Účelem zamýšleného aktu je zajistit účelnější provádění Rotterdamské úmluvy tím, že do ní vloží mechanismus pro řešení nedodržení ustanovení podle článku 17 této úmluvy. Článek 17 stanoví, že „konference smluvních stran co nejdříve vypracuje a schválí postupy a institucionální mechanismy pro stanovení nedodržení ustanovení této úmluvy a pro zacházení se smluvními stranami, u nichž bylo nedodržení zjištěno“.

Tato příloha by spadala do oblasti působnosti čl. 22 odst. 2 úmluvy, který stanoví postup pro přijímání příloh týkajících se „procedurálních, vědeckých, technických nebo správních záležitostí“. Tento zamýšlený akt předpokládá uplatnění stávající dohody, která nemění oblast působnosti ani obsah úmluvy.

I když ze znění úmluvy jasně vyplývá, že postupy a mechanismy pro řešení nedodržení jejích ustanovení mají být vypracovány a schváleny „co nejdříve“, smluvní strany ani 14 let po vstupu úmluvy v platnost a po jednáních v průběhu všech osmi konferencí smluvních stran, které se od té doby konaly, takové postupy a mechanismy dosud nepřijaly.

V souladu s čl. 22 odst. 1 dohody by navrhovaná doplňující příloha úmluvy tvořila „její nedílnou součást a, není-li výslovně stanoveno jinak, odkaz na tuto úmluvu je současně odkazem na její přílohy“. K tomu, aby příloha vstoupila v platnost, není při jejím přijetí zapotřebí ratifikace smluvními stranami. Navíc by se každá smluvní strana, která by s tímto návrhem nesouhlasila, mohla v souladu s čl. 22 odst. 3 písm. b) rozhodnout, že novou přílohu nepřijme, což by řešilo situaci států, které by hlasovaly proti ní. Zamýšlený akt bude tedy závazný pro všechny smluvní strany, které se nerozhodnou jej nepřijmout.

3.Postoj, který má být zaujat jménem Unie

Pro EU, která je vůdčí silou v oblasti tvorby politiky životního prostředí, je zásadní, aby opětovně potvrdila svůj celosvětový závazek podporovat lepší provádění mnohostranných environmentálních dohod a norem. Delegace členských států již na mezinárodním zasedání Pracovní skupiny pro mezinárodní otázky životního prostředí týkajícím se chemických látek dne 7. června 2018 jménem EU výslovně podpořily iniciativu spočívající v návrhu na zavedení mechanismu dodržování ustanovení úmluvy v doplňující příloze úmluvy.

Tato iniciativa je navíc v souladu s prioritou Junckerovy Komise stát se silnějším celosvětovým aktérem, s cíli udržitelného rozvoje, zejména se zajištěním zdravého života (3) a zajištěním udržitelné spotřeby a výroby (12), i se 7. akčním programem pro životní prostředí.

Unie by proto měla navrhovanou přílohu podpořit a podílet se na jejím předložení při přípravě 9. zasedání konference smluvních stran.

Je nutné stanovit postoj, který má být na této konferenci smluvních stran jménem Unie zaujat, neboť tato doplňující příloha bude pro Unii závazná. Tento postoj by měl být stanoven co nejdříve s cílem zajistit společné předložení této doplňující přílohy.

4.Právní základ

4.1.Procesněprávní základ

4.1.1.Zásady

Ustanovení čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) upravuje postupy týkající se rozhodování tak, že „stanoví postoje, které mají být jménem Unie zaujaty v orgánu zřízeném dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky, s výjimkou aktů, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody.“

Pojem „akty s právními účinky“ zahrnuje akty s právními účinky na základě pravidel mezinárodního práva, kterými se řídí dotyčný orgán. Zahrnuje rovněž nástroje, které podle mezinárodního práva nemají závazný účinek, ale „mohou […] rozhodujícím způsobem ovlivnit obsah právní úpravy přijaté zákonodárcem Unie“.

4.1.2.Použití na stávající případ

Konference smluvních stran je orgán vytvořený dohodou, konkrétně Rotterdamskou úmluvou o postupu předchozího souhlasu pro určité nebezpečné chemické látky a pesticidy v mezinárodním obchodu.

Akt, k jehož přijetí je konference smluvních stran vyzvána, představuje akt s právními účinky. Zamýšlený akt bude závazný podle mezinárodního práva v souladu s čl. 22 odst. 1 Rotterdamské úmluvy.

Zamýšlený akt nedoplňuje ani nepozměňuje institucionální rámec dohody. Nebude mít rozhodující vliv ani na obsah právních předpisů EU.

Procesněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je proto čl. 218 odst. 9 SFEU.

4.2.Hmotněprávní základ

4.2.1.Zásady