Návrhy Komise byly projednávány v Radě Pracovní skupinou pro otázky občanského práva (majetkové poměry v manželství a majetkové důsledky registrovaného partnerství) do konce roku 2014. V prosinci 2014 Rada rozhodla o poskytnutí lhůty na rozmyšlenou těm členským státům, u nichž přetrvávaly obtíže; tato lhůta by však neměla přesáhnout jeden rok. Na zasedání dne 3. prosince 2015 dospěla Rada k závěru, že pro přijetí návrhů nařízení o majetkových poměrech v manželství a majetkových důsledcích registrovaného partnerství není možné dosáhnout jednomyslnosti, a cílů spolupráce v této oblasti tudíž nelze dosáhnout v přiměřené lhůtě Unií jako celkem. Rada rovněž konstatovala, že několik členských států vyjádřilo ochotu kladně posoudit navázání posílené spolupráce v záležitostech, na něž se návrhy vztahují.

K dosažení právní jistoty a předvídatelnosti jsou zapotřebí jasná a jednotná pravidla, což vyžaduje, aby měl právní předpis podobu nařízení. Navrhovaná pravidla pro příslušnost, rozhodné právo a volný pohyb rozhodnutí jsou stanovena jasně a podrobně a nevyžadují provedení ve vnitrostátním právu. Pokud by členské státy mohly s ohledem na provádění těchto pravidel jednat dle uvážení, byly by cíle právní jistoty a předvídatelnosti ohroženy.

Návrh by též v EU zlepšil přístup občanů ke spravedlnosti, a to zejména v případě registrovaných partnerství. Usnadnil by provádění článku 47 listiny, který zaručuje právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces. Stanovením objektivních kritérií pro určení příslušného soudu se lze vyhnout souběžným řízením a ukvapeným odvoláním podaným nejaktivnější stranou.

Návrh je v souladu se zásadou proporcionality, neboť se omezuje výhradně na to, co je nezbytné pro dosažení jeho cílů. Nesnaží se harmonizovat hmotné právo členských států týkající se majetkových aspektů registrovaného partnerství a neovlivňuje způsob, jakým je vypořádání majetku v registrovaném partnerství členskými státy zdaněno. Tento návrh nebude mít za následek žádnou finanční či administrativní zátěž občanů a další zatížení vnitrostátních orgánů bude pouze velmi omezené.

Z oblasti působnosti nařízení jsou rovněž vyloučeny požadavky na zapsání do katastru nemovitostí a účinky zapsání nebo nezapsání do tohoto katastru.

Nemovitý majetek zaujímá v majetku párů zvláštní místo a jednou z možností by bývalo postoupit tuto oblast právu státu, v němž se nachází (lex situs), což by vedlo k rozdělení práva rozhodného pro majetkové poměry v registrovaném partnerství. Toto řešení však přináší řadu problémů, zejména při vypořádání majetku v registrovaném partnerství, protože by nežádoucím způsobem narušilo jednotu úpravy majetku v registrovaném partnerství (zatímco u pasiv by byla zachována) a vedlo k uplatnění různého práva pro různé části majetku v rámci registrovaného partnerství. Nařízení tudíž stanoví, že rozhodné právo pro majetek v registrovaném partnerství – ať už bylo zvoleno partnery nebo, pokud tak neučinili, určeno podle jiných ustanovení – se použije na celý majetek partnerů, movitý či nemovitý, ať se nachází kdekoli.

Nařízení navrhuje jednotný režim: veškerý majetek partnerů, bez ohledu na jeho povahu (movitý či nemovitý) a místo, kde se nachází, by podléhal témuž právu, a to konkrétně právu rozhodnému pro majetkové poměry v registrovaném partnerství.

Ve výjimečných případech se příslušný soud členského státu může prohlásit za nepříslušný, pakliže vnitrostátní právo daného členského státu instituci registrovaného partnerství nezná. Aby byl v takových případech zajištěn přístup partnerů ke spravedlnosti, mohou se dohodnout, že řízení budou rozhodovat soudy členského státu, jehož právo se použije na majetkové důsledky registrovaného partnerství, nebo soudy členského státu, v němž bylo registrované partnerství vytvořeno. V ostatních případech by se členský stát, jehož soudy by měly v dané věci rozhodovat, určil podle kritérií stanovených v článku 5.

