou ustanovení zamýšlených na ochranu pracovníků, kteří souhlasí s výjimkou. Výsledkem pozměňovacího návrhu je zaprvé to, že pracovníci zaměstnaní u stejného zaměstnavatele po dobu nepřesahující deset týdnů v roce by nemohli dát platný souhlas s výjimkou během prvních čtyř týdnů zaměstnání. Zadruhé, pokud by takový pracovník s výjimkou souhlasil, jakýkoli horní limit stanovený pro délku pracovní doby pro pracovníky, kteří souhlasí s výjimkou podle čl. 22 odst. 2 písm. d) by se rovněž vztahoval i na něj. Komise může tento návrh částečně přijmout. Pokud výjimka zůstane, mohli by ji krátkodobí pracovníci využívat: z hlediska otázky zdraví a bezpečnosti představují hodiny práce navíc menší riziko, jsou-li omezeny na kratší časová období, než když trvají dlouhá časová období. Komise se proto domnívá, že čl. 22 odst. 3, jak ho navrhuje společný postoj, by měl zůstat beze změny, vztahuje-li se k odst. 2 písm. c) bodu ii) (aby pracovníci, kteří jsou zaměstnáni u stejného zaměstnavatele po dobu nepřesahující deset týdnů v roce, mohli dát platný souhlas s výjimkou během prvních čtyř týdnů uvedeného zaměstnání). Komise však přijímá vypuštění odkazu na odst. 2 písm. d), jelikož přijala rovněž pozměňovací návrh č. 19, ve kterém Parlament navrhl odstranit horní limit pro pracovníky ve výjimce (viz podrobné poznámky k pozměňovacímu návrhu 19.) Pozměňovací návrh 22 (odstranění ustanovení o přezkumu) (článek 24a): přijímá se v zásadě a/nebo s výhradou úpravy jeho znění. Tento pozměňovací návrh vypouští ustanovení, které požaduje, aby členské státy využívající výjimku (nebo které jakkoliv jinak povolují delší pracovní dobu) podaly Komisi podrobnou zprávu o tom, jak je výjimka používána v praxi, včetně stanovisek sociálních partnerů. Komise by poté předložila Evropskému parlamentu a Radě zprávu, která by zhodnotila situaci. Komise by rovněž mohla učinit další návrhy. Tento pozměňovací návrh se úzce vztahuje k výsledku pozměňovacího návrhu č. 16 o budoucnosti výjimky. Komise může v zásadě tento návrh přijmout. Zůstane-li však výjimka zachována (viz poznámky k pozměňovacímu návrhu 16), má Komise zato, že je ustanovení o přezkumu nezbytné, aby se zajistila dohoda mezi spoluzákonodárci, založená na nové formulaci znění směrnice, která je v současné době platná. 3.2.6 Další otázky Odchylka pro nezávislé pracovníky Pozměňovací návrh 12 (odchylka pro „nezávislé pracovníky“) (čl. 17, odst. 1, písm. a)): přijímá se v zásadě a/nebo s výhradou úpravy jeho znění. Pozměňovací návrh by upravoval znění ustanovení stávající směrnice, které umožňuje odchylky od maximální délky pracovní doby a minimální doby odpočinku, pokud jde o „vrcholové řídící pracovníky nebo jiné osoby mající pravomoc nezávisle rozhodovat“. Podle pozměňovacího návrhu by se odchylka vztahovala pouze na vrcholové řídící pracovníky. Po určité změně formulace by Komise tento pozměňovací návrh mohla přijmout. Komise má za to, že navrhované znění je poněkud příliš omezující, ale přijímá potřebu pozměnit toto ustanovení, aby bylo jasné, že se vztahuje pouze na pracovníky, kteří mají dostatečnou nezávislost, aby měli skutečnou kontrolu nad svou vlastní pracovní dobou. Uplatňování „na jednoho pracovníka“ Pozměňovací návrh 8 (uplatňování na jednoho pracovníka)) (bod odůvodnění 16 písm. a): zamítá se. Pozměňovací návrh by zavedl bod odůvodnění, podle něhož by se v případě, že pracovník