SDĚLENÍ KOMISE

Pokyny k uplatňování nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě

(Text s významem pro EHP)

(2021/C 100/02)

OBSAH

1. ÚVOD 18

2. OBLAST PŮSOBNOSTI NAŘÍZENÍ (ČLÁNEK 2 NAŘÍZENÍ) 18

2.1 Zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě 19

2.1.1 Zboží 19

2.1.2 Uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě 19

2.2 „Správní rozhodnutí“ podle nařízení 19

2.2.1 Co je „správní rozhodnutí“? 19

2.2.2 První kritérium: vnitrostátní technické pravidlo – základ pro správní rozhodnutí 20

2.2.3 Druhé kritérium: přímým nebo nepřímým účinkem správního rozhodnutí je omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení 21

2.2.4 Vnitrostátní technická pravidla a postupy předchozího schvalování 22

2.2.5 Některé případy, na které se nařízení (EU) 2019/515 nevztahuje 23

3. JAK FUNGUJE VZÁJEMNÉ UZNÁVÁNÍ PODLE NAŘÍZENÍ? 23

3.1 Uvedení zboží v souladu s právními předpisy na trh v členském státě původu 23

3.2 Prodej zboží v jiném členském státě 23

3.3 Informace o posuzování 23

3.4 „Prohlášení pro vzájemné uznávání“ (článek 4 nařízení) 23

3.4.1 Obsah a struktura prohlášení 25

3.4.2 Jazyk prohlášení 26

3.4.3 Kdo může prohlášení vypracovat? 26

3.4.4 Co se stane, je-li prohlášení vyplněno pouze částečně? 26

3.4.5 Jak a kdy lze prohlášení použít? 27

3.4.6 Jak předkládat dokumenty 27

3.5 Posuzování zboží příslušným orgánem (čl. 5 odst. 1 nařízení) 27

3.5.1 Důvody legitimního veřejného zájmu 28

3.5.2 Zásada proporcionality 28

3.6 Dočasné pozastavení přístupu na trh (článek 6 nařízení) 30

3.7 Správní rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 až 13 nařízení) 31

3.8 Oznámení Komisi a ostatním členským státům 31

3.9 Právní prostředky ochrany proti správnímu rozhodnutí 32

3.10 Co je síť SOLVIT 32

3.11 Síť SOLVIT a postup řešení problémů podle článku 8 nařízení 33

3.12 Stanovisko Komise v rámci postupu řešení problémů podle článku 8 nařízení 34

3.13 Úloha kontaktních míst pro výrobky (článek 9 nařízení) 34

3.14 Správní spolupráce (článek 10 nařízení) 35

4. PŘEDCHOZÍ POSOUZENÍ VNITROSTÁTNÍCH TECHNICKÝCH PRAVIDEL – SMĚRNICE (EU) 2015/1535 A DOLOŽKA JEDNOTNÉHO TRHU 36

5. VZTAH MEZI NAŘÍZENÍM (EU) 2019/515 A SMĚRNICÍ 2001/95/ES 37

5.1 Opatření týkající se výrobků, které představují riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů 37

5.2 Opatření týkající se spotřebních výrobků, které představují jiná rizika 37

1. ÚVOD

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (1) (dále jen „nařízení“) je účinné od 19. dubna 2020 a nahradilo nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 (2). Cílem nařízení je posílit fungování jednotného trhu zlepšením uplatňování zásady vzájemného uznávání a odstraněním neodůvodněných překážek obchodu (čl. 1 odst. 1 nařízení).

Účelem těchto pokynů je pomoci podnikům a příslušným vnitrostátním orgánům při uplatňování nařízení (3). Právní účinek má pouze samotný text nařízení. Je třeba si uvědomit, že výklad právních předpisů EU spadá do výlučné pravomoci Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr EU“).

Zásada vzájemného uznávání vyplývá z judikatury Soudního dvora EU k článkům 34 a 36 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“). Nařízení pak stanoví pravidla a postupy týkající se uplatňování této zásady v jednotlivých případech (čl. 1 odst. 2 nařízení).

Články 34 a 36 SFEU se uplatní, pokud neexistuje harmonizovaná úprava EU vztahující se na zboží nebo některé aspekty zboží.

Ustanovení článku 34 SFEU stanoví, že „[m]nožstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána“.

Článek 36 SFEU uvádí:

Články 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.

Omezující opatření mohou být odůvodněna rovněž jinými cíli určenými judikaturou Soudního dvora EU (tzv. povinnými požadavky).

Na základě článků 34 a 36 vypracoval Soudní dvůr EU zásadu vzájemného uznávání:

— členské státy nesmějí na svém území zakázat prodej zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě,

— členské státy mohou omezit nebo odepřít, aby bylo na trh uváděno zboží, jež bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, jestliže je toto omezení nebo odepření opodstatněné na základě důvodů stanovených v článku 36 SFEU nebo na základě jiných důvodů obecného zájmu uznaných judikaturou Soudního dvora EU.

2. OBLAST PUSOBNOSTI NARIZENI (CLANEK 2 NARIZENI)

Nařízení se vztahuje: 1. na zboží jakéhokoli druhu, které je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, a 2. na správní rozhodnutí, která přijal nebo má přijmout příslušný orgán členského státu určení ve vztahu k jakémukoli takovému zboží. Aby se na správní rozhodnutí vztahovala působnost nařízení, musí být založeno na vnitrostátním technickém pravidle použitelném v členském státě určení a jeho přímým nebo nepřímým účinkem musí být omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení (čl. 2 odst. 1 nařízení).

Určení, zda by se na zboží mohla vztahovat zásada vzájemného uznávání, není vždy jednoduché. Je tomu tak proto, že se články 34 a 36 SFEU – a tedy i vzájemné uznávání – použijí na velmi širokou škálu zboží nebo aspektů zboží, které nejsou v harmonizačních právních předpisech EU taxativně vymezeny.

2.1 Zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě

2.1.1 Zboží

Nařízení se použije na zboží jakéhokoli druhu, včetně zemědělských produktů. Pojem „zemědělské produkty“ zahrnuje produkty rybolovu podle čl. 38 odst. 1 SFEU (čl. 2 odst. 1 a 12. bod odůvodnění nařízení).

Nařízení se týká zboží, na které se vztahuje článek 34 Smlouvy o fungování EU (čl. 1 odst. 2 nařízení). Podle judikatury Soudního dvora EU „pod pojem volného pohybu zboží spadají pouze výrobky ocenitelné penězi a způsobilé jako takové tvořit předmět obchodních transakcí“ (4).

2.1.2 Uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě

Nařízení se týká zboží, které je uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 1 odst. 2 nařízení).

Podle čl. 3 odst. 1 nařízení se zbožím „uveden[ým] v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě“ rozumí zboží, které „splňuje příslušná pravidla použitelná v daném členském státě, nebo se na ně žádná taková pravidla nevztahují, a [které] je dodáváno konečným uživatelům v daném členském státě“ (čl. 3 odst. 1 nařízení). Tato klíčová definice zahrnuje dvě kritéria, která jsou stanovena ve dvou odrážkách níže.

— Prvním kritériem je, že dotyčné zboží nebo zboží dotyčného druhu musí splňovat příslušná pravidla použitelná v členském státě původu nebo se na ně v dotyčném členském státě žádná taková pravidla nevztahují. Neexistují-li v členském státě původu příslušná vnitrostátní technická pravidla vztahující se na konkrétní zboží, je proto odpověď na otázku, zda je zboží v souladu s vnitrostátními technickými pravidly dotyčného členského státu, jednodušší. Existují-li v členském státě původu vnitrostátní technická pravidla, mohou být v některých případech k prokázání souladu dostatečné informace o vlastnostech zboží a odkaz na vnitrostátní právní předpisy. V jiných případech by mohlo být nezbytné rozhodnutí o předchozím schválení. Je nutné mít na paměti, že členské státy mohou uplatňovat velmi odlišné systémy kontrol zboží před jeho uvedením na trh (postupy předchozího schvalování) nebo po jeho uvedení na trh (dozor nad trhem). Tyto různé systémy zahrnují situace, kdy určité zboží není vůbec regulováno a nemusí splňovat vnitrostátní právní požadavky. Skutečnost, že je v jednom členském státě „dodržení příslušných pravidel“ pro zboží podmíněno předchozím schválením, nutně neznamená, že by takové schválení bylo vyžadováno pro uvedení stejného zboží v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Rozdílné požadavky v členských státech nemají žádný dopad na koncepci uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy.

— Druhým kritériem koncepce uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy je, že zboží bylo v dotyčném členském státě dodáváno konečným uživatelům. Ustanovení čl. 3 odst. 2 nařízení definuje „dodání na trh“ jako „dodání zboží k distribuci, spotřebě nebo použití na trhu na území členského státu určení v rámci obchodní činnosti, ať už za úplatu, nebo bezplatně“. Jakýkoli dokument, který obsahuje: i) jednoznačné údaje pro identifikaci zboží nebo druhu zboží a identifikaci dodavatelů, zákazníků nebo koncových uživatelů a ii) informace o datu, jako je faktura, by měl být považován za nezbytný a dostatečný důkaz pro prokázání, že je toto kritérium splněno.

2.2 „Správní rozhodnutí“ podle nařízení

2.2.1 Co je „správní rozhodnutí“?

V čl. 2 odst. 1 nařízení se stanoví, že nařízení se vztahuje na „správní rozhodnutí“, která přijal nebo má přijmout příslušný orgán členského státu určení ve vztahu k jakémukoli takovému zboží, které bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, pokud dané správní rozhodnutí splňuje obě tato kritéria:

a) jeho základem je vnitrostátní technické pravidlo použitelné v členském státě určení a

b) jeho přímým nebo nepřímým účinkem je omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení.

V čl. 2 odst. 1 nařízení se dále stanoví, že „správní rozhodnutí“ zahrnují veškeré správní úkony, které jsou založeny na vnitrostátním technickém pravidle a mají stejné nebo v podstatě stejné právní účinky, jako jsou účinky uvedené v prvním pododstavci písm. b).

To znamená, že není nutné, aby správní úkon nesl název „rozhodnutí“. Důležité je, zda se jedná o zboží, které je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a které splňuje obě výše uvedené podmínky a) a b).

