Sdělení Komise Radě, Evropskému parlamentu, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů - Uplatňování směrnice 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání [SEK(2008) 524] /* KOM/2008/0225 konečném znení */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 19.6.2008 KOM(2008) 225 v konečném znění SDĚLENÍ KOMISE RADĚ, EVROPSKÉMU PARLAMENTU, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ Uplatňování směrnice 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání [SEK(2008) 524] SDĚLENÍ KOMISE RADĚ, EVROPSKÉMU PARLAMENTU, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ Uplatňování směrnice 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání 1. ÚVOD Dne 27. listopadu 2000 přijala Rada směrnici 2000/78/ES, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání[1]. Tato směrnice byla přijata na základě článku 13 Smlouvy o ES, který Radě udělil pravomoc přijímat opatření k boji proti diskriminaci na základě pohlaví, rasy nebo etnického původu, náboženského vyznání nebo světového názoru, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace. Směrnice 2000/78/ES měla být provedena do vnitrostátního práva ve státech EU-15 do 2. prosince 2003, ve státech EU-10 do 1. května 2004 a v Bulharsku a Rumunsku do 1. ledna 2007[2], přičemž ustanovení o věku a zdravotním postižení bylo možné provést do dalších tří let. Komise v současné době přezkoumává veškerá vnitrostátní prováděcí opatření s cílem zjistit, zda je směrnice správně provedena. Dospěje-li Komise k názoru, že tomu tak není, použije své pravomoci, aby vnitrostátní právní předpisy se směrnicí sladila. V souladu s článkem 19 uvedené směrnice byly členské státy povinny sdělit Komisi informace nezbytné k vypracování této zprávy. Komise konzultovala sociální partnery a organizace občanské společnosti. Komise též zohlednila postoje Evropského parlamentu[3]. Cílem této zprávy není podat podrobný přehled o provedení všech ustanovení směrnice v členských státech, ale spíše popsat určité aspekty, které se Komisi jeví jako obzvláště problematické nebo důležité. Účelem připojené tabulky týkající se provedení směrnice je poskytnout obrázek o současném stavu uplatňování směrnice[4]. 2. DOPAD SMĚRNICE 2000/78/ES Směrnice 2000/78/ES je v řadě ohledů inovativní. Zakazuje diskriminaci na základě nových motivů, jako je náboženské vyznání, sexuální orientace, věk a zdravotní postižení. Pokud jde o diskriminaci na základě zdravotního postižení, je zavedena povinnost přiměřeného uspořádání pro zdravotně postižené osoby. Ačkoliv některé základní pojmy ve vnitrostátních právních předpisech existovaly již v době, kdy do nich členské státy směrnici prováděly, provádění některých ustanovení, jako jsou ustanovení týkající se věku a sexuální orientace, se ukázalo jako ožehavé. Níže jsou uvedeny některé specifické otázky, které při provádění směrnice vyvstaly v případě čtyř motivů diskriminace, které směrnice upravuje: sexuální orientace, náboženské vyznání nebo víra, věk a zdravotní postižení. Sexuální orientace Zákaz diskriminace na základě sexuální orientace byl nový pro téměř všechny členské státy, které v této oblasti musely právní ochranu poskytnout poprvé. Diskriminace na základě sexuální orientace je nyní ve všech členských státech zakázána. Ve většině členských států jsou případy diskriminace na základě sexuální orientace, které by se řešily před soudy, vzácné nebo nejsou žádné. Tuto situaci lze vysvětlit tím, že ve většině členských států se jedná o novou právní oblast. Rovněž ji lze vysvětlit neochotou žalobců zveřejňovat svou sexuální orientaci v situaci, kdy řada Evropanů diskriminaci na základě sexuální orientace považuje za nadále rozšířenou a za