má více než jednu pracovní smlouvu, při výpočtu jeho nebo její pracovní doby braly v úvahu všechny pracovní smlouvy. Komise má zato (jak již uvedla ve své zprávě o uplatňování směrnice o pracovní době z roku 2000[5]), že vzhledem k cílům směrnice, které se týkají zdraví a bezpečnosti, musí se omezení maximální délky pracovní doby stanovené směrnicí, vždy, je-li to možné, používat na jednoho pracovníka (a ne na jednu pracovní smlouvu) v případě jakéhokoli pracovníka, který se nachází současně ve dvou nebo více pracovních vztazích. V tomto ohledu však existují značné rozdíly v přístupech jednotlivých členských států. Komise má za to, že zahrnutí této otázky do stávající revize by téměř znemožnilo dosažení dohody v Radě. Komise proto tento pozměňovací návrh zamítá. Pozměňovací návrh 10 (uplatňování na jednoho pracovníka)) (nový článek 2a písm. a)): zamítá se. Pozměňovací návrh by zavedl nové ustanovení, podle něhož by se v případě, že pracovník má více než jednu pracovní smlouvu, při výpočtu jeho nebo její pracovní doby braly v úvahu všechny pracovní smlouvy. Komise má za to (jak již uvedla ve své zprávě o uplatňování směrnice o pracovní době z roku 2000[6]), že vzhledem k cílům směrnice, které se týkají zdraví a bezpečnosti, musí se omezení maximální délky pracovní doby stanovené směrnicí, vždy, je-li to možné, používat na jednoho pracovníka (a ne na jednu pracovní smlouvu) v případě jakéhokoli pracovníka, který se nachází současně ve dvou nebo více pracovních vztazích. V tomto ohledu však existují značné rozdíly v přístupech jednotlivých členských států. Komise má za to, že zahrnutí této otázky do stávající revize by téměř znemožnilo dosažení dohody v Radě. Komise proto tento pozměňovací návrh zamítá. Co zvažovat při změnách směrnice Pozměňovací návrh 1 (důvody pro revizi rozvržení pracovní doby) (bod odůvodnění 7): přijímá se zčásti. Tento pozměňovací návrh znovu formuluje celou řadu faktorů, které mají význam pro stávající přezkum. Komise jej může přijmout, bude-li poněkud pozměněna formulace odkazující na celoživotní učení. (Tento odkaz se nevztahuje k žádnému operativnímu ustanovení v textu a jeví se proto v kontextu současného návrhu jako nevhodný). Odkazy na rozhodnutí Soudu Pozměňovací návrh 2 (rozhodnutí Soudního dvora) (bod odůvodnění 7a): přijímá se v zásadě a/nebo s výhradou úpravy jeho znění. Tento pozměňovací návrh zavádí nový bod odůvodnění, který popisuje pojem „pracovní doba“ na základě nedávných rozhodnutí Soudního dvora. Po určité změně formulace by Komise v zásadě mohla tento pozměňovací návrh přijmout. Cílem změny formulace by bylo: - zajistit, aby znění plně odráželo rozhodnutí Soudu (např. není jasné, že rozhodnutí Soudu by vyžadovala, aby požadavek být přítomen na místě určeném zaměstnavatelem platil po celou pracovní dobu), a - zajistit, aby byl text soudržný s výslovnou definicí pracovní doby stanovenou v čl. 2 odst. 1 směrnice, jelikož stávající revize nenavrhuje žádnou změnu tohoto odstavce. [1] Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby, Úř. věst. L 299, 18.11.2003, s. 9. [2] Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. října 2000 ve věci C-303/98, SIMAP, [2000] Sb. rozh. I-07963. [3] Rozsudek Soudního dvora ze dne 9 října 2003 ve věci C-151/02, Jaeger, [2003] Sb. rozh. I-8389. [4] KOM(2008) 568 oddíl 3.2.3. [5] KOM(2000) 787, bod 14.2. [6] KOM(2000) 787, bod 14.2.