Kontrola účelnosti nicméně umožnila posoudit fungování a výkonnost těchto systémů, takže lze vyvodit závěry o tom, co funguje – a/nebo nefunguje – dobře.

Z hlediska postupu byly na podporu kontroly účelnosti provedeny dvě samostatné hodnoticí studie, jež byly doplněny zapojením zúčastněných stran včetně otevřené veřejné konzultace ohledně ekoznačky EU a zvláštní konzultace se zúčastněnými stranami ohledně systému EMAS. Tato konzultace se zúčastněnými stranami byla zvlášť důležitá, protože komplexnost kontroly účelnosti byla do jisté míry omezena dobrovolnou povahou obou systémů a nedostatkem údajů pro kvantifikaci jejich dopadů. Neexistence společně dohodnuté metody pro kvantifikaci a porovnávání vlivu činnosti organizací a jejich výrobků na životní prostředí také znamená, že výrobky a organizace, které se těchto systémů účastní, nelze systematicky porovnávat s těmi, které se jich neúčastní. Dotyčná nařízení navíc nedefinovala jasné cíle, pokud jde o jejich uplatňování, a proto nelze kvantitativně vyhodnotit, zda systémy splnily, co se od nich očekávalo, nebo ne.

Kromě plnění cílů v oblasti životního prostředí mají systém EMAS a ekoznačka EU potenciál přispívat i k dosahování hospodářských cílů. Například firmy včetně malých a středních podniků, které se účastní systému EMAS, mohou zvýšit svou finanční výkonnost a konkurenceschopnost tím, že budou účinněji využívat zdroje. Pokud se budou široce používat a vhodně provádět, mohly by systém EMAS a ekoznačka EU být hnacími silami inovací a přinést skutečnou změnu trhu.

Systém EMAS a ekoznačka EU jsou nedílnými součástmi rámce produktové politiky, který je popsán ve sdělení z roku 2008 o akčním plánu pro udržitelnou spotřebu a výrobu a udržitelnou průmyslovou politiku. Od té doby poukázal 7. akční program pro životní prostředí na potřebu politického rámce, který bude výrobcům a spotřebitelům vysílat vhodnější signály na podporu účinného využívání zdrojů a oběhového hospodářství, a sdělení o akčním plánu pro oběhové hospodářství poukázalo na potřebu podporovat v oblasti výroby i spotřeby úsilí o dosažení přechodu k oběhovému hospodářství – včetně lepšího využívání systému EMAS a ekoznačky EU. Zároveň jsou uvedená nařízení jednoznačně důležitá pro splnění Agendy OSN pro udržitelný rozvoj do roku 2030 a jejích 17 cílů udržitelného rozvoje, zejména cíle 12, tedy „zajistit způsoby udržitelné spotřeby a výroby“.

•přispívají ke snížení dopadu spotřeby a výroby na životní prostředí (všeobecný cíl),

•přispívají k podpoře neustálého zlepšování environmentální výkonnosti organizací a propagují výrobky se sníženým dopadem na životní prostředí (konkrétní cíle) prostřednictvím kritérií pro ekoznačku EU a zlepšováním dopadů na životní prostředí sledovaných v organizacích zúčastněných v systému EMAS (operativní cíl).

Toto přispění však je:

•výrazně omezeno mírou uplatňování systému EMAS a ekoznačky EU ze strany výrobců a organizací (operativní cíl) značně spjatou s omezeným povědomím vnějších zúčastněných stran včetně obchodních partnerů, spotřebitelů, ale také příslušných orgánů, což vede k omezeným tržním a správním/regulačním přínosům účasti, jakož i v důsledku kritérií účasti, jejich splnění může být v některých případech pro odvětví EU obtížné,

•omezené ve srovnání s celkovou šíři problémů, které je nutno řešit, pokud jde o snižování celkových dopadů spotřeby a výroby na životní prostředí.



Bez ohledu na tato omezení zůstávají dotyčná nařízení relevantní jakožto součást balíčku reakcí politiky EU na rostoucí potřebu změnit současné způsoby spotřeby a výroby, což se odráží ve stávajících strategických cílech politiky včetně strategie Evropa 2020, Plánu pro Evropu účinněji využívající zdroje, 7. akčního programu pro životní prostředí a akčního plánu EU pro oběhové hospodářství. Mezi nástroji politiky EU jsou systém EMAS a ekoznačka EU (spolu se zelenými veřejnými zakázkami) jedinečné v tom, že mají řešit dopady na životní prostředí v rámci celého životního cyklu včetně rostoucího počtu dopadů evropské spotřeby, která se uskutečňuje v zemích mimo EU, kde se výrobky a materiály často vyrábějí a odkud se dovážejí do EU. V případě systému EMAS existuje otázka jeho budoucí relevance, jelikož norma ISO 14001, revidovaná v roce 2015, v rostoucí míře přejímá mnohé, avšak nikoli ještě všechny jeho hlavní prvky.