téma, které je v jejich společnosti tabu[5]. Na úrovni EU v nedávné době Evropský soudní dvůr rozhodoval o předběžné otázce, zda má být v otázce práva na pozůstalostní důchod ze zaměstnaneckého penzijního systému s partnerem žijícím v registrovaném partnerství osob stejného pohlaví zacházeno stejně jako s osobu v heterosexuálním svazku[6]. Od věci Barber [7] mají být důchody vyplácené ze zaměstnaneckého pojištění považovány za odměnu ve smyslu článku 141 Smlouvy o ES, a spadají tudíž do působnosti nediskriminačního předpisu Společenství (v daném případě tedy do působnosti směrnice 2000/78/ES). Třebaže otázky manželství a registrovaného partnerství zůstávají v působnosti vnitrostátního práva, Soud ve věci Maruko [8] rozhodl, že směrnice 2000/78 brání právní úpravě, podle které pozůstalému registrovanému partnerovi není po smrti jeho partnera vyplácena pozůstalostní dávka odpovídající pozůstalostní dávce poskytované pozůstalému manželovi, ačkoliv ve vnitrostátním právu registrované partnerství staví osoby téhož pohlaví, pokud jde o pozůstalostní dávku, do situace srovnatelné se situací manželů. Soud dále uvedl, že je na vnitrostátním předkládajícím soudu, aby ověřil, zda je pozůstalý partner v situaci srovnatelné se situací manžela, který pobírá pozůstalostní dávku stanovenou systémem oborového zaopatření, který je v daném případě příslušný. Náboženské vyznání nebo víra Zákaz diskriminace na základě náboženského vyznání nebo víry byl proveden ve všech členských státech. Většina členských států však tyto pojmy ve svých právních předpisech nedefinuje. Vymezení „náboženského vyznání“ a „víry“ může být v některých případech problematické, zejména může-li být spojováno s etnickou příslušností, ať už z důvodu, že náboženská skupina je považována za skupinu s etnickým charakterem, nebo že většina jejích příslušníků náleží k určité etnické skupině[9]. Ustanovení čl. 4 odst. 2 umožňuje určitou výjimku ze zásady rovného zacházení v případě církví a jiných organizací, jejichž etika je založena na náboženském vyznání nebo víře. To by těmto subjektům dávalo možnost zvolit si pro výkon určité práce, u které je vyznání či víra podstatným, legitimním a odůvodněným profesním požadavkem, osobu tohoto náboženského vyznání nebo víry. Tato výjimka umožňuje odlišné zacházení pouze na základě náboženského vyznání a víry a nelze ji použít k ospravedlnění diskriminace na jiném základě, např. na základě sexuální orientace. Rovněž by měla být úzce spojena s povahou vykonávaných činností. Ustanovení v souladu s čl. 4 odst. 2 směrnice přijalo ve vnitrostátních právních předpisech několik členských států. Některé země učinily výjimky, které mohou překračovat rámec přísných podmínek směrnice nebo které jsou nejednoznačné. Ostatní členské státy se rozhodly nezapracovávat žádné výjimky podle čl. 4 odst. 2[10]. Vnitrostátní judikatura, která následovala po přijetí směrnice, poukázala na rozpory mezi kodexy oblékání zaměstnanců a projevy náboženského vyznání. Některé z těchto případů byly spíše než z pohledu diskriminace řešeny z pohledu lidských práv (a dovolávaly se svobody náboženského vyznání), ale naznačují, že tato oblast by mohla být při provádění směrnice citlivou záležitostí. Věk Právní předpisy ve všech členských státech s výjimkou jediného nyní zakazují diskriminaci na základě věku, ačkoli velká většina členských států neměla žádné obecné předpisy proti diskriminaci na základě věku. Hlavním úkolem je zajistit, aby byly vnitrostátní právní předpisy skutečně uvedeny do souladu se směrnicí. Ačkoli mají mít nové právní předpisy zakazující diskriminaci na základě věku přednost před předpisy či kolektivními smlouvami, které jsou diskriminační, většina původních