Přístup k provedení směrnice se v jednotlivých členských státech liší. Některé členské státy zavedly zvláštní opatření, kterými výslovně provádějí práva přiznaná směrnicí, spolu s právními nebo praktickými prováděcími opatřeními. V jiných se mělo za to, že stávající opatření jsou již obecně v souladu s požadavky směrnice a nebyla přijata žádná zvláštní opatření k jejímu provedení. Ačkoli je neexistence výslovných prováděcích ustanovení někdy alespoň do určité míry napravena praktickými prováděcími opatřeními a judikaturou, není tomu tak vždy.

V některých členských státech se navíc zdá, že dodržování článku 5 je v praxi problematické. V několika se například používají pouta na ruce bez ohledu na to, proč je obžalovaný ve vazbě. Při přepravě do soudní síně mohou být obžalovaní v poutech viděni veřejností a tiskem a lze pořizovat fotografie obžalovaných. V jiných členských státech je v soudních síních velmi rozšířené používání prosklených kabin.

Podle čl. 4 odst. 3 povinnost neoznačovat podezřelé nebo obviněné osoby za vinné stanovená v čl. 4 odst. 1 nebrání orgánům veřejné moci poskytovat informace o daném trestním řízení veřejnosti, je-li to nezbytné z důvodů týkajících se trestního vyšetřování nebo veřejného zájmu. Vnitrostátní právní předpisy některých členských států s tím nejsou plně v souladu, a to z jednoho či více níže uvedených důvodů: příslušným vnitrostátním opatřením nepodléhají všechny orgány veřejné moci nebo druhy informací; není uplatňován požadavek „je-li to nezbytné“ nebo neexistují jasné podmínky, které by poskytování informací omezovaly. V některých případech mají problémy s dodržováním tohoto ustanovení v praxi menší dopad, neboť relevantní jsou i právně nezávazné pokyny, jako jsou pokyny pro kontakt s novináři a poskytování informací novinářům.

Článek 2 stanoví oblast působnosti požadavků směrnice. Směrnice se vztahuje na fyzické osoby podezřelé nebo obviněné v trestním řízení, a to ve všech stadiích trestního řízení od okamžiku, kdy se určitá osoba stane podezřelou nebo je obviněna ze spáchání trestného činu nebo údajného trestného činu, až do okamžiku nabytí právní moci konečného rozhodnutí o tom, zda tato osoba uvedený trestný čin spáchala.

Podle čl. 6 odst. 1 musí členské státy zajistit, aby důkazní břemeno při prokazování viny podezřelé nebo obviněné osoby leželo na obžalobě. Tím není dotčena případná povinnost soudce nebo příslušného soudu vyhledávat důkazy svědčící ve prospěch i v neprospěch podezřelé nebo obviněné osoby a právo obhajoby předkládat důkazy v souladu s příslušnými vnitrostátními právními předpisy.

Ve 22. bodě odůvodnění směrnice se upřesňuje, že k porušení presumpce neviny dojde tehdy, pokud by bylo důkazní břemeno přesunuto z obžaloby na obhajobu. Tím není dotčeno uplatnění domněnek na základě skutečností či právních předpisů ve vztahu k trestní odpovědnosti podezřelé nebo obviněné osoby. V těch členských státech, kde tyto domněnky existují, splňují podmínky stanovené ve 22. bodě odůvodnění, tj. jsou vyvratitelné, ctí právo na obhajobu a jsou omezené a přiměřené sledovanému zákonnému účelu. Zdá se, že tyto domněnky jsou používány v omezené míře a u konkrétních případů, jako jsou dopravní přestupky, pomluva, obchodní podvody a trestné činy související s drogami. Právní předpisy dvou členských států nejsou plně v souladu s čl. 6 odst. 1, protože jejich vnitrostátní právo přesouvá v určitých případech bez jasných omezení důkazní břemeno od obžaloby. V jednom z nich přebírá úlohu státního zástupce soudce, který poté nese důkazní břemeno.

Podle čl. 6 odst. 2 mají členské státy zajistit, aby veškeré pochybnosti v otázce viny byly vykládány ve prospěch podezřelé nebo obviněné osoby, včetně případu, kdy soud posuzuje, zda má být dotčená osoba zproštěna obžaloby. Ačkoli v některých členských státech tato zásada není výslovně provedena, jedná se o obecnou zásadu uznanou judikaturou. Pouze jeden členský stát není plně v souladu s čl. 6 odst. 2, protože pokud se obžaloba nebo obhájce rozhodne nevyslechnout svědka, má soudce diskreční pravomoc učinit závěr, že obhájce a klient souhlasí s postojem daného svědka, což ohrožuje presumpci neviny.

3.2.4Právo nevypovídat a právo neobviňovat sám sebe – článek 7

Podle čl. 7 odst. 1 mají členské státy zajistit, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo nevypovídat v souvislosti s trestným činem, z jehož spáchání jsou podezřelé nebo obviněné. V několika členských státech však provedení není plně v souladu se směrnicí, a to z důvodu omezenější oblasti působnosti vnitrostátních opatření.