Dotyčná nařízení jsou částečně účinná, jelikož zajišťují:

•lepší environmentální profil výrobků opatřených ekoznačkou EU. Kvantitativní měřítko nejvyšší kvality z hlediska dopadů na životní prostředí (horních 10 až 20 % environmentálního profilu výrobků na trhu) však nelze ověřit z důvodu neexistence dohodnuté metodiky srovnávání a nedostatku komplexních údajů. V některých případech, kdy je platnost kritérií ekoznačky EU prodloužena bez důkladné analýzy vývoje situace na trhu, se také může stát, že ekoznačka EU již není odrazem nejvyšší kvality z hlediska dopadů daného výrobku na životní prostředí,

•lepší environmentální výkonnost z hlediska většiny hlavních ukazatelů včetně energie, vody a CO2 u organizací s certifikací systému EMAS. V případě hlavních ukazatelů odpad a materiály je výsledný obrázek smíšený, kdy více než 75 % společností registrovaných v systému EMAS na jedné straně pociťuje kladný vliv na výkonnost, pokud jde o odpad a materiály, a na druhé straně se u nich ukazuje záporná průměrná výkonnost vypočtená ze vzorku výkazů hlavních ukazatelů. Studie ukazují, že systém EMAS obecně přináší větší zlepšení environmentální výkonnosti než norma ISO 14001.

Celková účinnost dotyčných nástrojů je však snížena jejich omezeným uplatňováním:

•Uplatňování systému EMAS a ekoznačky EU není dostatečné, aby dosáhlo významných změn v celkové struktuře spotřeby a výroby, což by zajistilo významné přínosy pro životní prostředí sahající nad rámec samotných společností a organizací, které se rozhodly se do těchto systémů zapojit. Omezené uplatňování obou nařízení může být spjato s nízkým povědomím o nich a tím, že trh nedostatečně uznává jejich důležitost, jejich nedostatečným zohledňováním ve veřejné politice a také náklady na jejich dodržování a na ověřování shody.

V případě ekoznačky EU existuje: nedostatek propagačních činností na všech úrovních, tj. ze strany Komise, členského státu a (v podobě dobrovolného opatření) společností; vysoký počet a přísnost požadavků u jednotlivých kritérií; náročnost zajištění souladu s čl. 6 odst. 6, který zakazuje používání nebezpečných látek. Existují rovněž významné rozdíly v míře uplatnění různých typů výrobků, přičemž několik skupin výrobků vykazuje nulovou – nebo jen okrajovou – míru uplatnění na trhu, což odráží na jedné straně překážky pro některé konkrétní skupiny výrobků a na druhé straně nedostatek strategického přístupu při rozhodování, pro které skupiny se mají vypracovat nebo revidovat příslušná kritéria.

V případě systému EMAS další překážky představují: nedostatečné začlenění do veřejné politiky v podobě pobídek a úlev z jiných právních požadavků („úlevy z právních požadavků“); nedostatek propagačních činností, opět na všech úrovních; existence celosvětově uznávaného a méně náročného (pokud jde o vykazování/validace) systému environmentálního řízení (ISO 14001), který má vedoucí postavení na trhu.

Účinnost obou systémů se v jednotlivých členských státech liší, přičemž v některých z nich se neuplatňují vůbec nebo jen ve velmi malé míře, zatímco v jiných dosahují lepších výsledků – například v Německu a Španělsku, kde je v systému EMAS registrováno 1882 respektive 1289 míst, nebo ve Francii s 555 registrovanými licencemi ekoznačky EU a v Itálii s 359 registrovanými licencemi. Tyto rozdíly lze přičíst především rozdílům v úrovni prostředků investovaných členskými státy a také tomu, zda se podnikají opatření k začlenění těchto nástrojů do širšího souboru politik v oblasti životního prostředí. Například navázání systému EMAS na pravidla inspekcí v oblasti životního prostředí by mohlo působit jako pobídka k přijetí systému EMAS a získání úlev z právních požadavků; podobně by se mohla zvýšit atraktivita ekoznačky jejím navázáním na zelené veřejné zakázky.

Kvůli v současné době omezeným údajům o nákladech a přínosech nelze odpovědět na otázku účinnosti. Existují určité důkazy o propojení uskutečněných investic (nákladů) a dopadů a zpravidla odhady týkající se nákladů na provoz systému jsou poměrně nízké.

•Hrubý odhad průměrných ročních nákladů na řízení pro Evropskou komisi (tj. náklady bez nákladů na zaměstnance) činí 500 000 EUR u systému EMAS a 1 100 000 EUR u ekoznačky EU. Tyto náklady pokrývají systém 33 skupin výrobků, 2 000 licencí a 44 000 výrobků v případě ekoznačky EU a 4 000 organizací a 7 500 míst v případě systému EMAS.

•Významné rozdíly v míře provádění na úrovni jednotlivých členských států odrážejí rozdílné vyhodnocení poměru nákladů a přínosů. Vzhledem k jejich dobrovolné povaze nelze mít za to, že tyto systémy kladou nepřiměřenou zátěž na členské státy nebo na firmy a organizace, jelikož obě tyto skupiny do nich investují pouze v té míře, v jaké se domnívají, že je to pro ně přínosné. Nízké investice však také vedou k omezenému uplatňování a omezenému dopadu obou systémů.

•U některých organizací registrovaných v systému EMAS – zejména těch, které se zabývají výrobou energií – mohou opatření ke zvýšení energetické účinnosti vést ke značným úsporám (podle hodnoticí studie činí tyto úspory za období dvou let u všech organizací registrovaných v systému EMAS přibližně 1,3 miliardy EUR).

Účinnost je však snížena:

•když náklady jednotlivých firem a organizací na dodržování příslušných nařízení a na ověřování shody převyšují přínosy a tím snižují hodnotu pro výrobce a další organizace a odrazují je od účasti v dotyčných systémech. Dopad výše uvedené situace je silnější u malých subjektů. Nízká míra uplatnění systému EMAS ve srovnání s normou ISO 14001 rovněž ukazuje, že zkušenosti organizací, pokud jde o poměr nákladů a přínosů, se mezi oběma systémy liší,