2.2.2 První kritérium: vnitrostátní technické pravidlo – základ pro správní rozhodnutí

Podle čl. 2 odst. 2 nařízení se pro účely tohoto nařízení za „vnitrostátní technické pravidlo“ považuje jakékoli ustanovení právního nebo správního předpisu členského státu, které má tyto vlastnosti:

a) vztahuje se na určité zboží nebo určité aspekty zboží, které nejsou předmětem harmonizace na úrovni EU;

b) buď zakazuje dodání určitého zboží, nebo zboží určitého druhu, na trh v daném členském státě, nebo jinak zavádí faktickou nebo právní povinnost, aby určité zboží, nebo zboží určitého druhu, splňovalo podmínky uvedeného ustanovení, kdykoli je dodáváno na tento trh, a

c) zahrnuje alespoň jedno z těchto opatření: — stanoví požadované vlastnosti určitého zboží, nebo zboží určitého druhu, jako jsou úrovně jakosti, fungování, bezpečnost nebo rozměry, včetně požadavků na toto zboží, jako jsou obchodní název, terminologie, symboly, zkoušení a zkušební metody, balení, značení nebo označování, a postupy posuzování shody (5), — za účelem ochrany spotřebitelů nebo životního prostředí stanoví pro určité zboží, nebo zboží určitého druhu, další požadavky, které mají vliv na spotřební cyklus zboží po jeho dodání na trh v tomto členském státě. Ty zahrnují podmínky použití, recyklace, opětovného používání nebo odstraňování, pokud tyto podmínky mohou významně ovlivnit složení nebo povahu tohoto zboží nebo jeho dodání na trh v tomto členském státě.

Ustanovení čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení je inspirováno čl. 1 odst. 1 písm. c) a d) směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 (6) a čl. 1 body 2 a 3 svého předchůdce, směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES (7). Judikatura týkající se těchto ustanovení (8) by proto mohla být užitečnými referenčními body. Je důležité poznamenat, že vnitrostátní technická pravidla, na která se vztahuje tato směrnice a jež nejsou oznámena ve stadiu návrhu, nemohou být namítána vůči jednotlivcům (9). Oznamovací postup podle směrnice (EU) 2015/1535 je popsán v kapitole 4 těchto pokynů.

Pokud jde o koncepci pravidel, která významně ovlivňují dodávání zboží na trh, měli bychom také zmínit, že podle judikatury Soudního dvora EU mohou být omezení používání určitého zboží považována za překážky bránící volnému pohybu zboží, protože ovlivňují chování spotřebitelů. Spotřebitelé nebudou kupovat zboží, které nebudou moci používat. Níže uvedené tři odrážky projednávají o některých konkrétních příkladech této judikatury.

— Ve svém rozsudku ve věci Komise v. Itálie Soudní dvůr EU například rozhodl, že zákaz používání motocyklů táhnoucích přípojné vozidlo představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu. To platí v rozsahu, v němž je účinkem zákazu bránění v přístupu přípojných vozidel konstrukčně určených speciálně pro motocykly na dotčený trh, jelikož má významný dopad na chování spotřebitelů a brání tomu, aby na tomto trhu mohla existovat poptávka po takových přípojných vozidlech (10). Spotřebitelé, kteří vědí, že motocykl s přípojným vozidlem, které pro něj bylo speciálně konstrukčně určeno, nemohou používat, totiž nemají prakticky žádný zájem na koupi takového přípojného vozidla (11).

— Obdobně ve věci Mickelsson, jež se týkala vnitrostátních předpisů pro určení vod a splavných vodních cest, Soudní dvůr EU uvedl, že zákaz používání výrobku, který tato právní úprava na území členského státu ukládá, může mít v závislosti na svém dosahu významný dopad na chování spotřebitelů. To může následně ovlivnit přístup tohoto výrobku na trh tohoto členského státu (12). Spotřebitelé, kteří vědí, že používání povolené takovou právní úpravou je velmi omezené, mají totiž pouze omezený zájem na koupi dotčeného výrobku (13). V tomto ohledu Soudní dvůr EU rozhodl, že pokud by účinkem vnitrostátních pravidel pro určení vod a splavných vodních cest bylo bránit uživatelům vodních skútrů ve vlastním a inherentním používání těchto výrobků nebo zásadně omezovat jejich používání, bylo by účinkem takových pravidel bránit přístupu těchto výrobků na dotčený vnitrostátní trh a tvořila by tedy opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu (14).

— Soudní dvůr EU rovněž shledal, že zákaz upevňování barevných fólií na skla motorových vozidel je v rozporu s článkem 34 Smlouvy o fungování EU, přičemž mimo jiné uvedl, že případní zájemci, obchodníci či nepodnikatelé, kteří vědí, že je zakázáno upevňovat takové fólie na čelní sklo a skla nacházející se v blízkosti sedadel cestujících v motorových vozidlech, prakticky nemají zájem je kupovat (15).

Je důležité zdůraznit, že nařízení se nevztahuje na správní rozhodnutí založená na jiných druzích opatření, která jsou předmětem článku 34 Smlouvy o fungování EU, ale nepředstavují vnitrostátní technická pravidla, jako jsou technické specifikace vypracované pro zadávací řízení u veřejných zakázek nebo požadavky používat v daném členském státě úřední jazyk (úřední jazyky) (10. bod odůvodnění nařízení).

Právní úpravy týkající se způsobů prodeje navíc spadají do oblasti působnosti článku 34 SFEU pouze za podmínky, že zavádějí diskriminaci na základě původu výrobků, a to buď právně, nebo fakticky (16).

2.2.3 Druhé kritérium: přímým nebo nepřímým účinkem správního rozhodnutí je omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení

Jak uvádí oddíl 2.2.1, čl. 2 odst. 1 písm. b) nařízení vyžaduje, aby „přímým nebo nepřímým účinkem [správního rozhodnutí bylo] omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení“.

Ve věci Dassonville (17) Soudní dvůr EU uvedl, že „[v]eškerou obchodní právní úpravu členských států, která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř [EU], je třeba považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením“.

Dobrým příkladem správních rozhodnutí s přímým účinkem omezení nebo odepření přístupu na trh by mohla být ta, která odepřou přístup na trh šperkům uvedeným v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě z toho důvodu, že nejsou označeny puncovní značkou nebo že v členském státě určení není puncovní značka uznávána. Vzájemné uznávání se často potýká s problémy v oblasti drahých kovů.

Věc C-525/14 Komise v. Česká republika se týkala českého odmítnutí uznat puncovní značky WaarborgHolland, nezávislého puncovního úřadu se sídlem v Nizozemsku a s pobočkami ve třetích zemích, a tedy požadavku, aby byly dotčené drahé kovy označeny dodatečnou českou puncovní značkou. Soudní dvůr EU rozhodl, že na základě této praxe totiž drahé kovy opatřené puncovními značkami nizozemského puncovního úřadu WaarborgHolland smějí být uváděny na trh na území Česka až po dodatečné kontrole a vyznačení puncovní značky v Česku. Tato dodatečná kontrola a vyznačení puncovní značky může činit dovoz těchto výrobků na území Česka z jiných členských států obtížnějším a nákladnějším. Tato praxe je tedy článkem 34 SFEU považována za zakázanou pro puncovní značky vyražené v Nizozemsku, a nikoli v pobočkách ve třetích zemích.

Pokud jde o nepřímý účinek správních rozhodnutí, je důležité mít na paměti, že stačí, aby správní rozhodnutí mohlo omezit nebo odepřít přístup na trh v členském státě určení. Rozhodnutí má nepřímý účinek, pokud samo o sobě neomezuje ani neodepírá přístup na trh, ale je schopno tak učinit podle skutkových okolností a pojmového chápání existujících v členském státě (18).

Rozhodnutí, která mají pouze nepřímý účinek na obchod uvnitř EU, by měla být jasně odlišena od rozhodnutí, jejichž účinky jsou příliš nepřímé, než aby mohly mít jakýkoli vliv. Soudní dvůr EU měl skutečně v některých případech za to (19), že omezující účinky, které by opatření mohlo mít na volný pohyb zboží, jsou příliš nejisté a nepřímé, aby byla povinnost, kterou opatření stanoví, považována za povinnost, která svou povahou narušuje obchod mezi členskými státy a představuje porušení článku 34 SFEU.

Pokud se však opatření vztahuje pouze na část státního území, ale má přímý nebo nepřímý účinek na volný pohyb zboží, bude považováno za omezení, i když je zeměpisně vymezené.

Například ve věci Ditlev Bluhme (20) zakázaly dánské právní předpisy na ostrově Læsø chov včel jiných než poddruhů hnědých včel z ostrova Læsø, aby včely dotyčných poddruhů chránily před vyhynutím. Ačkoli bylo opatření v platnosti na tomto relativně malém ostrově v Dánsku, Soudní dvůr EU dospěl k závěru, že zákaz dovozu představuje opatření s rovnocenným účinkem jako množstevní omezení a „to se nemění skutečností, že dotyčné opatření se vztahuje pouze na část státního území“ (21). Soudní dvůr EU zamítl argument, že by zákaz dovozu zboží (jiných druhů včel), který je omezen na část území, mohl být osvobozen z důvodů de minimis, neboť pouze nevýznamně ovlivňuje obchod mezi členskými státy. Opatření bylo nicméně shledáno opodstatněným na základě článku 36 Smlouvy z důvodu ochrany zdraví a života zvířat, neboť hrozba vymizení hnědých včel z ostrova Læsø byla nepochybně skutečná, pokud by se křížily s italskými včelami, vzhledem k recesivní povaze genů hnědých včel.

2.2.4 Vnitrostátní technická pravidla a postupy předchozího schvalování

Vnitrostátní právní předpisy někdy vyžadují předchozí schválení před uvedením zboží na trh. Postupem předchozího schvalování se rozumí správní postup podle práva členského státu, kdy se od příslušného orgánu tohoto členského státu vyžaduje, aby na žádost hospodářského subjektu vydal formální schválení před tím, než může být zboží dodáno na trh v tomto členském státě (čl. 3 odst. 7 nařízení).

Postup předchozího schvalování sám o sobě nepředstavuje vnitrostátní technické pravidlo pro účely nařízení (čl. 2 odst. 4 nařízení). Proto jsou rozhodnutí příslušných orgánů o omezení nebo odepření přístupu na trh výhradně z důvodu, že zboží nemá platné předchozí schválení, vyloučena z oblasti působnosti nařízení (11. bod odůvodnění nařízení).

Rozhodnutí o odmítnutí předchozího schválení na základě vnitrostátního technického pravidla se však považuje za správní rozhodnutí, na které se nařízení vztahuje, pokud toto rozhodnutí splňuje ostatní požadavky čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce nařízení (čl. 2 odst. 4 nařízení). To znamená, že pokud vnitrostátní pravidlo, které stanoví postup předchozího schvalování, uvádí v účinnost vnitrostátní technické pravidlo, každé rozhodnutí o odmítnutí předchozího schválení na základě vnitrostátního technického pravidla představuje správní rozhodnutí podle nařízení. Žadatel proto může využít procesní ochrany, již toto nařízení poskytuje (11. bod odůvodnění nařízení).

2.2.5 Některé případy, na které se nařízení (EU) 2019/515 nevztahuje

Nařízení se nevztahuje na rozhodnutí soudní povahy přijatá vnitrostátními soudy (čl. 2 odst. 5 písm. a) nařízení). To se týká rozhodnutí vnitrostátních soudů posuzujících zákonnost v případech, kdy není zboží uvedenému v souladu s právními předpisy na trh v jednom členském státě umožněn přístup na trh v jiném členském státě (14. bod odůvodnění nařízení).