V takových případech by článek 7 partnerům za účelem zvýšení předvídatelnosti a jejich svobodné volby rovněž umožňoval, aby se dohodli, že soudy, které by měly projednávat věci jejich majetkových poměrů, budou soudy členského státu, jehož právo se použije na majetkové důsledky registrovaného partnerství, nebo soudy členského státu, v němž bylo registrované partnerství vytvořeno.

Článek 6 rovněž stanoví pravidla pro příslušnost, jež by se uplatnila v případech, kdy věci majetkových poměrů v registrovaném partnerství nemají vazbu na řízení ve věcech dědictví ani zrušení registrovaného partnerství či jeho prohlášení za neplatné (například v situacích, kdy partneři chtějí své majetkové poměry v registrovaném partnerství změnit). Členský stát, jehož soudy jsou příslušné pro řízení ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství, by se určoval podle seznamu hierarchicky seřazených hraničních určovatelů.

Navrhovaná pravidla pro uznávání a výkon soudních rozhodnutí jsou v souladu s pravidly uvedenými v nařízení č. 650/2012 pro dědictví. Odkazují proto na řízení o prohlášení vykonatelnosti stanovené v uvedeném nařízení. To znamená, že veškerá rozhodnutí jednoho členského státu by byla bez jakéhokoli zvláštního řízení uznána v jiných členských státech a navrhovatelé by za účelem výkonu rozhodnutí v jiném členském státě museli v daném členském státě výkonu postupovat jednotně pro získání prohlášení vykonatelnosti. Toto řízení je jednostranné a v první fázi se omezuje na přezkum dokumentů. Až v pozdější fázi, pokud odpůrce podá námitku, přistoupí soudce k přezkoumání možných důvodů k zamítnutí. To poskytuje odpovídající ochranu práv odpůrců.

Nařízení uvádí výčet některých záležitostí, jež by upravovalo právo rozhodné pro majetkové důsledky registrovaného partnerství. K těmto záležitostem se řadí vypořádání majetku a rovněž účinky majetkových důsledků registrovaného partnerství na vztahy mezi jedním z partnerů a třetí osobou. Za účelem ochrany práv třetích osob však nařízení stanoví, že žádný z partnerů se v rámci sporu nemůže dovolávat rozhodného práva vůči třetí osobě, s výjimkou případů, kdy tato třetí osoba o existenci takového práva rozhodného pro majetkové důsledky registrovaného manželství věděla nebo vědět měla. Nařízení určuje případy, v nichž se má za to, že třetí osoba o existenci rozhodného práva upravujícího majetkové důsledky registrovaného manželství věděla nebo vědět měla.

Pakliže si partneři právo rozhodné pro majetkové poměry ve svém registrovaném partnerství nezvolí, je důležité, aby v zúčastněných členských státech existovala společná pravidla pro určení rozhodného práva v případě, že partneři tuto volbu neučinili. Rozhodným právem by bylo právo státu, v němž bylo registrované partnerství vytvořeno. Ve výjimečných případech se však může jeden z partnerů obrátit na soud se žádostí o to, aby rozhodným právem bylo právo státu, v němž měli partneři své poslední společné obvyklé bydliště.

Aby změna práva rozhodného pro majetkové poměry v registrovaném partnerství neměla na partnery nežádoucí dopad, působí taková změna pouze do budoucna, ledaže by se partneři rozhodli, aby měla zpětnou účinnost.

Možná je pouze dobrovolná změna rozhodného práva. V zájmu vyloučení právní nejistoty neumožňuje nařízení žádnou automatickou změnu rozhodného práva, aniž by s takovou změnou partneři vyjádřili souhlas anebo aniž by byli informováni.

V průběhu konzultací panovala široká shoda v tom, že je třeba ponechat manželům určitou volnost při volbě práva rozhodného pro jejich majetkové poměry v manželství, aby se jim tak usnadnila správa jejich majetku. Možnost volby práva rozhodného pro majetkové poměry v registrovaném partnerství by se měla stejnou měrou vztahovat i na registrované partnery. Tato možnost by měla být jasně upravena, aby se předešlo volbě práva, jež má malou vazbu na reálnou či dřívější situaci páru: zvolené právo proto musí být právem spojeným s obvyklým bydlištěm nebo se státní příslušností partnerů či budoucích partnerů nebo jednoho z nich, případně právem státu, v němž bylo registrované partnerství vytvořeno.