pravidel týkajících se rozdílů založených na věku zůstává nadále v platnosti. Komplexní průzkum svého práva v oblasti rozdílů na základě věku provedlo pouze několik členských států. Hodnocení slučitelnosti stávajících (a budoucích) právních předpisů v otázce věku musí být založeno na odůvodnění podle článku 6 směrnice, který říká, že rozdíly na základě věku nepředstavují diskriminaci, jestliže jsou objektivně a rozumně odůvodněny legitimními cíli (mezi něž patří legitimní cíle politiky zaměstnanosti, trhu práce a odborného vzdělávání) a jestliže jsou použité prostředky přiměřené. Většina členských států přijala obecná právní ustanovení, která se inspirují článkem 6 směrnice, a prostřednictvím kterých lze tudíž ověřit, zda jsou stávající pravidla v souladu se směrnicí. Některé členské státy ve svých předpisech poskytují obecné výjimky z diskriminace na základě věku, které jsou většího rozsahu než odůvodnění podle článku 6. Na druhé straně některé členské státy výjimku podle článku 6 neprovedly[11]; pokud dané odůvodnění vůbec neexistuje, může se hodnocení slučitelnosti stávajících (a budoucích) pravidel týkajících se věku v rámci vnitrostátního práva ztížit. Ve většině členských států obsahují vnitrostátní pravidla různé požadavky týkající se věku, které je tudíž třeba případ od případu posoudit podle článku 6. Tato pravidla zahrnují požadavky na věk pro přístup k zaměstnání (zejména ve veřejném sektoru) nebo k odbornému vzdělávání, jakož i věková omezení pro výkon určitých povolání (opět zejména ve veřejném sektoru). Téměř všechny členské státy mají právní předpisy, jejichž cílem je chránit mladé a starší zaměstnance. Ve věci Mangold [12] německý zákon umožňoval přijímání pracovníků starších 52 let na základě na sebe navazujících krátkodobých smluv, aby podpořil jejich přijímání ze strany zaměstnavatelů. Evropský soudní dvůr rozhodl, že cíl zvýšit zaměstnanost starších pracovníků je legitimní, avšak opatření nerespektuje zásadu proporcionality, protože měl za to, že jeho rozsah je příliš široký a že cíle mohlo být dosaženo méně diskriminujícím způsobem. Ve věci Palacios de la Villa [13] Evropský soudní dvůr rozhodl, že pravidla týkající se věku nemusí být výslovně odůvodněna, ale že dotyčné opatření musí být objektivně a rozumně v rámci vnitrostátního práva odůvodněno legitimním cílem politiky zaměstnanosti a trhu práce. V obou případech je patrný náznak typu požadovaného odůvodnění: ačkoli vnitrostátní orgány disponují rozsáhlými pravomocemi, pokud jde o volbu sociálních opatření, je v každém jednotlivém případě nutné zajistit, aby bylo opatření vhodné a úměrné cíli (např. vyvarováním se opatření, která se odkazují pouze na věk, a odkazováním se i na jiná vhodná kritéria). Dalším klíčovým bodem jsou důchody. Podle 14. bodu odůvodnění směrnice do její působnosti nespadají vnitrostátní předpisy týkající se věku odchodu do důchodu. Vnitrostátní postupy jsou velmi různé; některé státy nestanovují pro odchod do důchodu žádný povinný věk, některé povolují veřejným a soukromým zaměstnavatelům stanovit v určitém věku povinný odchod. V řadě členských států je odchod do důchodu v určitém věku povinný, takže se na osobu pracující i po dosažení tohoto věku již nemusí například vztahovat ochrana proti nespravedlivému propuštění. Ve věci Palacios de la Villa se Evropský soudní dvůr zabýval případem pracovníka, který byl propuštěn při dosažení věku 65 let, který je stanoven pro odchod do důchodu na základě kolektivní smlouvy, kterou vnitrostátní právo umožňuje. Soud rozhodl, že ačkoli mají členské státy pravomoc stanovit věk odchodu do důchodu, její uplatňování prostřednictvím ukončení pracovní smlouvy spadá do působnosti směrnice, a musí