Nařízení se dále nevztahuje na rozhodnutí soudní povahy přijatá donucovacími orgány při vyšetřování nebo stíhání trestného činu, pokud jde o pojmy, symboly nebo jakékoli věcné odkazy na protiústavní nebo zločinné organizace nebo trestné činy související s rasismem, diskriminací či xenofobií (čl. 2 odst. 5 písm. b) nařízení).

3. JAK FUNGUJE VZAJEMNE UZNAVANI PODLE NARIZENI?

3.1 Uvedení zboží v souladu s právními předpisy na trh v členském státě původu

Když hospodářské subjekty uvádějí zboží na trh v jiném členském státě při neexistenci harmonizačních právních předpisů EU, měly by se nejprve ujistit, že je zboží v souladu s pravidly členského státu původu, která platí k datu, kdy je toto zboží uvedeno na trh v členském státě určení a dodáváno konečným uživatelům v členském státě původu (nebo že se na ně nevztahují žádná taková pravidla). Je-li zboží uváděno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě původu, mohou hospodářské subjekty před příslušnými orgány členského státu určení odkázat na zásadu vzájemného uznávání.

3.2 Prodej zboží v jiném členském státě

Ustanovení čl. 5 odst. 3 nařízení uvádí toto:

Hospodářský subjekt může dodávat zboží na trh v členském státě určení během doby, kdy příslušný orgán provádí posuzování podle odstavce 1 tohoto článku, a může v tom pokračovat, pokud neobdrží správní rozhodnutí o omezení nebo odepření přístupu dotčeného zboží na trh. Tento odstavec se nepoužije, pokud je posouzení prováděno v rámci postupu předchozího schvalování nebo pokud příslušný orgán dočasně pozastaví dodávání posuzovaného zboží na trh v souladu s článkem 6.

To znamená, že jakmile jsou splněny podmínky výše uvedeného oddílu 3.1, může hospodářský subjekt v zásadě dodávat zboží na trh v členském státě určení. Hospodářský subjekt by však měl zkontrolovat, zda v členském státě určení existuje postup předchozího schvalování. Vyžaduje-li uvedení zboží na trh předchozí schválení v členském státě určení, musí hospodářský subjekt o toto schválení požádat předtím, než bude zboží na tento trh dodáváno. Zboží nemůže být okamžitě dodáváno na trh, na nějž se vztahuje postup předchozího schvalování, nebo pokud se příslušný orgán rozhodne dočasně pozastavit dodávání zboží, které podléhá jeho posouzení, na trh.

3.3 Informace o posuzování

Pokud má příslušný orgán členského státu určení v rámci provádění vnitrostátního technického pravidla v úmyslu posoudit zboží, na které se vztahuje nařízení, musí být hospodářský subjekt neprodleně informován o zahájení takového posouzení (čl. 5 odst. 1 nařízení). Příslušný orgán musí zejména informovat hospodářský subjekt o: i) zboží, které tomuto posouzení podléhá; ii) platném vnitrostátním technickém pravidle nebo postupu předchozího schvalování a iii) možnosti předložit příslušnému orgánu prohlášení pro vzájemné uznávání (čl. 5 odst. 2 nařízení).

3.4 „Prohlášení pro vzájemné uznávání“ (článek 4 nařízení)

Nařízení umožňuje výrobci, dovozci nebo distributorovi vypracovat dobrovolné prohlášení (neboli „vlastní prohlášení“) o uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy pro účely vzájemného uznávání (dále jen „prohlášení pro vzájemné uznávání“). Toto prohlášení pro vzájemné uznávání pomáhá podnikům prokázat, že zboží je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Zároveň pomáhá příslušným orgánům při postupu posuzování zboží podle článku 5 nařízení a usnadňuje přeshraniční spolupráci.

Příslušný orgán členského státu určení musí informovat hospodářský subjekt, má-li v úmyslu posoudit, zda je konkrétní zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 1 nařízení). Nařízení zajišťuje, aby byl postup pro hospodářský subjekt méně zatěžující, pokud se rozhodne pro prohlášení.

Je-li příslušnému orgánu členského státu určení předloženo prohlášení pro vzájemné uznávání, příslušný orgán nepožaduje žádné další informace a důkazy nad rámec těch, které předepisuje nařízení, aby zkontroloval, zda je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 4 nařízení).

K prohlášení pro vzájemné uznávání by měly být přiloženy podpůrné důkazy nezbytné k ověření informací obsažených v prohlášení (čl. 5 odst. 4 písm. a) nařízení).

Použití dobrovolného prohlášení nebrání příslušným orgánům členského státu určení: i) v posuzování zboží za účelem zjištění, zda jsou s ohledem na vlastnosti dotyčného zboží odpovídajícím způsobem chráněny legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo v jejich členském státě, ani v ii) přijímání správních rozhodnutí o omezení nebo odepření přístupu na trh za předpokladu, že jsou tato rozhodnutí odůvodněná.

Prohlášení pro vzájemné uznávání by mělo vždy obsahovat přesné a úplné informace o zboží (19. bod odůvodnění nařízení). Mělo by být aktualizováno tak, aby odráželo veškeré změny, například změny relevantních vnitrostátních technických pravidel (19. bod odůvodnění a čl. 4 odst. 3 nařízení).

Změny vnitrostátních pravidel mohou rovněž vyžadovat změny zboží. Pokud konkrétní zboží splňuje změněné technické požadavky, zboží by se nemělo měnit. Pokud však zboží přestane vyhovovat vnitrostátním pravidlům členského státu, v němž je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh, v důsledku změn těchto pravidel, musí být zboží upraveno tak, aby bylo v souladu s právními předpisy členského státu, v němž bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh. Příslušnou část prohlášení podepíše hospodářský subjekt odpovědný za obsah a přesnost prohlášení (čl. 4 odst. 2 nařízení).

Hospodářské subjekty se mohou rozhodnout, že prohlášení pro vzájemné uznávání nepředloží. V tomto případě mohou příslušné orgány požádat hospodářské subjekty, aby poskytly dokumentaci a informace do nejméně patnácti pracovních dnů po obdržení žádosti (čl. 5 odst. 5 a 6 nařízení). Komise se domnívá, že z důvodů řádné správy a právní jistoty by tato žádost o dokumentaci a informace měla být písemná. Dokumentace a informace, které si příslušný orgán může vyžádat, by měly být nezbytné pro posouzení: i) vlastností daného zboží nebo druhu zboží a ii) uvedení zboží v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 5 nařízení). V souladu se zásadou proporcionality by však příslušné orgány neměly požadovat více, než je nezbytné k prokázání vlastností zboží a toho, že zboží bylo uvedeno na trh v souladu s právními předpisy. V tomto smyslu by např. požadavek, aby hospodářský subjekt získal osvědčení o uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy vydané ministerstvem nebo jiným správním orgánem v členském státě původu, mohl být příkladem nepřiměřené žádosti o podpůrné důkazy.

Ustanovení čl. 5 odst. 8 nařízení uvádí o protokolech o zkouškách nebo osvědčeních vydaných subjektem posuzování shody toto:

Při posuzování podle odstavce 1 vezmou příslušné orgány členských států určení v úvahu obsah protokolů o zkouškách nebo osvědčení vydaných subjektem posuzování shody, které předložil jakýkoli hospodářský subjekt v rámci posouzení. Příslušné orgány členských států určení nesmějí odmítnout protokoly o zkouškách nebo osvědčení, které vydal subjekt posuzování shody akreditovaný pro příslušnou oblast posuzování shody podle nařízení (ES) č. 765/2008 [kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh] z důvodu nedostatečné odborné způsobilosti uvedeného subjektu.

To znamená, že pokud hospodářský subjekt předložil osvědčení vydané subjektem posuzování shody akreditovaným pro příslušnou oblast posuzování shody podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 765/2008 (22), příslušný orgán členského státu určení by neměl vyžadovat osvědčení od jiného subjektu posuzování shody pouze z toho důvodu, že pochybuje o způsobilosti subjektu posuzování shody, který osvědčení vydal.

3.4.1 Obsah a struktura prohlášení

Příloha nařízení stanoví strukturu prohlášení pro vzájemné uznávání, které by mělo vždy obsahovat všechny informace uvedené v příloze (čl. 4 odst. 1 nařízení).

Prohlášení je rozděleno na dvě části, z nichž obě slouží specifickému cíli.

— Část I podává informace o vlastnostech zboží nebo druhu zboží a o konkrétních pravidlech v členském státě, kde je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh.

— Část II podává informace o uvádění zboží nebo daného druhu zboží na trh v členském státě původu. Podpůrné důkazy pro informace v této části by mohly mít mimo jiné podobu faktury, dokumentu dokládajícího prodej, daňových záznamů, zápisů do rejstříků, licencí, oznámení orgánů nebo orgánům, osvědčení nebo výtahů z veřejných záznamů. Prohlášení pro vzájemné uznávání pro účely článku 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 Část I: 1. Jedinečný kód pro zboží nebo druh zboží: … [Poznámka: vložte identifikační číslo zboží nebo jinou referenční značku, která jednoznačně identifikuje zboží nebo druh zboží] 2. Jméno a adresa hospodářského subjektu: … [Poznámka: vložte jméno a adresu osoby podepisující část I prohlášení pro vzájemné uznávání: výrobce a případně jeho zplnomocněného zástupce nebo dovozce nebo distributora] 3. Popis zboží nebo druhu zboží, které je předmětem prohlášení pro vzájemné uznávání: … [Poznámka: popis by měl postačovat k tomu, aby umožnil identifikaci zboží z důvodů sledovatelnosti. Ve vhodných případech k němu může být přiložena fotografie.] 4. Prohlášení a informace o tom, že uvedení daného zboží nebo zboží daného druhu na trh je v souladu s právními předpisy 4.1 Zboží nebo druh zboží popsané výše, včetně svých vlastností, jsou v souladu s následujícími pravidly použitelnými v … [Poznámka: uveďte členský stát, v němž je dané zboží nebo zboží daného druhu podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy]: … [Poznámka: vložte název a odkaz na úřední vyhlášení, a to ve všech případech, u příslušných pravidel použitelných v daném členském státě, a odkaz na rozhodnutí o schválení, pokud dané zboží podléhalo postupu předchozího schvalování], nebo na výše popsané zboží nebo druh zboží se nevztahují v … [Poznámka: uveďte členský stát, v němž bylo dané zboží nebo zboží daného druhu podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy] žádná příslušná pravidla. 4.2 Odkaz na postup posuzování shody vztahující se na dané zboží nebo zboží daného druhu nebo odkaz na protokoly o jakýchkoli zkouškách provedených subjektem posuzování shody, včetně jména a adresy uvedeného subjektu (byl-li takový postup proveden nebo byly-li takové zkoušky provedeny): … 5. Jakékoli další informace považované za relevantní k posouzení toho, zda je dané zboží nebo zboží daného druhu uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě uvedeném v bodě 4.1: … 6. Tato část prohlášení pro vzájemné uznávání byla vypracována na výhradní odpovědnost hospodářského subjektu uvedeného v bodě 2. Podepsáno za a jménem: (místo a datum): (jméno, funkce) (podpis): Část II 7. Prohlášení a informace o uvedení daného zboží nebo zboží daného druhu na trh 7.1 Dané zboží nebo zboží daného druhu uvedené v části I je dodáváno konečným uživatelům na trhu v členském státě uvedeném v bodě 4.1. 7.2 Informace o tom, že je dané zboží nebo zboží daného druhu dodáváno konečným uživatelům v členském státě uvedeném v bodě 4.1, včetně podrobností o datu, kdy bylo zboží konečným uživatelům na trhu v uvedeném členském státě dodáno poprvé: … 8. Jakékoli další informace považované za relevantní k posouzení toho, zda je dané zboží nebo zboží daného druhu uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě uvedeném v bodě 4.1: … 9. Tato část prohlášení pro vzájemné uznávání byla vypracována na výhradní odpovědnost … [Poznámka: vložit jméno a adresu osoby podepisující část II prohlášení pro vzájemné uznávání: výrobce a případně jeho zplnomocněného zástupce nebo dovozce nebo distributora] Podepsáno za a jménem: (místo a datum): (jméno, funkce) (podpis):