Jak bylo vysvětleno výše, je toto nařízení prvním krokem v oblasti úpravy majetkových důsledků registrovaného partnerství a týká se rodinného práva (viz bod 3.1). Vzhledem k specifickým okolnostem je volný pohyb soudních rozhodnutí podmíněn řízením o prohlášení vykonatelnosti. Jako v jiných oblastech by se nicméně mohlo později uvažovat o zrušení mezitímních řízení (prohlášení vykonatelnosti), poté co bude zhodnoceno uplatňování pravidel obsažených v tomto nařízení a vývoj justiční spolupráce ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství.

(23)Otázky nároků na převod práv nebo úpravu práv mezi partnery na starobní nebo invalidní důchod, bez ohledu na jejich povahu, která vznikla v průběhu registrovaného partnerství a nevedla k důchodovému příjmu v průběhu tohoto registrovaného partnerství, by měly zůstat vyloučeny z oblasti působnosti tohoto nařízení, přičemž jsou zohledněny konkrétní systémy existující v členských státech. Tato výjimka by však měla být vykládána restriktivně. Tímto nařízením by se tudíž měla řídit zejména otázka klasifikace důchodových příjmů, částek, které již byly jednomu z partnerů vyplaceny v průběhu registrovaného partnerství, a případného vyrovnání, jež by bylo poskytnuto v případě důchodu nabytého za použití prostředků ze společného jmění.

(20)Toto nařízení by se tak nemělo uplatňovat na otázky obecné právní způsobilosti partnerů; toto vyloučení by se však nemělo týkat zvláštních práv a pravomocí jednoho nebo obou partnerů ohledně majetku, a to jak mezi nimi navzájem, tak vůči třetím osobám, neboť tato práva a tyto pravomoci by měly spadat do oblasti působnosti tohoto nařízení.

(19)Toto nařízení by se nemělo vztahovat na jiné oblasti občanského práva, než jsou majetkové důsledky registrovaného partnerství. Za účelem jednoznačnosti by z oblasti působnosti tohoto nařízení měla být výslovně vyloučena řada otázek, jež by bylo možné považovat za otázky související s majetkovými důsledky registrovaného partnerství.

(17)Toto nařízení by se mělo týkat otázek souvisejících s majetkovými důsledky registrovaného partnerství. Pojem „registrované partnerství“ by měl být definován pouze pro potřeby tohoto nařízení. Specifický obsah tohoto pojmu by měl být i nadále vymezen vnitrostátními právními předpisy členských států. Žádný prvek tohoto nařízení by neměl zavazovat členský stát, jehož právo nezná instituci registrovaného partnerství, aby tuto instituci ve svém vnitrostátním právu zavedl.

(16)Úprava jiných forem svazků než manželství se v právních předpisech členských států liší a mělo by se rozlišovat mezi páry, jejichž svazek je institucionálně stvrzen registrací partnerství u veřejného orgánu, a páry, které žijí v nesezdaném svazku. I když některé členské státy takové nesezdané svazky upravují, měly by být posuzovány odděleně od registrovaného partnerství, jehož formální povaha umožňuje zohlednit jeho specifické rysy a stanovit jeho pravidla v právních předpisech Unie. Pro řádné fungování vnitřního trhu je nutné odstranit překážky volného pohybu osob, které své partnerství zaregistrovaly, a zejména potíže, s nimiž se tyto páry setkávají při správě svého majetku nebo při jeho rozdělení. Toto nařízení by za účelem dosažení uvedených cílů mělo shromáždit pravidla o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání nebo případně přijímání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí, veřejných listin a soudních smírů.

(13)Podle čl. 328 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie je posílená spolupráce při navázání otevřena všem členským státům, s výhradou dodržení případných podmínek účasti stanovených povolujícím rozhodnutím. Je jim rovněž otevřená kdykoli, s výhradou dodržení, kromě uvedených podmínek účasti, aktů již přijatých v jejím rámci. Komise a členské státy účastnící se posílené spolupráce dbají na to, aby podporovaly účast co největšího počtu členských států. Toto nařízení by mělo být závazné v celém rozsahu a přímo použitelné pouze v zúčastněných členských státech v souladu se Smlouvami.