tudíž být odůvodněno podle článku 6 směrnice. Zdravotní postižení Zákaz diskriminace na základě zdravotního postižení má dva aspekty. Prvním je zákaz diskriminace na základě zdravotního postižení (shodující se s ostatními motivy, na něž se směrnice vztahuje). Druhým a nejdůležitějším aspektem je povinnost zajistit zdravotně postiženým osobám přiměřené uspořádání, která je nedílnou součástí zásady rovného zacházení. První část byla provedena ve všech členských státech. Jediným problémem, který vyvstal, je vymezení zdravotního postižení. Směrnice zdravotní postižení nevymezuje a přibližně polovina členských států konkrétní definici nezahrnula (ačkoliv většina má definici pro účely sociálního zabezpečení). Otázku, zda má nemocná osoba nárok na ochranu proti diskriminaci na základě zdravotního postižení, předal Evropskému soudnímu dvoru k řešení španělský soud ve věci Chacón Navas [14]. Soud rozhodl, že „nemoc“ není totéž co „zdravotní postižení“, a dále uvedl, že pojem „zdravotní postižení“ ve smyslu směrnice musí být vykládán jednotně. Soud rozhodl, že „pojem zdravotní postižení musí být chápán jako znamenající omezení vyplývající z fyzických, duševních nebo psychických postižení, bránící účasti dotčené soby na profesním životě.“ Jednou z nejvýznamnějších novinek směrnice je povinnost zaměstnavatelů poskytnout přiměřené uspořádání, aby byl osobám se zdravotním postižením umožněn přístup k práci. Povinnost přiměřeného uspořádání znamená, že zaměstnavatel musí učinit opatření, která osobě, jež má nezávisle na svém zdravotním postižení pro práci vhodnou kvalifikaci, umožní být na danou práci skutečně najata, v této práci se rozvíjet a účastnit se školení. Zaměstnavatel však nemá nést nepřiměřené zatížení. Zatížení není považováno za nepřiměřené, pokud členské státy poskytují zaměstnavatelům na nákladné úpravy granty nebo dotace. Ačkoli se často jednalo o nový pojem, většina členských států povinnost přiměřeného uspořádání do vnitrostátních předpisů provedla. Některé členské státy nadále upravují zaměstnávání zdravotně postižených osob prostřednictvím systému kvót nebo vyhrazených pracovních míst. To by však nemělo být na úkor individuálního práva týkajícího se nediskriminace a přiměřeného uspořádání. Některé členské státy tento pojem do svého vnitrostátního práva prozatím nezahrnuly nebo tak učinily nedostatečně (např. omezením povinnosti přiměřeného uspořádání na zaměstnance, kteří již pracovní smlouvu mají, nebo na těžce zdravotně postižené osoby)[15]. Pokud vnitrostátní ustanovení existují, velmi se liší; některé členské státy ukládají základní povinnost, avšak poskytují málo informací o tom, jak má být tato povinnost uplatňována, některé k jejímu praktickému používání podávají rozsáhlejší pokyny. 3. OCHRANA NAD RÁMEC MINIMÁLNÍCH POŽADAVKŮ: JEDNOTNÝ ROVNOPRÁVNÝ PŘÍSTUP Ačkoli se směrnice 2000/78/ES vztahuje pouze na oblasti zaměstnání, povolání a odborného vzdělávání, v některých členských státech je ochrana před diskriminací na základě věku, zdravotního postižení, náboženského vyznání a sexuální orientace rozsáhlejší. V těchto státech byl zvolen jednotný rovnoprávný přístup, kdy se u různých motivů diskriminace uplatňuje stejná úroveň ochrany. V těchto případech je rozsah ochrany u všech motivů stejný jako v případě směrnice o rasismu (2000/43/ES), která ochranu před diskriminací rozšiřuje na sociální ochranu a přístup ke zboží a službám. Většina členských států tedy použitím stejné ochrany u téměř všech nebo u všech motivů diskriminace uplatnila opatření, která jsou nad rámec požadavků směrnice 2000/78/ES. Zatímco některé členské státy upravují všechny motivy diskriminace stejným způsobem[16], jiné jdou nad rámec požadavků