Tento problém má dopad rovněž na soulad s čl. 7 odst. 2, který vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo neobviňovat samy sebe. Kromě toho některé členské státy čl. 7 odst. 2 neprovedly výslovně. V jednom z nich však nejvyšší soudy toto právo přesto několikrát uznaly, zatímco ve dvou členských státech neexistuje žádná výslovná záruka práva neobviňovat sám sebe ve vnitrostátním právu ani v judikatuře nejvyšších soudů.

Ve dvou členských státech byly zjištěny jiné problémy s dodržováním uvedeného ustanovení, které jsou považovány za obzvláště významné, neboť se zdají být v přímém rozporu s právem neobviňovat sám sebe v důsledku opatření, která by mohla sankcionovat výkon tohoto práva nebo donutit podezřelé či obviněné osoby, aby poukazovaly na okolnosti vylučující trestní odpovědnost.

Všechny členské státy provedly čl. 7 odst. 3, podle něhož výkon práva neobviňovat sám sebe nebrání příslušným orgánům ve shromažďování důkazů, které lze zákonně získat zákonnými donucovacími prostředky.

Ustanovení čl. 7 odst. 4, podle něhož mohou členské státy svým soudním orgánům umožnit, aby v odsuzujícím rozsudku přihlédly k tomu, zda podezřelá či obviněná osoba během trestního řízení spolupracovala, nebylo členskými státy výslovně provedeno. Žádný z členských států to však nezakazuje a podle obecných trestněprávních procesních předpisů je obvykle možné při odsuzujícím rozsudku zohlednit to, co lze považovat za spolupráci.

V souladu s čl. 7 odst. 5 nesmí být skutečnost, že podezřelá či obviněná osoba využije svého práva nevypovídat nebo práva neobviňovat sama sebe, použita proti ní a nesmí být chápána jako důkaz, že tato osoba daný trestný čin spáchala. Ve čtrnácti členských státech neexistují žádná vnitrostátní ustanovení, která by výslovně zakazovala vyvozovat negativní závěry. Má se však za to, že to v některých z těchto členských států neovlivňuje soulad, neboť soulad lze buď vyvodit z obecných ustanovení o přípustnosti důkazních prostředků, nebo judikatura ukazuje, že je toto pravidlo v praxi trvale dodržováno. Příkladem toho je, když ústavní soudy považují zákaz vyvozování negativních závěrů za nedílnou součást práva nevypovídat a neobviňovat sám sebe. V ostatních členských státech se má za to, že tento nedostatek ovlivňuje i soulad, neboť obecná ustanovení nejsou dostatečná nebo nemají dostatečně širokou oblast působnosti. V jednom členském státě je soulad pouze částečný, přestože byl čl. 7 odst. 5 proveden, neboť ačkoli jsou soudy citlivé na to, aby neumožnily vyvodit z mlčení obžalovaného nebo jeho odmítnutí poskytnout důkazy, kterými se sám usvědčuje, negativní závěry, tato ochrana se nevztahuje na fakticky podezřelé osoby.

3.3Právo být přítomen při řízení před soudem (kapitola 3)

Kapitola 3 směrnice se skládá ze dvou článků: článek 8 se týká práva být přítomen při řízení před soudem a článek 9 stanoví právo na nové řízení před soudem v případě porušení článku 8.

3.3.1Právo být přítomen při řízení před soudem – článek 8

Vnitrostátní právní předpisy všech 25 členských států, na které se směrnice vztahuje, jsou v souladu s čl. 8 odst. 1, který vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo být ve vlastní věci přítomny při řízení před soudem.

Ustanovení čl. 8 odst. 2 dává členským státům možnost stanovit, že řízení před soudem, jež může vést k rozhodnutí o vině či nevině podezřelé nebo obviněné osoby, se může konat v její nepřítomnosti, pokud:

a) podezřelá nebo obviněná osoba byla o řízení před soudem řádně vyrozuměna a na následky nedostavení se k soudu upozorněna nebo

b) podezřelá nebo obviněná osoba, jež byla o řízení před soudem vyrozuměna, je zastupována zmocněným obhájcem, jehož si tato podezřelá či obviněná osoba zvolila, nebo jenž jí byl ustanoven státem.

Pokud jde o čl. 8 odst. 2 písm. a), 36. bod odůvodnění směrnice objasňuje, že skutečnost, že podezřelá nebo obviněná osoba byla vyrozuměna o řízení před soudem, by měla být chápána tak, že tato osoba byla osobně předvolána nebo byla úředně vyrozuměna o dni a místě konání uvedeného řízení jiným způsobem tak, aby si byla uvedeného řízení vědoma. Upozorněním podezřelé nebo obviněné osoby na následky nedostavení se k soudu by se mělo rozumět zejména upozornění dané osoby na to, že by rozhodnutí mohlo být vyneseno v její nepřítomnosti.

V 37. bodě odůvodnění směrnice se uvádí požadavek, že dotyčná osoba musí být vyrozuměna o řízení před soudem a zmocnit obhájce, jehož si sama zvolila, nebo jenž jí byl ustanoven státem, jak je stanoveno v čl. 8 odst. 2 písm. b).

Soudní dvůr objasnil, že v případech, kdy jsou tyto podmínky splněny, směrnice nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž nedochází k porušení práva obviněné osoby být ve vlastní věci přítomna při řízení před soudem v případě, kdy se tato osoba jednoznačně rozhodla nedostavit se k některému ze soudních jednání konaných v její věci.