(24)Toto nařízení by mělo umožňovat vznik nebo přechod práva k nemovitému nebo movitému majetku vyplývající z majetkových důsledků registrovaného partnerství podle práva rozhodného pro majetkové důsledky registrovaného partnerství. Nemělo by však mít dopad na omezený počet („numerus clausus“) věcných práv podle vnitrostátního práva některých členských států. Členský stát by neměl mít povinnost uznat věcné právo ve vztahu k majetku, který se nachází na jeho území, pokud jeho právní řád příslušné věcné právo nezná.

(25)Toto nařízení by však mělo umožnit přizpůsobení neznámého věcného práva nejbližšímu rovnocennému právu podle práva tohoto jiného členského státu, aby měli partneři možnost v jiném členském státě vykonávat práva, jež jim vznikla nebo jež na ně přešla v rámci majetkových důsledků registrovaného partnerství. V kontextu tohoto přizpůsobení je třeba zohlednit účel a zájmy sledované příslušným věcným právem a účinky s tímto právem spojené. Pro účely určení nejbližšího rovnocenného věcného práva v rámci vlastního právního řádu se lze obrátit na orgány nebo příslušné osoby státu, jehož právo je rozhodné pro majetkové důsledky registrovaného partnerství, se žádostí o další informace o povaze a účincích daného práva. Za tímto účelem by mohly být využívány stávající sítě v oblasti justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech, jakož i veškeré další dostupné prostředky usnadňující porozumění cizímu právu.

(26)Přizpůsobení neznámých věcných práv, jak je výslovně stanoveno v tomto nařízení, by nemělo bránit jiným formám přizpůsobení v souvislosti s uplatňováním tohoto nařízení.

(27)Požadavky pro zápis práva k nemovitému či movitému majetku do příslušného rejstříku by měly být z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Proto by mělo právo členského státu, kde je rejstřík veden (pro nemovitý majetek lex rei sitae), určovat, za jakých právních podmínek a jakým způsobem je zápis prováděn a které orgány, jako například rejstříky nemovitostí nebo notáři, jsou oprávněny kontrolovat, že všechny podmínky jsou splněny a že předložené dokumenty jsou dostatečné nebo že obsahují nezbytné informace. Příslušné orgány mohou především ověřovat, že právo partnera k majetku, jež je v dokumentu předkládaném pro účely zápisu uvedeno, je právem, které je jako takové v rejstříku zapsáno nebo které je jinak prokázáno v souladu s právem členského státu, v němž je rejstřík veden. V zájmu zabránění zdvojování dokumentů by orgány provádějící zápis měly přijímat dokumenty vyhotovené příslušnými orgány v jiném členském státě, jejichž zasílání je upraveno tímto nařízením. To by však nemělo bránit tomu, aby orgány podílející se na zápisu mohly vyzvat osobu, která podává žádost o zápis, k poskytnutí doplňujících informací či předložení dokumentů, které jsou vyžadovány právními předpisy členského státu, v němž je rejstřík veden, například informací nebo dokumentů týkajících se hrazení daní. Příslušný orgán může osobě podávající žádost o zápis sdělit způsob, jak chybějící informace či dokumenty poskytnout.

(28)Účinky zápisu práva do rejstříku by rovněž měly být vyloučeny z oblasti působnosti tohoto nařízení. Skutečnost, zda má zápis například deklaratorní nebo konstitutivní účinek, by tudíž měla být stanovena právem členského státu, v němž je rejstřík veden. Pokud tedy například podle práva členského státu, v němž je rejstřík veden, musí být nabytí práva k nemovitému majetku zapsáno do rejstříku, aby byl zajištěn účinek erga omnes nebo byly ochráněny právní úkony, měl by se okamžik takového nabytí řídit právem tohoto členského státu.