směrnice, avšak ne u všech motivů, nebo mají u některých motivů omezenější věcnou působnost. Podobně pak ve většině členských států subjekty pro podporu rovného zacházení zřízené podle článku 13 směrnice 2000/43/ES (za účelem ochrany před diskriminací na základě rasy a etnického původu) působí též jako subjekty odpovědné za případy diskriminace na základě náboženského vyznání nebo víry, věku, zdravotního postižení a sexuální orientace (čímž jednají nad rámec požadavků směrnice 2000/78/ES, která zřízení takových subjektů nevyžaduje). Převládajícím modelem je model, kdy je subjektem pro podporu rovného zacházení instituce specializující se na problematiku rovného zacházení a zabývající se všemi motivy diskriminace[17]. Některé členské státy si pro řešení problematiky diskriminace zvolily již existující subjekt, který se zabývá obecnými otázkami lidských práv (obvykle ombudsman), a pokrývá tak všechny motivy diskriminace[18]. Členské státy, které se rozhody pro subjekt pro podporu rovného zacházení, jenž řeší pouze otázky týkající se rasy a etnického původu[19], jsou v menšině. 4. OTÁZKY TÝKAJÍCÍ SE PROVÁDĚNÍ SMĚRNICE Pozitivní akce Článek 7 směrnice členským státům umožňuje za účelem zajištění plné rovnosti v profesním životě přijímat zvláštní opatření pro předcházení nevýhodám souvisejícím s kterýmkoli z důvodů, na které se směrnice vztahuje. Většina členských států umožňuje opatření pozitivních akcí a ve všech platí zvláštní právní předpisy týkající se zdravotního postižení[20]. Přesný rozsah pozitivní akce bude vysvětlen v judikatuře, již nyní se však ukazuje, že je pojem pozitivní akce v Evropské unii široce uznáván. Několik států zavedlo zákonnou povinnost podporovat rovné zacházení. V některých případech je obecná povinnost podporovat rovné zacházení zakotvena v ústavách. V jiných byly zavedeny konkrétnější povinnosti. Ve Finsku a ve Spojeném království mají veřejné orgány podrobně vymezené povinnosti za účelem podpory rovného zacházení na základě rasy, zdravotního postižení a pohlaví. Ve Švédsku jsou zaměstnavatelé nuceni přijímat opatření za účelem zajištění rovného zacházení, pokud jde o etnický původ. Informace a dialog Zdá se, že ustanovení směrnice týkající se šíření informací a sociálního dialogu byla provedena nejméně formálním způsobem a v členských státech vyvolala nejrůznější reakce. Zákonný požadavek na takové šíření a konzultace zavedlo pouze několik členských států. Tato opatření jsou obecně prováděna ad hoc způsobem, kdy členské státy využívají stávající způsoby konzultací, a to zejména se sociálními partnery[21]. Tyto úkoly často spadají do mandátu vnitrostátních subjektů pro podporu rovného zacházení. Proces provádění směrnice do vnitrostátního práva se rovněž stal příležitostí k intenzivní diskusi o otázkách diskriminace. Procedurální otázky: důkazní břemeno a sankce Klíčovým prvkem pro zajištění spravedlivého posuzování žalob pro diskriminaci je přesunutí důkazního břemene před soudy nebo jinými příslušnými orgány, jak je stanoveno v článku 10 směrnice. Důkazní břemeno se přesouvá v případě, že osoba tvrdící, že se stala obětí diskriminace, může předložit domněnku diskriminace: v takovém případě je na žalovaném, aby prokázal, že k diskriminaci nedošlo. Většina členských států takové ustanovení do svého vnitrostátního práva zapracovala, pouze některé je vůbec neprovedly[22]. Existence malého objemu judikatury o diskriminaci ve většině členských států znamená, že směrnice na jedné straně nedala podnět k přílišnému počtu žalob. Na druhé straně to může též poukazovat na existenci řady překážek ve výkonu spravedlnosti, a to jak skutečných, tak vnímaných. V řadě zemí mají potenciální oběti diskriminace malé povědomí