3.4.2 Jazyk prohlášení

Jazyk prohlášení musí být jedním z úředních jazyků EU. Je-li však prohlášení v jiném jazyce, než je jazyk požadovaný členským státem určení, musí hospodářský subjekt prohlášení pro vzájemné uznávání přeložit do jazyka požadovaného členským státem určení (čl. 4 odst. 1 šestý pododstavec nařízení).

3.4.3 Kdo může prohlášení vypracovat?

Ustanovení nařízení týkající se prohlášení zajišťují nezbytnou rovnováhu mezi: i) poskytnutím možnosti vypracovat prohlášení všem hospodářským subjektům a ii) tím, že příslušný hospodářský subjekt převezme odpovědnost za prohlášení nebo části prohlášení, které vypracuje.

Nejlepší předpoklady k vypracování dobrovolného prohlášení má výrobce určitého zboží, nebo zboží určitého druhu. Výrobce může rovněž pověřit svého zplnomocněného zástupce, aby prohlášení vypracoval jeho jménem a na jeho odpovědnost (čl. 4 odst. 1 první pododstavec nařízení). Prohlášení může rovněž vypracovat dovozce nebo distributor, pokud je schopen poskytnout důkazy nezbytné k ověření informací obsažených v prohlášení (čl. 4 odst. 1 pátý pododstavec nařízení).

Výrobce (nebo jeho zplnomocněný zástupce, je-li k tomu oprávněn) může vyplnit pouze informace uvedené v části I prohlášení pro vzájemné uznávání (např. druh, popis, vlastnosti zboží, platné pravidlo, existuje-li v členském státě, v němž je zboží podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy, postup posuzování shody nebo provedené protokoly o zkouškách atd.). V takových případech má informace v části II prohlášení vyplnit dovozce nebo distributor (čl. 4 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení).

Hospodářské subjekty, které podepisují prohlášení pro vzájemné uznávání – nebo jeho část –, zodpovídají za obsah a přesnost informací, které v prohlášení uvádějí. Odpovědnost hospodářských subjektů se řídí vnitrostátním právem a v případě, že je nutné prohlášení přeložit, zodpovídají za správnost jimi přeložených informací (čl. 4 odst. 2 nařízení).

Hospodářské subjekty musí rovněž zajistit, aby prohlášení pro vzájemné uznávání bylo průběžně aktualizováno tak, aby odráželo veškeré změny informací, jež uvedly (čl. 4 odst. 3 nařízení).

3.4.4 Co se stane, je-li prohlášení vyplněno pouze částečně?

Podle čl. 4 odst. 1 třetího pododstavce nařízení musí prohlášení pro vzájemné uznávání zachovávat strukturu stanovenou v částech I a II přílohy a obsahovat všechny informace v příloze uvedené.

Pokud je prohlášení neúplné, protože neobsahuje všechny požadované prvky, mělo by být proto pro účely čl. 5 odst. 4 nařízení považováno za neplatné. V důsledku toho se použije čl. 5 odst. 5 a 6 nařízení a příslušný orgán členského státu určení si může vyžádat informace nezbytné pro posouzení. Hospodářskému subjektu by po obdržení žádosti o předložení dokumentace a informací nezbytných pro posouzení mělo být poskytnuto nejméně patnáct pracovních dnů pro vyhovění.

3.4.5 Jak a kdy lze prohlášení použít?

Příslušný orgán členského státu určení musí „neprodleně“ informovat dotčený hospodářský subjekt, pokud má v úmyslu posoudit, zda je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, a pokud ano, zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny (čl. 5 odst. 1 nařízení).

Příslušný orgán by měl podle čl. 5 odst. 2 nařízení současně uvést:

— zboží, které tomuto posouzení podléhá,

— platné vnitrostátní technické pravidlo nebo postup předchozího schvalování,

— možnost předložit prohlášení pro vzájemné uznávání.

Hospodářský subjekt se může rozhodnout předložit prohlášení pro vzájemné uznávání s podpůrnými důkazy nezbytnými k ověření informací, které obsahuje. To by bylo pro hospodářský subjekt méně zatěžující, protože příslušný orgán by neměl požadovat od žádného hospodářského subjektu žádné další informace nebo dokumentaci k prokázání, že zboží je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 4 nařízení).

3.4.6 Jak předkládat dokumenty

Prohlášení a podpůrné důkazy musí být předloženy ve lhůtě, která nesmí být kratší než patnáct pracovních dnů po obdržení žádosti příslušného orgánu členského státu určení (čl. 5 odst. 6 nařízení). Podání lze provést buď v papírové podobě, nebo elektronickými prostředky, anebo zpřístupnit online v souladu s požadavky členského státu určení (čl. 4 odst. 4 nařízení).

3.5 Posuzování zboží příslušným orgánem (čl. 5 odst. 1 nařízení)

Příslušný orgán členského státu určení může posoudit zboží za účelem zjištění:

— zda je dané zboží, nebo zboží daného druhu, uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě,

— a pokud ano, zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny s ohledem na vlastnosti daného zboží.

Přístup zboží, které bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, na trh členského státu určení může být omezen nebo odepřen pouze tehdy, pokud:

1) vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení sleduje cíl legitimního veřejného zájmu a

2) omezení nebo odepření přístupu je přiměřené, což znamená, že opatření je vhodné pro zajištění dosažení cíle a nezbytné (nepřekračuje rámec toho, co je pro dosažení cíle nezbytné).

Správní rozhodnutí o odepření nebo omezení přístupu na trh pro zboží, které již bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, by se neměla zakládat na pouhé skutečnosti, že zboží, které je předmětem posouzení, splňuje legitimní veřejný cíl sledovaný členským státem odlišným způsobem, než jak tento cíl splňuje domácí zboží v tomto členském státě (5. bod odůvodnění nařízení). Co znamená, že zboží plní legitimní veřejný cíl odlišným způsobem? Znamená to, že by zboží bylo schopno dosáhnout cíle, který sleduje národní zákonodárce, i když by například v členském státě původu bylo zkoušeno zkušebními metodami, které se liší od metody předepsané v členském státě určení.

3.5.1 Důvody legitimního veřejného zájmu

Podle článku 36 Smlouvy o fungování EU články 34 a 35 SFEU nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné: i) veřejnou mravností, ii) veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, iii) ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, iv) ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo v) ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.

Kromě důvodů uvedených v článku 36 SFEU existují „naléhavé důvody obecného zájmu“ nebo „závazné požadavky“ (23), které vypracoval Soudní dvůr EU. Ve věci Cassis de Dijon (24) Soudní dvůr EU objasnil, že překážka volného pohybu zboží vyplývající z rozdílů vnitrostátních právních předpisů týkajících se uvádění dotčených výrobků na trh musí být přípustná tehdy, pokud lze tato ustanovení považovat za nezbytná k tomu, aby se vyhovělo kategorickým (závazným) požadavkům týkajícím se zejména účinnosti daňového dohledu, ochrany (veřejného) zdraví, poctivosti obchodního styku a ochrany spotřebitelů. Soudní dvůr EU může uznat jiná odůvodnění, například ochranu základních práv (např. svobody projevu a svobody shromažďování manifestantů (25)), ochranu spotřebitele (26), ochranu dítěte (27) nebo ochranu životního prostředí (28).

Více informací o důvodech legitimního veřejného zájmu je uvedeno v Příručce k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží (29).

3.5.2 Zásada proporcionality

Rozhodnutí musí být v souladu se zásadou proporcionality. To znamená, že správní rozhodnutí musí být vhodné pro dosažení sledovaného cíle a nesmí překračovat rámec nezbytný pro jeho dosažení.

Ve věci C-320/03, Komise v. Rakousko, Soudní dvůr EU uvedl, že „[z]a účelem ověření, zda je taková překážka přiměřená vzhledem k legitimnímu cíli sledovanému v tomto případě, a sice ochraně životního prostředí, je třeba určit, zda je nezbytná a odpovídající za účelem zajištění povoleného cíle“ (30).

Proporcionalita vnitrostátního technického pravidla je základem k prokázání proporcionality správního rozhodnutí, jež z tohoto pravidla vychází. Způsoby prokazování proporcionality správního rozhodnutí je nicméně nutné určit v každém jednotlivém případě (27. bod odůvodnění nařízení).

Užitečné informace o kritériu přiměřenosti obsahuje Příručka k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží.

Níže uvedené body se zabývají některými příklady zásady proporcionality.

a) Je opatření vhodné k zajištění dosažení zamýšleného cíle?

Soudní dvůr EU posoudil vhodnost opatření k dosažení cíle mimo jiné v těchto případech (31):

— Ve věci Ålands Vindkraft Soudní dvůr EU zdůraznil, že využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu elektřiny je užitečné k ochraně životního prostředí, neboť přispívá ke snížení emisí skleníkových plynů, jež jsou jedním z hlavních důvodů klimatických změn, k jejichž potírání se Evropská unie a její členské státy zavázaly (32).

— Ve věci Komise v. Itálie (přípojná vozidla) Soudní dvůr EU shledal, že zákaz používání motocyklů táhnoucích přípojná vozidla je způsobilý dosáhnout cíle směřujícího k zajištění bezpečnosti silničního provozu (33).