(29)Toto nařízení by mělo respektovat jednotlivé systémy zabývající se otázkami majetkových důsledků registrovaného partnerství, jež se uplatňují ve členských státech. Pro účely tohoto nařízení by proto měl být pojem „soud“ vykládán široce tak, aby zahrnoval nejen soudy v pravém slova smyslu vykonávající soudní funkce, ale také například notáře v některých členských státech, kteří v určitých věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství vykonávají soudní funkce stejně jako soudy, a notáře a právní odborníky, kteří v některých členských státech vykonávají soudní funkce ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství na základě zmocnění soudu. Všechny soudy ve smyslu tohoto nařízení by měly být vázány pravidly příslušnosti, která jsou v něm stanovena. Naproti tomu by pojem „soud“ neměl zahrnovat nesoudní orgány členských států, které mají podle vnitrostátních právních předpisů pravomoc jednat ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství, jako jsou například notáři ve většině členských států, v nichž v souladu s běžnou praxí nevykonávají soudní funkce.

(30)Toto nařízení by mělo umožnit, aby všichni notáři, kteří mají pravomoc jednat v členských státech ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství, mohli tuto pravomoc vykonávat. Otázka, zda jsou notáři v konkrétním členském státě vázáni pravidly pro určení příslušnosti stanovenými v tomto nařízení, by měla záviset na tom, zda se na ně pro účely tohoto nařízení vztahuje pojem „soud“.

(31)Rozhodnutí vydaná notáři ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství v členských státech by měla být zasílána podle tohoto nařízení. Pokud notáři vykonávají soudní funkce, jsou vázáni pravidly pro určení příslušnosti a jimi vydaná rozhodnutí by měla být zasílána v souladu s ustanoveními o uznávání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí. Pokud notáři nevykonávají soudní funkce, nejsou pravidly pro určení příslušnosti vázáni a jimi vydané veřejné listiny by měly být zasílány v souladu s ustanoveními o veřejných listinách.

(32)S ohledem na rostoucí mobilitu párů a s cílem usnadnit řádný výkon spravedlnosti by pravidla pro určení příslušnosti uvedená v tomto nařízení měla občanům dát možnost, aby jejich různá spolu související řízení projednávaly soudy téhož členského státu. Za tímto účelem by nařízení mělo usilovat o soustředění příslušnosti ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství v členském státě, jehož soudy se zabývají vypořádáním dědictví jednoho z partnerů v souladu s nařízením (EU) č. 650/2012 nebo zrušením registrovaného partnerství či jeho prohlášením za neplatné.

(33)Toto nařízení by mělo stanovit, že pokud je u soudu členského státu zahájeno řízení ve věci dědictví registrovaného partnera podle nařízení (EU) č. 650/2012, soudy tohoto státu by měly být příslušné pro rozhodnutí ve věcech majetkových důsledků registrovaného partnerství spojených s uvedeným případem dědictví.

(34)Podobně by se otázkami majetkových důsledků registrovaného partnerství vyvolanými v souvislosti s řízením zahájeným u soudu členského státu, u nějž bylo zahájeno řízení ohledně žádosti o zrušení registrovaného partnerství či jeho prohlášení za neplatné, měly zabývat soudy tohoto členského státu, pokud s tím oba partneři souhlasí.

(35)V případech, kdy věci majetkových důsledků registrovaného partnerství nesouvisejí s řízením zahájeným u soudu členského státu ve věci dědictví partnera nebo zrušení registrovaného partnerství nebo jeho prohlášení za neplatné, by mělo toto nařízení stanovit řadu hraničních určovatelů pro účely určení příslušnosti, počínající místem obvyklého bydliště partnerů v době zahájení řízení u soudu. Poslední místo v této řadě hraničních určovatelů pro určení příslušnosti by měly zaujmout členské státy, podle jejichž práva byla učiněna povinná registrace partnerství za účelem jeho vzniku. Tyto hraniční určovatele jsou stanoveny s ohledem na rostoucí mobilitu občanů a za účelem zajištění toho, aby mezi partnery a členským státem, v němž je příslušnost vykonávána, existovala skutečná vazba.