o svých právech[23]. V otázce přístupu ke spravedlnosti byla zjištěna řada překážek. Aby osoby, které se obrátí se svým případem na soud, netrpěly odvetnými opatřeními, je důležité zajistit jim ochranu před pronásledováním. Provedení tohoto ustanovení v řadě členských států není dokončeno. Všechny členské státy uplatňují sankce, které mohou být administrativního, občanského nebo trestního charakteru. Úroveň poskytované ochrany se však jeví jako nerovnoměrná, neboť některé členské státy uplatňují trestní sankce, jež zahrnují trest odnětí svobody, a nijak neomezují výši odškodnění, a některé uplatňují pouze pokuty v omezené výši a stanoví rovněž i stropy na odškodnění, které může být poskytnuto. Možnost žádat právní nápravu v případech diskriminace mohou omezovat i další problémy s přístupem ke spravedlnosti: přístup k právní pomoci, krátké lhůty pro předložení věci soudu (někdy pouze několik dnů), délka, náklady a složitost řízení, které mohou zúčastněné osoby od vedení soudních sporů odrazovat. Výše uvedené prvky vyzdvihují potřebu jasného a zvláštního rámce pro oběti diskriminace, a to jak ve smyslu postupu, tak kompenzace. Poukazují na důležitost odpovídající institucionální podpory, kterou mohou poskytovat jak specializované subjekty, tak subjekty pro podporu rovného zacházení nebo nevládní organizace. Nejdůležitější je existence odrazujících, účinných a přiměřených sankcí. Komise provede v roce 2008 srovnávací studii o úrovni sankcí a délce lhůt v jednotlivých členských státech, aby zhodnotila, zda je situace v tomto ohledu ve všech členských státech uspokojivá. 5. VÝVOJ PRÁVNÍHO RÁMCE Zatímco směrnice 2000/43/ES chrání před diskriminací na základě rasy nebo etnického původů v celé řadě oblastí mimo rámec zaměstnání (vzdělávání, sociální ochrana, zdravotní péče, přístup ke zboží a službám, bydlení), u směrnice 2000/78/ES, která se omezuje na zaměstnání, povolání a odborné vzdělávání, tomu tak není. V reakci na obavy, jež vyjádřil Evropský parlament a občanská společnost, Komise v roce 2005 oznámila, že vypracuje studii relevance a proveditelnosti případných nových iniciativ, které doplní současný právní rámec[24]. Z výsledků studie, jež byla dokončena v roce 2006, vyplynulo, že ač většina zemí poskytuje ve většině zkoumaných oblastí určitou formu právní ochrany, která přesahuje rámec stávajících požadavků ES, byly mezi zeměmi značné rozdíly, pokud jde o míru a povahu ochrany[25]. Komise nyní v souladu se svým pracovním programem pro rok 2008[26], který předpokládá přijetí návrhu směrnice provádějící zásadu rovného zacházení mimo zaměstnání, připravuje legislativní iniciativu. Výchozím bodem této iniciativy je skutečnost, že úroveň ochrany před diskriminací na základě náboženského vyznání nebo víry, věku, zdravotního postižení nebo sexuální orientace je nižší než v případě diskriminace na základě rasy. Při přípravě této iniciativy se Komise snažila zohlednit otázky související se zásadou subsidiarity a proporcionality. 6. ZÁVĚR Směrnice 2000/78/ES je významným krokem v boji proti diskriminaci v EU. K provedení směrnice 2000/78/ES bylo ve většině členských států nutné provést rozsáhlé změny stávajících právních předpisů tak, aby tyto předpisy obsáhly nové motivy diskriminace. Provedení směrnice lze celkově považovat za úspěšné, neboť všechny členské státy přijaly antidiskriminační právní předpisy pokrývající všechny motivy uvedené ve směrnici, které jsou pro řadu zemí novými oblastmi. Právní rámec lze ve většině členských států považovat za dostatečný, hlavní problém spočívá ve skutečném provádění směrnice. Zvláštním problémem je vymáhání antidiskiminačních předpisů. V tomto ohledu jsou hlavními prvky náležitého antidiskriminačního