— Ve věci Dynamic Medien Soudní dvůr EU rozhodl, že není vůbec pochyb, že zákaz zásilkového prodeje a převodu nosičů s videozáznamy, které nebyly podrobeny kontrole ani klasifikaci pro účely ochrany nezletilých ze strany příslušného vnitrostátního orgánu a které nebyly tímto orgánem opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na ně dívat, představuje opatření způsobilé chránit dítě před informacemi a materiály škodlivými pro jeho blaho (34).

b) Je opatření nezbytné k dosažení daného cíle?

Správní rozhodnutí je přiměřené, pokud je nejen vhodné, ale také nezbytné k dosažení legitimního cíle. V této části posouzení je třeba zvážit tuto otázku: překračuje správní rozhodnutí rámec toho, co je nezbytné k dosažení legitimního cíle? Pokud k dosažení stejného cíle existují méně omezující prostředky, pak správní rozhodnutí přesahuje rámec toho, co je nezbytné. Níže uvedené příklady ukazují, jaké otázky by měly být položeny za účelem posouzení nezbytnosti správního rozhodnutí.

— Ve věci Komise v. Česká republika Soudní dvůr EU zdůraznil, že v rámci boje proti podvodům za účelem zajištění ochrany spotřebitelů na jeho území mají členské státy právo mít za to, že puncovní značky vyrážené na území třetích států neposkytují úroveň ochrany spotřebitele, která by byla rovnocenná puncovním značkám vyráženým nezávislými subjekty na území členských států (s výjimkou případů, kdy členský stát dovozu ze třetích zemí, který má rovnocenný systém vyznačení puncovní značky, provádí kontroly zboží a výsledky splňují požadavky dotyčného členského státu (35)). Soudní dvůr EU však shledal, že opatření není přiměřené sledovanému cíli, neboť stejného cíle bylo možné dosáhnout alternativními, méně omezujícími opatřeními. Za prvé mohly české orgány požadovat, aby dovozce do České republiky doložil listinný důkaz potvrzující místo vyražení dané puncovní značky a případně místo propuštění předmětných drahých kovů do volného oběhu a jejich legálního uvedení na trh v Unii. Za druhé mohly české orgány zúžit neuznávání puncovních značek WaarborgHolland pouze na případy, kdy je dodatečná kontrola těchto kovů ze strany českých orgánů skutečně odůvodněná ochranou spotřebitele, zejména v případech dovozu ze třetích zemí (36).

— Ve věci Ålands Vindkraft odmítly švédské úřady vydat větrné elektrárně ve Finsku certifikáty elektřiny, protože tyto certifikáty byly vyhrazeny pouze pro zařízení na výrobu zelené elektřiny nacházející se ve Švédsku. Soudní dvůr EU však opatření shledal přiměřeným a vysvětlil, že se nezdá, že Švédsko jednalo v rozporu se zásadou proporcionality pouze tím, že si omezilo režim podpory využívající zelené certifikáty výhradně na zelenou elektřinu vyrobenou na území státu. Členské státy mají povinný vnitrostátní cíl v oblasti energie z obnovitelných zdrojů (jejich spravedlivý podíl na úsilí) a jediná elektřina, kterou mohou do tohoto cíle započítat, je energie vyrobená v jejich zařízeních. V důsledku toho se mohlo Švédsko legitimně domnívat, že takové územní omezení nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle, který sleduje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES (37) i vnitrostátní režim, jenž spadá do působnosti této směrnice, spočívajícího ve zvýšení výroby a nepřímo spotřeby zelené elektřiny v Evropské unii (38).

— Ve věci Dynamic Medien posoudil Soudní dvůr EU nezbytnost opatření takto: Pokud jde o věcnou působnost dotčeného zákazu, je třeba uvést, že zákon na ochranu nezletilých nebrání všem formám uvádění nosičů s videozáznamy, které nebyly zkontrolovány, na trh. Z překládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že je dovoleno dovážet a prodávat tyto nosiče s videozáznamy dospělým prostřednictvím způsobů distribuce, které předpokládají osobní kontakt mezi dodavatelem a kupujícím a takto umožňují dbát na to, aby k těmto nosičům s videozáznamy neměly přístup děti. S přihlédnutím k těmto skutečnostem se jeví, že právní úprava dotčená v původním řízení nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle sledovaného dotčeným členským státem (39).

— Ve věci C-265/06, Komise Evropských společenství v. Portugalská republika, Soudní dvůr EU shledal, že boj proti kriminalitě a bezpečnost silničního provozu mohou představovat naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou odůvodňovat překážku volného pohybu zboží. „Třebaže se zdá, že zákaz“ upevňování barevných fólií na skla osobních nebo nákladních motorových vozidel „umožňuje takové pozorování usnadnit, a že je tedy způsobilý dosáhnout cílů boje proti kriminalitě a bezpečnosti silničního provozu, nevyplývá však z toho, že je nezbytný k dosažení těchto cílů a že neexistují jiné méně omezující prostředky k jejich dosažení“ (40). Nutnost zákazu byla dále oslabena, když příslušné orgány připustily, že motorová vozidla, která jsou od počátku vybavena tónovanými okny v mezích stanovených směrnicí Rady 92/22/EHS (41), jsou na jejich území povolena. Kromě toho existuje široká škála tónovaných fólií (od průhledné fólie po fólii, která je téměř neprůhledná), což znamená, že alespoň některé fólie, a sice fólie, které vykazují dostatečný stupeň průhlednosti, umožňují požadovanou vizuální kontrolu vnitřního prostoru motorových vozidel. Soudní dvůr EU proto dospěl k závěru, že zákaz tónovaných fólií ve vozidlech je nadměrný, a tudíž nepřiměřený ve vztahu ke sledovaným cílům (42).

3.6 Dočasné pozastavení přístupu na trh (článek 6 nařízení)

Příslušný orgán členského státu určení by při posuzování zboží před přijetím rozhodnutí o tom, zda omezí nebo odepře jeho přístup na trh, neměl mít možnost přijmout rozhodnutí o pozastavení přístupu na trh s výjimkou případů, kdy je třeba rychle zasáhnout s cílem zabránit narušení bezpečnosti nebo poškození zdraví osob, zabránit škodě na životním prostředí nebo zamezit dodání zboží, pokud je dodávání takového zboží obecně zakázáno z důvodů veřejné mravnosti nebo veřejné bezpečnosti, včetně například předcházení trestné činnosti (29. bod odůvodnění nařízení).

V souladu s čl. 6 odst. 1 nařízení mohou příslušné orgány členského státu určení během posuzování zboží dočasně pozastavit dodávání tohoto zboží na trh v dotyčném členském státě, avšak pouze pokud:

a) za obvyklých nebo rozumně předvídatelných podmínek použití představuje toto zboží vážné riziko pro lidskou bezpečnost nebo lidské zdraví nebo pro životní prostředí, a to i v případech, kdy účinky nejsou okamžité, a toto riziko vyžaduje rychlý zásah příslušného orgánu, nebo

b) dodávání daného zboží, nebo zboží daného druhu, na trh tohoto členského státu je v tomto členském státě obecně zakázáno z důvodu veřejné mravnosti nebo veřejné bezpečnosti.

Pokud příslušný orgán členského státu dočasně pozastaví přístup na trh, měl by to neprodleně oznámit dotčenému hospodářskému subjektu, Komisi a ostatním členským státům (čl. 6 odst. 2 nařízení). Je-li důvodem dočasného pozastavení skutečnost, že za obvyklých nebo rozumně předvídatelných podmínek použití představuje toto zboží vážné riziko pro lidskou bezpečnost nebo lidské zdraví nebo pro životní prostředí, a to i v případech, kdy riziko nemá okamžité účinky, a toto riziko vyžaduje rychlý zásah příslušného orgánu, musí být k oznámení přiloženo podrobné technické nebo vědecké zdůvodnění prokazující, proč daný případ spadá do působnosti uvedeného písmene (čl. 6 odst. 2 nařízení).

3.7 Správní rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 až 13 nařízení)

Po dokončení posouzení zboží se může příslušný orgán členského státu určení rozhodnout, že přijme správní rozhodnutí týkající se zboží, které posoudil (čl. 5 odst. 9 nařízení).

Jak již bylo zmíněno, vzájemné uznávání není absolutní zásadou. Jakékoli výjimky z této zásady však vyžadují řádné odůvodnění. Přístup na trh pro zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě nemůže být omezen nebo odepřen pouze z toho důvodu, že vnitrostátní pravidla stanoví pro dotyčné zboží jiné požadavky. Existuje-li skutečný důvod pro omezení nebo odepření přístupu na trh, musí být každé takové rozhodnutí odůvodněno.

Správní rozhodnutí doposud zřídkakdy stanovila důvody pro omezení nebo odepření přístupu na trh pro zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě.

Ustanovení čl. 5 odst. 10 až 12 nařízení stanoví seznamy kategorií informací, které by měly být ve správním rozhodnutí uvedeny.

Správní rozhodnutí musí obsahovat důvody rozhodnutí, jež musí být stanoveny způsobem, který je dostatečně podrobný a odůvodněný, aby usnadnil provedení posouzení slučitelnosti rozhodnutí se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 5 odst. 10 nařízení). Správní rozhodnutí musí obsahovat zejména tyto informace (čl. 5 odst. 11 nařízení):

a) vnitrostátní technické pravidlo, ze kterého správní rozhodnutí vychází;

b) důvody legitimního veřejného zájmu, jež opodstatňují uplatňování vnitrostátního technického pravidla, ze kterého dané správní rozhodnutí vychází;

c) technické nebo vědecké důkazy, ke kterým příslušný orgán členského státu určení přihlédl, včetně případně jakýchkoli relevantních změn stavu techniky, k nimž došlo od vstupu vnitrostátního technického pravidla v platnost;

d) shrnutí případných argumentů předložených dotčeným hospodářským subjektem, které jsou relevantní pro posuzování, zda bylo zboží uvedeno na trh v souladu s právními předpisy a zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny s ohledem na vlastnosti daného zboží;

e) důkazy toho, že správní rozhodnutí je vhodné pro dosažení sledovaného cíle a nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro jeho dosažení.

Pro účely čl. 5 odst. 11 nařízení jsou „důvody legitimního veřejného zájmu“ definovány jako kterýkoli z důvodů uvedených v článku 36 Smlouvy o fungování EU nebo jakýkoli jiný naléhavý důvod obecného zájmu (čl. 3 odst. 14 nařízení) (43).

Ve správním rozhodnutí se musí uvést možné právní prostředky ochrany dostupné podle vnitrostátního práva členského státu určení a lhůty pro jejich podání. Mělo by rovněž zahrnovat odkaz na skutečnost, že hospodářské subjekty mohou využívat síť pro řešení problémů na vnitřním trhu (dále jen „síť SOLVIT“) a nový postup řešení problémů (čl. 5 odst. 12 nařízení, viz také oddíl 3.10).