(36)Vzhledem k tomu, že ne všechny členské státy upravují instituci registrovaného partnerství, mohou mít soudy členského státu, jehož právo instituci registrovaného partnerství neupravuje, ve výjimečných případech zapotřebí prohlásit se za nepříslušné podle tohoto nařízení. V takovém případě jednají soudy rychle a dotčené straně řízení by mělo být umožněno předložit věc v kterémkoli jiném členském státě, v němž existuje hraniční určovatel stanovící příslušnost, bez ohledu na pořadí těchto kritérií příslušnosti, přičemž by se zároveň respektovala smluvní volnost stran. Soud, u něhož bylo řízení zahájeno po prohlášení nepříslušnosti, s výjimkou soudů členského státu, podle jehož práva bylo registrované partnerství vytvořeno, a který je příslušný na základě dohody o volbě soudu nebo účasti odpůrce na řízení, může mít rovněž ve výjimečných případech zapotřebí se prohlásit za nepříslušný za stejných podmínek. Pro případy, kdy žádný soud není příslušný zabývat se situací podle ostatních ustanovení tohoto nařízení, bylo vloženo pravidlo podpůrné příslušnosti, aby se zabránilo riziku odepření spravedlnosti.

(37)Aby byla zvýšena právní jistota, předvídatelnost a smluvní volnost stran, mělo by toto nařízení za určitých okolností stranám umožnit, aby uzavřely dohodu o volbě soudu ve prospěch soudů členského státu rozhodného práva nebo soudů členského státu, podle jehož práva bylo registrované partnerství vytvořeno.

(38)Toto nařízení by nemělo bránit stranám ve smírném vypořádání věcí mimo soud, například před notářem v členském státě, který si zvolí, je-li to podle práva tohoto členského státu možné. Tak by tomu mělo být i v případě, že právem rozhodným pro majetkové důsledky registrovaného partnerství není právo uvedeného členského státu.

(39)V zájmu zajištění toho, aby soudy všech členských států mohly ze stejných důvodů vykonávat příslušnost ve vztahu k majetkovým důsledkům registrovaného partnerství partnerů, by v tomto nařízení měl být uveden taxativní výčet důvodů, na nichž je možno založit podpůrnou příslušnost.

(40)Zejména v zájmu napravení případů odepření spravedlnosti by toto nařízení mělo stanovit forum necessitatis, jež by soudu některého členského státu ve výjimečných případech umožnilo rozhodnout o majetkových důsledcích registrovaného partnerství s úzkou vazbou ke třetímu státu. Takový výjimečný případ může nastat, jestliže se ukáže, že řízení v příslušném třetím státě není možné, například z důvodu občanské války, nebo pokud nelze od jednoho z partnerů rozumně očekávat, že v tomto státě podá návrh nebo povede řízení. Příslušnost založená na foru necessitatis by však měla být uplatněna pouze za předpokladu, že případ vykazuje dostatečnou vazbu na členský stát, u jehož soudu bylo zahájeno řízení.

(41)V zájmu hladkého fungování spravedlnosti by v různých členských státech neměla být vydávána vzájemně neslučitelná rozhodnutí. Za tímto účelem by toto nařízení mělo stanovit obecná procesní pravidla podobná těm, jež jsou obsažena v jiných nástrojích Unie v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech. Jedním z těchto procesních pravidel je pravidlo litispendence, jež se uplatní, pokud bude stejná věc týkající se majetkových důsledků registrovaného partnerství předložena různým soudům v různých členských státech. Toto pravidlo tedy určí, který soud by měl danou věc projednat.

(42)Aby občané mohli za úplné právní jistoty využívat výhod vnitřního trhu, mělo by toto nařízení umožnit partnerům, aby předem věděli, jaké právo se na majetkové důsledky jejich registrovaného partnerství použije. V zájmu zamezení protichůdným výsledkům by proto měly být zavedeny harmonizované kolizní normy. Hlavní pravidlo by mělo zajistit, že se majetkové důsledky registrovaného partnerství budou řídit předvídatelným právem, s nímž má úzkou vazbu. Z důvodu právní jistoty a s cílem zamezit fragmentaci by se rozhodným právem měly řídit majetkové důsledky registrovaného partnerství jako celek, tedy veškeré majetkové důsledky vyplývající z registrovaného partnerství, bez ohledu na povahu majetku a bez ohledu na to, zda se nachází v jiném členském státě nebo ve třetím státě.

(43)Právo určené tímto nařízením by se mělo použít, i když není právem členského státu.