rámce přesunutí důkazního břemene před soudy, odrazující sankce a existence podpůrných institucí, zejména subjektů pro podporu rovného zacházení, které by byly k provádění svých úkolů plně zmocněny. Komise rovněž uznává, že samotný právní předpis není dostatečným prostředkem k zabránění diskriminaci a podpoře rovného zacházení. Kombinace řádně prováděného a vymáhaného právního předpisu společně s doplňujícími politickými opatřeními na vnitrostátní úrovni a na úrovni EU je klíčovým prostředkem k omezení diskriminace na základě náboženského vyznání nebo víry, věku, zdravotního postižení a sexuální orientace. [1] Úř. věst. L 303, 2.12.2000, s. 16. [2] Vzhledem k tomu, že v Bulharsku a Rumunsku je právní analýza právních předpisů právě prováděna, zpráva situaci v těchto dvou zemích nezohledňuje. [3] Zejména vyjádřené v usnesení Evropského parlamentu ze dne 20. května 2008 o pokroku v oblasti rovných příležitostí a nediskriminace v EU (provádění směrnic 2000/43/ES a 2000/78/ES) (2007/2202(INI)). [4] Odkazy na situaci v členských státech jsou čistě faktické (jsou založeny na situaci dne 15. prosince 2007) a jejich cílem není podávat ze strany Evropské komise analýzu o slučitelnosti právních předpisů se směrnicí. [5] Podle Eurobarometru o diskriminaci (leden 2007) přibližně polovina Evropanů považuje diskriminaci na základě sexuální orientace za rozšířenou a za téma, které je v jejich zemi tabu (viz: http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf). [6] Věc C-267/06, Tadao Maruko , rozsudek ze dne 1. dubna 2008. [7] Věc C-262/88, Barber proti Guardian Royal Exchange Assurance Group , rozsudek ze dne 17. května 1990. [8] Věc Tadao Maruko, citována výše, bod 73. [9] Sněmovna Lordů ve Spojeném království se například domnívá, že náboženské vyznání může být prvkem, jež vymezuje etnickou příslušnost: v případu Mandla byla sikhská komunita, ačkoli je jejím základem určité náboženské vyznání, pro účely zákona o vztazích mezi rasami (Race Relations Act) definována jako „etnická skupina“ ( Mandla proti Dowell Lee [1983] 2 AC 548). [10] CZ, EE, FR, LT, PT, FI, SE ve svých právních předpisech takové výjimky neumožňují (ačkoli zde mohou existovat zvláštní předpisy upravující některé případy přijímání zaměstnanců v náboženských institucích). [11] EE, IE, HU, PL, UK. [12] Věc C-144/04, Mangold , rozsudek ze dne 22. listopadu 2005. [13] Věc C-411/05, Palacios de la Villa , rozsudek ze dne 16. října 2007. [14] Věc C-13/05, Chacón Navas , rozsudek ze dne 11. července 2006. [15] DE, IT (ochrana pouze v případě některých zdravotně postižených osob), HU. [16] Např. BE, DE, IE, LU, HU, NL, SI, FI. [17] BE, DE, IE, FR, LT, LU (podle zákona, doposud však nezřízena), HU, AT, SI, UK. [18] CY, EE, EL, LV, PL, SK. [19] DK, IT, MT, PT, FI. [20] EE, FR, IT, LV, LT a SK jsou jediné státy, které neposkytují možnost pozitivní akce (přičemž zdravotní postižení je obecně výjimkou, protože zvláštní opatření ve prospěch zdravotně postižených osob jsou zákonná). [21] V CZ, DK, LT, MT, PL, PT, SK, SE a UK mohou být obecné struktury pro sociální dialog využity k dialogu o otázkách rovného zacházení. [22] Ustanovení o důkazním břemenu dosud správně neprovedlo EE, IT, LT, PL. MT tak učinila s výjimkou zdravotního postižení. [23] Podle Eurobarometru o diskriminaci (leden 2007) si je svých práv v případě, že by se stali oběťmi diskriminace, vědoma méně než jedna třetina Evropanů (viz: http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf). [24] Evropská komise, Nediskriminace a rovné příležitosti pro všechny – rámcová strategie, KOM(2005) 224. [25] Viz: http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/public/pubst_en.htm . [26] KOM(2007) 640.