Správní rozhodnutí o omezení nebo odepření přístupu na trh musí být neprodleně oznámeno hospodářskému subjektu. Rozhodnutí nenabývá účinnosti dříve, než je oznámeno hospodářskému subjektu (čl. 5 odst. 9 a 13 nařízení).

3.8 Oznámení Komisi a ostatním členským státům

Příslušné orgány členského státu musí Komisi a ostatním členským státům oznamovat:

— dočasná pozastavení (čl. 6 odst. 2 nařízení),

— správní rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 nařízení).

Pro účely čl. 5 odst. 9 a čl. 6 odst. 2 nařízení by měl být použit informační a komunikační systém pro dozor nad trhem (ICSMS) (čl. 11 odst. 1 nařízení).

Komise musí používat informace dostupné v systému ICSMS pro budoucí hodnocení nařízení (čl. 14 odst. 2 nařízení).

Dočasná pozastavení musí být prostřednictvím systému ICSMS neprodleně oznámena Komisi a ostatním členským státům (čl. 6 odst. 2 nařízení).

Správní rozhodnutí musí být prostřednictvím systému ICSMS oznámena Komisi a ostatním členským státům nejpozději do dvaceti pracovních dnů po přijetí rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 nařízení).

Oznámená dočasná pozastavení nebo správní rozhodnutí by měla být vložena do systému ICSMS.

Teoreticky, pokud se opatření oznámené prostřednictvím systému rychlého varování pro nebezpečné nepotravinářské výrobky (RAPEX) (44) nebo systému včasné výměny informací pro potraviny a krmiva (RASFF) (45) týká zboží, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU a které je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, mělo by toto opatření být podle nařízení rovněž oznámeno prostřednictvím systému ICSMS.

Nařízení má členské státy zprostit zátěže dvojího oznámení v případech, kdy opatření vyžaduje oznámení ve dvou systémech. Článek 7 proto stanoví, že je-li správní rozhodnutí nebo dočasné pozastavení rovněž opatřením, které se má oznamovat prostřednictvím systému RAPEX nebo RASFF, „samostatné oznámení Komisi a ostatním členským státům podle tohoto nařízení se nevyžaduje“, jsou-li splněny tyto podmínky: a) v oznámení v systému RAPEX nebo RASFF se uvádí, že se oznámení dotčeného opatření považuje také za oznámení podle nařízení (EU) 2019/515, a b) jsou poskytnuty podpůrné důkazy splňující požadavky stanovené v nařízení (EU) 2019/515.

Příslušný orgán členského státu určení je odpovědný za nahrávání dokumentů požadovaných podle nařízení. Jak bylo uvedeno výše, tyto dokumenty jsou správní rozhodnutí a dočasná pozastavení (s přiloženým podrobným technickým nebo vědeckým odůvodněním v případech, kdy jsou založena na vážném riziku pro lidskou bezpečnost nebo lidské zdraví či pro životní prostředí).

3.9 Právní prostředky ochrany proti správnímu rozhodnutí

Jakékoli správní rozhodnutí přijaté příslušným orgánem členského státu určení podle nařízení musí uvádět možné právní prostředky ochrany dostupné podle vnitrostátního práva členského státu určení a lhůty pro jejich podání, aby se hospodářský subjekt mohl proti rozhodnutí odvolat nebo je napadnout (čl. 5 odst. 12 nařízení a 35. bod odůvodnění nařízení). Dostupné možnosti pro napadení takových rozhodnutí závisí na právních prostředcích ochrany poskytovaných vnitrostátními právními předpisy (správní možnost odvolání, vnitrostátní soudy, tribunály nebo jiné stupně opravných prostředků). Obecně platí, že vnitrostátní soudní systémy poskytují, a to buď přímo, nebo po řízení o správním opravném prostředku, možnost opravného prostředku proti správnímu rozhodnutí příslušného orgánu omezit nebo odepřít přístup na trh podaného k soudu.

Článek 8 nařízení zavádí nový postup řešení problémů s cílem poskytnout účinný opravný prostředek a obnovit důvěru ve vzájemné uznávání. Tento nový postup je svěřen síti SOLVIT.

3.10 Co je síť SOLVIT

SOLVIT je síť center ustavených členskými státy, jejímž cílem je nalézt rychlá, účinná a neformální řešení problémů, s nimiž se jednotlivci a podniky setkávají, když jim orgány veřejné moci upírají práva EU na jednotném trhu, založená na doporučení Komise 2013/461/EU o zásadách, jimiž se řídí síť SOLVIT (46).

Síť SOLVIT je neformální, mimosoudní mechanismus řešení problémů, který skýtá alternativu k soudnímu řízení. Poskytuje praktická řešení pro jednotlivce a podniky, jež se potýkají s problémy v přeshraničních situacích spojenými s jednotným trhem a způsobenými veřejným orgánem. Síť SOLVIT je bezplatná a poskytuje ji státní správa každého členského státu EU, jakož i Islandu, Lichtenštejnska a Norska. Zásady, jimiž se řídí její fungování, jsou stanoveny v doporučení Komise 2013/461/EU, v němž se uvádí, že každý členský stát má poskytnout centru SOLVIT dostatečné zdroje, aby se zajistilo, že se může této sítě účastnit (47).

Postup v rámci sítě SOLVIT mohou spustit hospodářské subjekty dotčené správním rozhodnutím. Doporučení 2013/461/EU nestanoví žádnou lhůtu pro zahájení postupu v rámci sítě SOLVIT. Pokud se však hospodářské subjekty rozhodnou tuto síť používat, je vhodné, aby jí správní rozhodnutí předložily co nejdříve. Vzhledem k tomu, že síť SOLVIT je neformální mechanismus, použití postupu v rámci této sítě nepozastavuje žádnou formální lhůtu pro podání správního nebo soudního opravného prostředku ani tyto opravné prostředky nenahrazuje. Pokud hospodářský subjekt během probíhajícího postupu v rámci sítě SOLVIT podá soudní opravný prostředek, je obvyklou praxí informovat centrum této sítě. Centrum sítě SOLVIT ukončí postup v rámci sítě SOLVIT a mandát centra sítě SOLVIT také skončí (48).

Pokud vnitrostátní systémy umožňují řízení o správním opravném prostředku proti správnímu rozhodnutí příslušného orgánu omezit nebo odepřít přístup na trh u orgánu odpovědného za dohled nad dotyčným příslušným orgánem (v závislosti na režimu uplatňovaném v dotyčném členském státě), a pokud probíhá postup řešení problémů sítě SOLVIT, některé orgány se rozhodnou postup dočasně zastavit. To orgánu dohledu umožňuje postup v rámci sítě SOLVIT zohlednit.

Všechny případy SOLVIT jsou vyřizovány dvěma centry SOLVIT, tj. domácím a vedoucím centrem (49). Domácí centrum se obvykle nachází v členském státě stěžovatele, zatímco vedoucí centrum se nachází v členském státě orgánu, na který byla podána stížnost. Domácí centrum je odpovědné za provedení právního posouzení problému a přípravu věci před jejím předáním centru SOLVIT ve státě, kde sídlí orgán, na nějž byla podána stížnost (50). Vedoucí centrum je odpovědné za nalezení řešení pro žadatele, včetně vyjasnění použitelného práva EU, a mělo by pravidelně informovat domácí centrum o pokroku stížnosti (51).

Centra SOLVIT používají k vyřizování případů zabezpečený online systém (52). Díky tomu je komunikace efektivní a přispívá to k plné transparentnosti. Komise má přístup k systému, sleduje kvalitu vyřizování případů a ve složitých případech nabízí pomoc a objasnění.

3.11 Síť SOLVIT a postup řešení problémů podle článku 8 nařízení

Postup v rámci sítě SOLVIT popsaný v doporučení 2013/461/EU a speciální postup řešení problémů stanovený v článku 8 nařízení se liší. Hlavním rozdílem v těchto postupech je možnost center SOLVIT požádat Komisi, aby vydala stanovisko.

Je-li použit postup v rámci sítě SOLVIT popsaný v doporučení 2013/461/EU, centra SOLVIT žádnou možnost požádat Komisi o stanovisko nemají. V čl. 8 odst. 1 nařízení se však stanoví, že pokud hospodářský subjekt zahájil postup v rámci sítě SOLVIT, může domácí centrum nebo vedoucí centrum požádat Komisi, aby vydala stanovisko s cílem pomoci s řešením případu. Tento zvláštní postup se použije pouze v případech, kdy orgány vydaly správní rozhodnutí v souladu s článkem 5 nařízení. Zahrnuje možnost, aby centrum SOLVIT požádalo Komisi, aby posoudila, zda je správní rozhodnutí slučitelné se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 8 odst. 1 a 2 nařízení). Postup řešení problémů podle nařízení zahrnuje delší lhůty než obvyklý postup v rámci sítě SOLVIT tak, aby byl Komisi poskytnut dostatečný čas na vydání stanoviska.

Aby byly hospodářské subjekty informovány o dostupnosti zvláštního postupu řešení problémů podle nařízení, musí všechna správní rozhodnutí vydaná vnitrostátními orgány podle nařízení obsahovat informaci, že hospodářské subjekty mohou využít sítě SOLVIT a postupu řešení problémů stanoveného v článku 8 nařízení (čl. 5 odst. 12 nařízení; viz též oddíl 3.7). Správní rozhodnutí by například mohlo obsahovat bod podobný tomuto:

„Toto rozhodnutí můžete předložit síti SOLVIT za podmínek stanovených v doporučení 2013/461/EU. Domácí centrum nebo vedoucí centrum může požádat Evropskou komisi, aby vydala stanovisko s cílem pomoci s řešením případu v souladu s čl. 8 odst. 1 nařízení (EU) 2019/515.“

Síť SOLVIT byla vždy k dispozici hospodářským subjektům, které čelí problémům na jednotném trhu. Jiné problémy spojené s uváděním zboží na trh v jiném členském státě, jako je chybějící odpověď příslušného orgánu nebo odmítnutí vydat rozhodnutí, bude síť SOLVIT i nadále řešit obvyklým způsobem. Tyto problémy však nespustí zvláštní postup řešení problémů stanovený v článku 8 nařízení.

3.12 Stanovisko Komise v rámci postupu řešení problémů podle článku 8 nařízení

Pokud neformální řešení v rámci sítě SOLVIT selže a přetrvávají pochybnosti o slučitelnosti správního rozhodnutí se zásadou vzájemného uznávání, může kterékoli ze zúčastněných center sítě SOLVIT požádat Komisi o vydání stanoviska (čl. 8 odst. 1 nařízení). Účelem tohoto stanoviska je umožnit Komisi posoudit, zda je vnitrostátní správní rozhodnutí slučitelné se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 8 odst. 2 nařízení). K dokumentům a informacím poskytnutým během postupu v rámci sítě SOLVIT by měla Komise také přihlížet. Prostřednictvím příslušného centra SOLVIT si může vyžádat dodatečné informace nebo dokumenty (čl. 8 odst. 3 nařízení).

