V praxi to vypadá tak, že osoba, které je poskytována ochrana na základě jednoho nebo více vnitrostátních ochranných opatření (dále jen „chráněná osoba“), podá žádost k orgánu členského státu, v němž jsou ochranná opatření nařízena (dále jen „vydávající orgán“). Pokud je žádosti vyhověno, vydávající orgán v tomto členském státě (dále jen „členský stát původu“) vydá osvědčení. Poté vydávající orgán zašle toto osvědčení příslušnému orgánu jiného členského státu (dále jen „dožádaný členský stát“) za účelem uznání a vykonání ochranných opatření na území dožádaného členského státu. Příslušný orgán dožádaného členského státu může přijmout jakékoli opatření, které je podle jeho vnitrostátního práva v obdobném případě dostupné, aby pokračoval v ochraně chráněné osoby na území dožádaného členského státu. Dožádaný členský stát musí oběti poskytnout stejnou úroveň ochrany, jakou by v obdobné situaci poskytl svým vlastním občanům.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. a) nařízení vyžaduje, aby členské státy Komisi oznámily druhy orgánů, které jsou příslušné pro záležitosti spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení. Do července 2015 všechny členské státy vázané nařízením s výjimkou jednoho oznámily Komisi potřebné informace.

Nařízení zohledňuje rozdílné právní tradice členských států a nezasahuje do vnitrostátních systémů ochranných opatření. To znamená, že nezavazuje členské státy, aby měnily své vnitrostátní systémy tak, aby ochranná opatření v občanských věcech umožňovaly. Stejně tak nezakládá povinnost členských států zavést ochranná opatření v občanských věcech pro účely uplatňování tohoto nařízení (12. bod odůvodnění).

Ze všech členských států, na které se nařízení vztahuje, jich dvacet oznámilo, že orgány příslušnými k nařizování a vydávání ochranných opatření v občanských věcech jsou místně příslušné soudy. Jedná se o soudy prvního stupně, odvolací soudy a nejvyšší soudy. Ze všech členských států jich pět výslovně uvedlo soudy pro rodinné záležitosti nebo senáty soudů zabývající se rodinnými záležitostmi, zatímco jeden členský stát uvedl pracovněprávní soud. Dále čtyři členské státy oznámily, že příslušná jsou také státní zastupitelství.

S ohledem na různé druhy orgánů, které v členských státech nařizují ochranná opatření v občanských věcech, se nařízení vztahuje na rozhodnutí soudních i správních orgánů. Správní orgány však musí poskytnout záruky, pokud jde o jejich nestrannost a právo stran na soudní přezkum. To rovněž znamená, že policejní orgány nemohou být vydávajícími orgány (13. bod odůvodnění). Jeden členský stát informoval Komisi, že příslušným orgánem je starosta města. Jiný členský stát oznámil, že policie jako orgán pověřený výkonem veřejné správy může nařídit dočasná preventivní zajišťovací opatření a vydávat osvědčení.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. a) bodu ii) nařízení vyžaduje, aby členské státy oznámily Komisi druhy orgánů:

·u nichž se má chráněná osoba dovolávat ochranného opatření nařízeného v jiném členském státě a/nebo

·které mají pravomoc takové opatření vykonat.

Ze všech členských států jich dvanáct určilo soudy, přičemž až na jeden všechny výslovně určily místně příslušné soudy, jako jsou okresní soudy, městské soudy nebo krajské soudy. Ve třech členských státech jsou příslušní státní zástupci a ve čtyřech dalších soudní vykonavatel. Kromě toho osm členských států zapojuje do výkonu ochranných opatření donucovací orgány. Zdá se, že ve dvou členských státech je za uznávání osvědčení a výkon ochranných opatření přímo odpovědná policie.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. a) bodu iii) nařízení vyžaduje, aby členské státy oznámily Komisi druhy orgánů, které mají pravomoc ochranné opatření upravit. Ze všech členských států jich osmnáct výslovně určilo místně příslušné soudy, jako jsou okresní soudy, městské soudy, krajské soudy nebo předseda místního soudu. Tři členské státy dále určily soudy nebo soudy prvního stupně obecně, zatímco dva členské státy určily státní zástupce a dva další soudní vykonavatele.

A konečně čl. 18 odst. 1 písm. a) bod iv) nařízení vyžaduje, aby členské státy oznámily Komisi druhy orgánů, u nichž se podává návrh na odepření uznání (a výkonu). Ze všech členských států jich sedmnáct výslovně určilo místně příslušné soudy. Naproti tomu čtyři členské státy oznámily jiné druhy soudů, jako jsou soudy prvního stupně, soudy pro méně závažné činy a odvolací soudy.

3.2Jazykový režim (čl. 18 odst. 1 písm. b), článek 16, čl. 4 odst. 2 písm. c) a čl. 5 odst. 3)

V případě potřeby musí chráněná osoba, která se hodlá v dožádaném členském státě dovolávat ochranného opatření, předložit příslušným orgánům překlad osvědčení (čl. 4 odst. 2 písm. c)). Chráněná osoba může požádat členský stát původu o poskytnutí tohoto překladu (čl. 5 odst. 3).

Osvědčení musí být přeloženo do jednoho z úředních jazyků dožádaného členského státu nebo do úředního jazyka EU, který tento členský stát určil jako přijatelný (čl. 16 odst. 1). Členské státy musely tyto informace oznámit Komisi do 11. července 2014 (čl. 18 odst. 1 písm. b)). Ze všech členských států dodrželo tuto lhůtu osm z nich. Do července 2015 všechny členské státy vázané nařízením s výjimkou jednoho oznámily Komisi potřebné informace.

Ze všech členských států tři z nich přijímají příchozí osvědčení v angličtině a jeden členský stát informoval Komisi, že jeden z jeho okresních soudů přijímá příchozí osvědčení v italštině. Kromě toho dva členské státy přijímají příchozí osvědčení v dalších jazycích na základě vzájemnosti.

3.3Procesní záruky pro osobu, která představuje nebezpečí (články 6, 11, 12 a 13).

Nařízení stanoví zvláštní záruky, které mají zajistit, aby v případě, že chráněná osoba požádá o vydání osvědčení, bylo dodrženo právo na obhajobu osoby, která představuje nebezpečí (článek 6). Příslušný orgán musí zejména ověřit, zda osoba, která představuje nebezpečí:

·byla informována o ochranném opatření (nebo o jeho úpravě v souladu s čl. 11 odst. 3),

·byla informována o zahájení řízení nebo

·má právo napadnout ochranné opatření v členském státě původu.

V pěti členských státech je osoba, která představuje nebezpečí, informována o ochranném opatření osobně, prostřednictvím soudního vykonavatele nebo soudního úředníka.