1.ÚVOD

1.1 Luganská úmluva

Úmluva o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech z roku 2007 (dále jen „Luganská úmluva“) byla uzavřena mezi Evropskou unií, Dánskem jakožto samostatnou smluvní stranou a třemi ze čtyř členů Evropského sdružení volného obchodu (Švýcarskem, Norskem a Islandem, dále jen „státy ESVO“) .

V rámci Unie oblast příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech upravuje nařízení (EU) č. 1215/2012 (přepracované znění nařízení Brusel Ia). Luganská úmluva odráží předchozí stav práva Unie v této oblasti (nařízení Rady (ES) č. 44/2001).

Luganská úmluva je „dvojí úmluvou“, která upravuje jak mezinárodní příslušnost (tj. otázku, zda je určitý soud příslušný k projednávání přeshraničního případu), tak i uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.

Úmluva je otevřena budoucím členům ESVO a členským státům EU ve vztahu k některým jejich mimoevropským územím. Podle článků 70 až 72 Luganské úmluvy vyžaduje přistoupení jakéhokoli dalšího státu k úmluvě žádost u depozitáře, jenž ji předá smluvním stranám. Smluvní strany usilují vyjádřit svůj souhlas do jednoho roku po výzvě depozitáře . Depozitář vyzve daný stát k přistoupení k Luganské úmluvě pouze v případě jednohlasného souhlasu smluvních stran. Po uložení listiny o přistoupení stále existuje lhůta, ve které mohou smluvní strany vznést námitky. Úmluva vstoupí v platnost pouze mezi přistupujícím státem a těmi smluvními stranami, které nevznesly námitky před prvním dnem třetího měsíce následujícího po uložení listiny o přistoupení.

Vnější pravomoc uzavřít Luganskou úmluvu z roku 2007 a tedy rovněž souhlasit s přistoupením nové strany a vyjádřit námitku proti vstupu úmluvy v platnost mezi Unií a novou smluvní stranou náleží výhradně Evropské unii.

1.2 Žádost Spojeného království

Luganská úmluva byla použitelná na Spojené království Velké Británie a Severního Irska (dále jen „Spojené království“) do 31. ledna 2020 prostřednictvím jeho členství v EU. Na dobu trvání přechodného období, jež skončilo dne 31. prosince 2020, oznámila EU ostatním smluvním stranám Luganské úmluvy, že Spojené království má být považováno za členský stát pro účely mezinárodních dohod, jejichž smluvní stranou je Unie, mezi které patří i Luganská úmluva.

Dne 8. dubna 2020 požádalo Spojené království o přistoupení k Luganské úmluvě z roku 2007 jako samostatná smluvní strana. Tato žádost byla předložena depozitáři Luganské úmluvy. Spojené království navrhlo rozšířit uplatňování úmluvy na Gibraltar.

Dopisem ze dne 14. dubna 2020 depozitář oficiálně předal žádost a související informace smluvním stranám Luganské úmluvy včetně Evropské unie, zastoupené Evropskou komisí.

2.ANALÝZA KOMISE

Vzhledem k povaze Luganské úmluvy (viz oddíl 2.1 níže) a k stávajícímu rámci justiční spolupráce s třetími zeměmi (viz oddíl 2.2 níže) se Komise domnívá, že EU by neměla udělit souhlas s přistoupením Spojeného království k Luganské úmluvě.

2.1 Povaha Luganské úmluvy

Luganská úmluva odráží pravidla EU pro mezinárodní příslušnost a její téměř automatický systém uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vůči státům ESVO. Rozšiřuje tak přínosy rámce EU pro uznávání a výkon soudních rozhodnutí na tyto země, jakož i na členské státy EU, pokud jde o uvedené země. V důsledku toho značně usnadňuje přístup soudních rozhodnutí v občanských věcech států ESVO do prostoru práva EU v občanských a obchodních věcech a naopak.

Luganská úmluva představuje zásadní prvek společného prostoru práva a je podpůrným opatřením pro hospodářské vztahy EU se zeměmi ESVO/EHP. S Norskem a Islandem jsou tyto vztahy založeny na Dohodě o EHP, jež sdružuje členské státy EU a státy ESVO/EHP do vnitřního trhu. Hospodářské a obchodní vztahy Švýcarska s EU se řídí řadou dvoustranných dohod, v jejichž rámci Švýcarsko souhlasilo s převzetím některých aspektů právních předpisů EU výměnou za přístup na část jednotného trhu EU. Všechny stávající smluvní strany vystupují v těchto souvislostech. Tyto země se alespoň částečně podílejí na vnitřním trhu EU, který zahrnuje volný pohyb zboží, služeb, kapitálu a osob.

Luganská úmluva tedy podporuje vztahy EU se třetími zeměmi, jež vykazují obzvláště úzkou integraci právních předpisů s EU, a to včetně sladění s (částmi) acquis EU. Ačkoli je úmluva na základě jednohlasného souhlasu smluvních stran po výzvě depozitáře v zásadě otevřena přistoupení „jakéhokoli dalšího státu“ (viz výše), není vhodným obecným rámcem pro justiční spolupráci s jakoukoli danou třetí zemí. Není zaměřena na všechny třetí země, jak vyplývá ze skutečnosti, že od roku 1988 (kdy byla schválena první Luganská úmluva) se k úmluvě jako třetí země připojilo pouze Polsko, jež se však k úmluvě připojilo na své cestě přistoupení k EU. Smluvní stranou úmluvy není žádná třetí země, která není zemí ESVO/EHP. Spojené království je od 1. ledna 2021 třetí zemí s „řádnou“ dohodou o volném obchodu, která usnadňuje obchod, ale nezahrnuje základní svobody a politiky vnitřního trhu. Úmluva je založena na vysoké míře vzájemné důvěry mezi smluvními stranami a představuje zásadní prvek společného prostoru práva úměrný vysokému stupni hospodářského propojení založeného na použitelnosti daných čtyř svobod.

2.2 Mezinárodní rámec pro justiční spolupráci EU v občanských věcech s třetími zeměmi