Komise musí dokončit posuzování a vydat stanovisko do 45 pracovních dnů od obdržení žádosti o stanovisko (což nezahrnuje čas nezbytný k tomu, aby Komise obdržela dodatečné informace a dokumenty) (čl. 8 odst. 4 nařízení). Toto stanovisko by se mělo zabývat pouze otázkou, zda je správní rozhodnutí slučitelné se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 8 odst. 2 nařízení). Je-li to vhodné, mělo by stanovisko upozornit na jakékoliv skutečnosti, které by měly být řešeny v rámci případu postoupeného síti SOLVIT, nebo vydat doporučení, která by mohla pomoci vyřešení případu (čl. 8 odst. 4 nařízení). Ke stanovisku Komise musí být přihlédnuto během postupu v rámci sítě SOLVIT (čl. 8 odst. 6 nařízení).

Komise sdělí své stanovisko prostřednictvím příslušného centra sítě SOLVIT dotčenému hospodářskému subjektu a příslušným orgánům. O stanovisku informuje rovněž všechny členské státy, a to prostřednictvím systému ICSMS (čl. 8 odst. 6 nařízení). Hospodářský subjekt může využít stanovisko Komise uvedené v čl. 8 odst. 4 nařízení a zpřístupnit je všem příslušným třetím stranám.

Je-li Komise během období posuzování informována, že případ byl vyřešen, nemusí stanovisko vydávat (čl. 8 odst. 5 nařízení).

Skutečnost, že Komise vydává stanovisko, nemá vliv na její pravomoci podle článku 258 SFEU (40. bod odůvodnění nařízení).

3.13 Úloha kontaktních míst pro výrobky (článek 9 nařízení)

Toto nařízení výrazně usnadnilo uvádění zboží, na které se nevztahují harmonizační pravidla EU, na trh v jiných členských státech, ale také přenáší větší odpovědnost na hospodářské subjekty. Ty musí být seznámeny s příslušnými vnitrostátními předpisy – například, zda existuje postup předchozího schvalování – nejen ve členském státě, kde uvádějí v souladu s právními předpisy své zboží na trh, ale také ve členském státě určení.

Aby se zajistilo, že hospodářské subjekty nebudou při shromažďování informací o výrobcích v členských státech ponechány bez pomoci, usnadňuje nařízení shromažďování těchto informací prostřednictvím kontaktních míst pro výrobky. Podle čl. 9 odst. 1 nařízení mají kontaktní místa pro výrobky poskytovat své služby v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1724 (nařízení o jednotné digitální bráně) (53). Kontaktní místa pro výrobky by měla mít náležité vybavení a zdroje (čl. 9 odst. 1 a 42. bod odůvodnění nařízení), aby mohla hrát důležitou úlohu při usnadňování komunikace mezi vnitrostátními orgány a hospodářskými subjekty.

Kontaktní místa pro výrobky musí poskytovat online tyto informace (čl. 9 odst. 2 nařízení):

a) informace o zásadě vzájemného uznávání a uplatňování nařízení na území svého členského státu, včetně informací o postupu posuzování zboží podle článku 5 nařízení;

b) přímé kontaktní údaje příslušných orgánů v daném členském státě, včetně podrobností o orgánech odpovědných za dohled nad prováděním vnitrostátních technických pravidel použitelných na území jejich členského státu;

c) právní prostředky a postupy ochrany dostupných na území svého členského státu v případě sporu mezi příslušným orgánem a hospodářským subjektem, včetně postupu řešení problémů stanoveného v článku 8 nařízení.

Ačkoli jsou kontaktní místa pro výrobky odpovědná za zpřístupnění nejdůležitějších údajů na svých internetových stránkách (viz čl. 9 odst. 2 a 42. bod odůvodnění nařízení), mohou je hospodářské subjekty nebo příslušné orgány členských států kontaktovat rovněž přímo a tato místa musí poskytnout další informace do patnácti pracovních dnů od obdržení žádosti (čl. 9 odst. 3 a 4 nařízení). Tyto další informace musí poskytnout bezplatně (čl. 9 odst. 5 nařízení). Kontaktní místa pro výrobky by měla plnit úkoly spojené s poskytováním jakýchkoli informací týkajících se výrobku, včetně elektronických kopií vnitrostátních technických pravidel nebo přístupu k nim online, aniž jsou dotčena vnitrostátní pravidla upravující šíření vnitrostátních technických pravidel (42. bod odůvodnění nařízení).

Vnitrostátní orgány mohou rovněž kontaktovat kontaktní místa pro výrobky nebo orgány jiného členského státu (např. členského státu původu / prvního uvedení na trh v souladu s právními předpisy) a požádat je o informace, aby ověřily údaje poskytnuté hospodářskými subjekty během posuzování zboží (viz články 5 a 9 a čl. 10 odst. 3 nařízení). Kontaktní místa pro výrobky mohou být rovněž využita pro usnadnění kontaktů mezi relevantními příslušnými orgány (čl. 10 odst. 3 nařízení).

Kontaktní místa pro výrobky by však neměla být povinna poskytovat kopie norem nebo online přístup k normám, které jsou předmětem práv duševního vlastnictví normalizačních orgánů nebo organizací (42. bod odůvodnění nařízení).

Článek 10 nařízení stanoví pravidla správní spolupráce, která předepisují nejdůležitější oblasti, v nichž je nezbytná účinná spolupráce kontaktních míst pro výrobky a vnitrostátních orgánů.

3.14 Správní spolupráce (článek 10 nařízení)

Nařízení posiluje kontaktní místa pro výrobky jako jeden z hlavních komunikačních kanálů pro vzájemné uznávání a zlepšuje komunikaci mezi příslušnými orgány členských států a kontaktními místy pro výrobky.

Jednou z forem správní spolupráce stanovených nařízením je výměna úředníků mezi členskými státy a organizace společných programů odborné přípravy a zvyšování povědomí pro orgány a podniky (čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení). Komise zajišťuje spolupráci mezi orgány a kontaktními místy pro výrobky jednotlivých členských států, zatímco členské státy zajišťují, aby se jejich příslušné orgány a kontaktní místa pro výrobky účastnily těchto činností (čl. 10 odst. 1 a 2 nařízení).

Správní spolupráce je obzvláště důležitá při posuzování zboží. Pokud potřebují zkontrolovat informace poskytnuté hospodářským subjektem, mohou příslušné orgány členského státu určení kontaktovat příslušné orgány členského státu prvního uvedení na trh v souladu s právními předpisy prostřednictvím systému ICSMS (čl. 5 odst. 7 nařízení). Příslušné orgány by měly na tyto žádosti odpovědět do patnácti pracovních dnů s uvedením veškerých informací, které jsou relevantní pro ověření údajů a dokumentů doložených hospodářským subjektem během posuzování dotyčného zboží (čl. 10 odst. 3 nařízení).

Kontaktní místa pro výrobky mohou být využita pro usnadnění kontaktů mezi relevantními příslušnými orgány ve lhůtě patnácti pracovních dnů pro poskytnutí požadovaných informací (čl. 10 odst. 3 nařízení).

4. PREDCHOZI POSOUZENI VNITROSTATNICH TECHNICKÝCH PRAVIDEL – SMERNICE (EU) 2015/1535 A DOLOZKA JEDNOTNEHO TRHU

Směrnice (EU) 2015/1535 je důležitým nástrojem pro předcházení technickým překážkám obchodu s výrobky, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU nebo na které se tyto právní předpisy vztahují pouze částečně. Pomáhá zajistit větší a lepší vzájemné uznávání tím, že vyžaduje, aby členské státy oznamovaly Komisi veškeré návrhy technických předpisů pro výrobky a služby informační společnosti před jejich přijetím ve vnitrostátním právu.

Směrnice (EU) 2015/1535 a nařízení se uplatňují v různých fázích životního cyklu technického předpisu. Společně zajišťují, aby vnitrostátní předpisy v žádném bodě svého životního cyklu nevytvářely neodůvodněné překážky obchodu.

Oznamovací postup podle směrnice (EU) 2015/1535 umožňuje Komisi a členským státům přezkoumat technické předpisy pro výrobky a služby informační společnosti, které jednotlivé členské státy plánují přijmout. Brání vzniku nových technických překážek obchodu tím, že zajišťuje, aby vnitrostátní právní předpisy byly v souladu s právem EU a zásadami vnitřního trhu. Tento postup rovněž umožňuje podnikům a dalším zúčastněným stranám vyjádřit se k oznámeným návrhům v databázi informačního systému technických předpisů (TRIS).

Kritickým rysem uvedeného postupu jsou právní důsledky nesplnění povinností. Soudní dvůr EU v rozsudku ve věci C-194/94 (54) stanovil zásadu, že nesplnění oznamovací povinnosti (článek 5 směrnice (EU) 2015/1535) vede k tomu, že dotyčné technické předpisy nejsou použitelné, takže jsou vůči jednotlivcům nevymahatelné.

Soudní dvůr EU rozhodl, že směrnice (EU) 2015/1535 musí být vykládána tak, že má přímý účinek, což znamená, že jednotlivci by měli mít možnost se na ni přímo odvolat ve věcech před vnitrostátními soudy, v nichž jsou v rozporu s příslušnými orgány. Rozhodl rovněž, že vnitrostátní právní předpisy jsou nepoužitelné, protože nebyly oznámeny. Dále uvedl, že pokud by neoznámené předpisy zůstaly vykonatelné, mařilo by to cíl a účel směrnice a vedlo by to k tomu, že by členské státy upustily od oznamování. Tento rozsudek ve věci C-194/94 měl pro dopad směrnice (EU) 2015/1535 závažné důsledky. V podstatě znamená, že společnosti nemohou být nuceny dodržovat vnitrostátní technická pravidla, která nebyla oznámena.

Skutečnost, že byl technický předpis oznámen, však neznamená, že je zaručeno, že jeho uplatňování je slučitelné s právem EU. Oznámené technické pravidlo může mít přesto vliv na volný pohyb zboží v závislosti na tom, jak vnitrostátní orgány pravidlo uplatňují. V takovém případě se uplatňuje nařízení (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání, aby se zajistilo, že pravidlo bude řádně uplatňováno případ od případu způsobem, který je v souladu se zásadou vzájemného uznávání.

Za účelem posílení povědomí o zásadě vzájemného uznávání mezi vnitrostátními orgány a hospodářskými subjekty by členské státy měly zvážit zavedení srozumitelných a jednoznačných „doložek jednotného trhu“ do svých vnitrostátních technických pravidel (16. bod odůvodnění nařízení) s cílem snížit riziko, že tato pravidla vytvoří právní překážky obchodu (55), a usnadnit uplatňování této zásady. V oznamovacím postupu podle směrnice (EU) 2015/1535 Komise pravidelně doporučuje, pokud je to vhodné, aby orgány dotčeného členského státu zahrnuly doložku jednotného trhu do oznámeného návrhu, jak je stanoveno v dokumentu Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh (56). Následuje blíže objasněná verze doložky.

Má se za to, že zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě Evropské unie nebo v Turecku nebo zboží pocházející ze smluvních stran Dohody o EHP a uvedené v nich v souladu s právními předpisy na trh, je slučitelné s těmito pravidly. Uplatňování těchto pravidel podléhá nařízení (EU) 2019/515 ze dne 19. března 2019 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě.

5. VZTAH MEZI NARIZENIM (EU) 2019/515 A SMERNICI 2001/95/ES

Směrnice 2001/95/ES o obecné bezpečnosti výrobků (57) stanoví, že na trh mohou být uváděny pouze bezpečné nepotravinářské spotřební výrobky (článek 3 směrnice o obecné bezpečnosti výrobků), a vymezuje povinnosti výrobců a distributorů, pokud jde o bezpečnost výrobků. Opravňuje příslušné orgány, aby zakázaly jakýkoli nebezpečný nepotravinářský spotřební výrobek nebo aby přijaly jakékoli jiné vhodné opatření (článek 8 směrnice o obecné bezpečnosti výrobků).

Směrnice o obecné bezpečnosti výrobků se vztahuje na výrobky určené spotřebitelům, zejména na výrobky, na něž se vztahují harmonizační právní předpisy EU (pokud dané právní předpisy neobsahují žádná zvláštní ustanovení se stejným cílem jako směrnice 2001/95/ES), a na výrobky, které nejsou předmětem harmonizace EU (čl. 1 odst. 2 a čl. 2 písm. a) směrnice o obecné bezpečnosti výrobků).

Nařízení se vztahuje na spotřební i nespotřební zboží nebo na aspekty zboží, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU.

5.1 Opatření týkající se výrobků, které představují riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů

Směrnice o obecné bezpečnosti výrobků popisuje postup, kterým příslušné orgány uplatňují vhodná opatření, pokud výrobky představují riziko. Jeho součástí jsou například opatření uvedená v čl. 8 odst. 1 písm. b) až f) směrnice o obecné bezpečnosti výrobků. Články 5 a 6 nařízení není dotčeno uplatňování čl. 8 odst. 1 písm. b) až f) a odst. 3 směrnice 2001/95/ES (viz čl. 2 odst. 6 nařízení).

5.2 Opatření týkající se spotřebních výrobků, které představují jiná rizika

Pokud jde o spotřební výrobky, nařízení se použije, pokud příslušné orgány členského státu hodlají omezit nebo odepřít přístup na trh pro spotřební výrobky, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU, uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě na základě vnitrostátního technického pravidla a z jiných důvodů, než je riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů. Mohlo by tomu tak například být, pokud tyto orgány výrobek vyloučí z uvedení na trh z důvodů ochrany životního prostředí, ačkoli nepředstavuje riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů.

(1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 ze dne 19. března 2019 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a o zrušení nařízení (ES) č. 764/2008 (Úř. věst. L 91, 29.3.2019, s. 1).

(2) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a kterým se zrušuje rozhodnutí č. 3052/95/ES (Úř. věst. L 218, 13.8.2008, s. 21).

(3) Viz sdělení Komise ze dne 19. prosince 2017, Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh, COM(2017) 787 final, a 5. bod odůvodnění nařízení.

(4) Rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Vlaamse Dierenartsenvereniging a Janssens, spojené věci C-42/10, C-45/10 a C-57/10, ECLI:EU:C:2011:253, bod 68 a judikatura v něm citovaná.

(5) Tento bod se rovněž vztahuje na: i) výrobní metody a postupy používané v souvislosti se zemědělskými produkty podle čl. 38 odst. 1 druhého pododstavce Smlouvy o fungování EU; ii) výrobní metody a postupy používané v souvislosti s výrobky určenými k lidské spotřebě nebo k výživě zvířat a iii) výrobní metody a postupy týkající se jiných výrobků, mají-li vliv na jejich vlastnosti (viz čl. 2 odst. 3 nařízení).

(6) Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 241, 17.9.2015, s. 1).

(7) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 204, 21.7.1998, s. 37).

(8) Viz například rozsudek ze dne 13. října 2016, M. a S., C-303/15, ECLI:EU:C:2016:771; rozsudek ze dne 11. června 2015, Berlington, C-98/14, ECLI:EU:C:2015:386; rozsudek ze dne 19. července 2012, Fortuna a další, spojené věci C-213/11, C-214/11 a C-217/11, ECLI:EU:C:2012:495; rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Řecko, C-65/05, ECLI:EU:C:2006:673; rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Schwibbert, C-20/05, ECLI:EU:C:2007:652; rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Lindberg, C-267/03, ECLI:EU:C:2005:246; rozsudek ze dne 26. září 2018, Van Gennip a další, C-137/17, ECLI:EU:C:2018:771.

(9) Rozsudek ze dne 30. dubna 1996, CIA Security v. Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172.

(10) Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, body 56 až 58.

(11) Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, bod 57.

(12) Rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, bod 26.

(13) Rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, bod 27.

(14) Rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, bod 28.

(15) Rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Komise v. Portugalsko, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, bod 33.

(16) Rozsudek ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard, spojené věci C-267/91 a C-268/91, ECLI:EU:C:1993:905, body 16 a 17. Další informace o způsobech prodeje naleznete v Příručce k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží, 2010, oddíl 3.1.10.

(17) Rozsudek ze dne 11. července 1974, Procureur du Roi proti Benoît a Gustave Dassonville, věc 8-74, ECLI:EU:C:1974:82.

(18) Rozsudek ze dne 8. září 2009, Budějovický Budvar, národní podnik, C-478/07, ECLI:EU:C:2009:521, body 81 až 82.

(19) Rozsudek ze dne 14. července 1994, Peralta, C-379/92, ECLI:EU:C:1994:296, bod 24.

(20) Rozsudek ze dne 3. prosince 1998, Ditlev Bluhme, C-67/97, ECLI:EU:C:1998:584, body 19 až 20.

(21) Tamtéž, bod 20.

(22) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 765/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 339/93 (Úř. věst. L 218, 13.8.2008, s. 30).

(23) Ve věci Cassis de Dijon je Soudní dvůr EU nazval „kategorickými požadavky“.

(24) Rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral AG proti Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, věc 120/78, ECLI:EU:C:1979:42, bod 13.

(25) Rozsudek ze dne 12. června 2003, Schmidberger, C-112/00, ECLI:EU:C:2003:333: „omezení obchodu se zbožím mezi členskými státy je odůvodněno oprávněným zájmem na ochraně základních práv, v tomto případě svobodou projevu a svobodou shromažďování manifestantů“.

(26) Rozsudek ze dne 22. září 2016, Evropská komise v. Česká republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714.

(27) Rozsudek ze dne 14. února 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH proti Avides Media AG, C-244/06, ECLIEU:C:2008:85: zákaz dovozu japonských kreslených filmů zvaných „anime“ ve verzi na DVD nebo na videokazetě ze Spojeného království do Německa, protože tyto filmy nebyly příslušným orgánem opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na tyto kreslené filmy dívat, přičemž odůvodněným základem pro zákaz byla ochrana dítěte.

(28) Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037; rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Rakousko, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684.

(29) Příručka k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží, 2010: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd

(30) Rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Rakousko, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684, bod 85.

(31) Další informace naleznete v Příručce k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží, 2010: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd

(32) Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, bod 78.

(33) Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, bod 64.

(34) Rozsudek ze dne14. února 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH proti Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, bod 47.

(35) Rozsudek ze dne 22. září 2016, Evropská komise v. Česká republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, body 54 a 55.

(36) Rozsudek ze dne 22. září 2016, Evropská komise v. Česká republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, body 65 a 66.

(37) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES (Úř. věst. L 140, 5.6.2009, s. 16).

(38) Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, bod 104.

(39) Rozsudek ze dne14. února 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH proti Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, bod 48.

(40) Rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Komise proti Portugalské republice, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, body 38–41.

(41) Směrnice Rady 92/22/EHS ze dne 31. března 1992 o bezpečnostním zasklení a zasklívacích materiálech motorových vozidel a jejich přípojných vozidel (Úř. věst. L 129, 14.5.1992, s. 11).

(42) Rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Komise proti Portugalské republice, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, body 38-48.

(43) Viz rovněž oddíl 3.5.1.

(44) V souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2001/95/ES ze dne 3. prosince 2001 o obecné bezpečnosti výrobků (Úř. věst. L 11, 15.1.2002, s. 4).

(45) V souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin (Úř. věst. L 31, 1.2.2002, s. 1).

(46) Doporučení Komise 2013/461/EU ze dne 17. září 2013 o zásadách, jimiž se řídí síť SOLVIT (Úř. věst. L 249, 19.9.2013, s. 10).

(47) Oddíl IV bod 2 doporučení 2013/461/EU.

(48) Oddíl III bod 6 doporučení 2013/461/EU.

(49) Oddíl V část A bod 1 doporučení 2013/461/EU.

(50) Oddíl V část B bod 2 doporučení 2013/461/EU.

(51) Oddíl V část C bod 2 doporučení 2013/461/EU.

(52) Databáze SOLVIT online je samostatný modul systému pro výměnu informací o vnitřním trhu. V důsledku tohoto technického začlenění se na postupy v rámci sítě SOLVIT použijí pravidla o zpracování osobních údajů a důvěrných informací stanovená v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1024/2012 ze dne 25. října 2012 o správní spolupráci prostřednictvím systému pro výměnu informací o vnitřním trhu a o zrušení rozhodnutí Komise 2008/49/ES (nařízení o systému IMI) (Úř. věst. L 316, 14.11.2012, s. 1). Doporučení o zásadách, jimiž se řídí síť SOLVIT, podrobněji vymezuje určitá hlediska zpracovávání osobních údajů v rámci sítě SOLVIT, a to v souladu s nařízením o systému IMI.

(53) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1724 ze dne 2. října 2018, kterým se zřizuje jednotná digitální brána pro poskytování přístupu k informacím, postupům a k asistenčním službám a službám pro řešení problémů a kterým se mění nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. L 295, 21.11.2018, s. 1).

(54) Rozsudek ze dne 30. dubna 1996, CIA Security v. Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172. Viz také rozsudek ze dne 26. září 2000, Unilever, C-443/98, ECLI:EU:C:2000:496, a rozsudek ze dne 19. prosince 2019, trestní řízení proti X, C-390/18, ECLI:EU:C:2019:1112.

(55) Zpráva Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru o fungování směrnice (EU) 2015/1535 v letech 2014 až 2015, COM(2017) 788 final, s. 5

(56) Viz sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru ze dne 19. prosince 2017Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh (COM(2017) 787 final).

(57) Úř. věst. L 11, 15.1.2002, s. 4.