[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 29.4.2009 KOM(2009) 205 v konečném znění ZPRÁVA O UPLATŇOVÁNÍ METODIKY PRO SYSTEMATICKOU A PŘÍSNOU KONTROLU DODRŽOVÁNÍ LISTINY ZÁKLADNÍCH PRÁV V PRAXI ZPRÁVA O UPLATŇOVÁNÍ METODIKY PRO SYSTEMATICKOU A PŘÍSNOU KONTROLU DODRŽOVÁNÍ LISTINY ZÁKLADNÍCH PRÁV V PRAXI 1. ÚVOD Předseda Komise předložil v roce 2005 sdělení o metodice pro systematickou a přísnou kontrolu dodržování Listiny základních práv[1], a podtrhl tak rozhodnutí Komise „ začlenit kulturu základních práv do právních předpisů EU “. Tato metodika byla spolu s vytvořením skupiny komisařů zodpovědných za základní práva, boj proti diskriminaci a rovné příležitosti v prosinci 2004 jedním z klíčových prvků závazku Komise spočívajícím v tom, že bude otázce základních práv přikládána patřičná důležitost. Vytvořením metodiky, jejímž cílem je zajistit, aby útvary Komise systematicky a přísně kontrolovaly zohlednění veškerých příslušných základních práv ve všech legislativních návrzích[2], byly ve sdělení z roku 2005 zakotveny praktické prostředky k tomu, aby se záměry shodovaly s konkrétním prováděním. Komise se zavázala, že v roce 2007 připraví hodnocení vnitřní kontroly. To je předmětem této zprávy, jejíž vypracování se zpozdilo proto, aby mohly být zohledněny dva nové prvky: vznik Agentury pro základní práva a v roce 2009 revize pokynů pro posuzování dopadu. 2. HODNOCENÍ DODRžOVÁNÍ ZÁKLADNÍCH PRÁV V PRAXI 2.1. Obecný přehled Z dlouholetých zkušeností nabytých od přijetí sdělení z roku 2005 vyplývá, že otázky základních práv se mohou vyskytovat v řadě různých oblastí. Lze uvést několik příkladů, které svědčí o rozmanitosti tematických oblastí. Povinnost sdílení údajů mezi žadateli o registraci uvedená v nařízení Reach[3] vyvolala otázky týkající se vlastnických práv. Tato povinnost byla považována za přijatelnou, protože je nezbytná pro ochranu životního prostředí, a zejména vzhledem k tomu, že jejím cílem je zabránit opakovanému testování na zvířatech. Tyto úvahy byly zaznamenány v bodech odůvodnění uvedeného nařízení. V oblasti zemědělské politiky byla přezkoumána otázka uložení povinnosti členským státům zveřejňovat seznam příjemců finančních prostředků na rozvoj venkova. Tím byla nastolena otázka ochrany údajů. Po přezkoumání kritéria nezbytnosti se dospělo k závěru, že každý zásah do ochrany údajů je odůvodněn potřebou zvýšit transparentnost činnosti Společenství v oblasti rozvoje venkova, zvýšit úroveň řádného finančního řízení příslušných veřejných prostředků a zabránit narušení konkurenčního prostředí mezi příjemci podpory na rozvoj venkova. Tyto úvahy byly zaznamenány v bodech odůvodnění k právnímu aktu Komise[4]. Poslední příklad je z celní oblasti. V rámci revize celního kodexu[5] vyvstala otázka, zda má být subjektům poskytnuto právo na vyslechnutí celními orgány v řízeních vztahujících se k uplatňování celních předpisů. Bylo shledáno, že toto právo být slyšen je povinností vyplývající z Listiny a nyní je obsaženo v článku 16 kodexu. Stále rostoucí význam oblasti spravedlnosti, svobody a bezpečnosti z hlediska legislativní činnosti však nevyhnutelně vede k zaměření pozornosti na skutečnost, že Společenství a Unie se stále více dotýkají oblastí zcela přímo nastolujících otázky základních práv. Komise musí v této oblasti, více než v kterékoli jiné, čelit citlivým a kontroverzním otázkám týkajícím se nezbytnosti a přiměřenosti případných omezení základních práv. Vzhledem k druhům záležitostí zahrnutých do oblasti spravedlnosti, svobody a bezpečnosti, mezi které patří boj proti trestné činnosti, zejména proti terorismu, přistěhovalectví, azyl, hraniční kontroly, abychom uvedli alespoň některé z nich, není překvapující, že tato politika zaujímá přední postavení, pokud jde o kontrolu dodržování základních práv v legislativních návrzích Komise. Jen jako příklad uveďme přistěhovalectví a azylovou politiku, kde stále znovu vyvstává řada citlivých otázek týkajících se dodržování základních práv – k nejběžnějším z nich patří zákaz mučení a nelidského či ponižujícího zacházení či trestů (článek 4 Listiny), právo na svobodu a bezpečnost (článek 6 Listiny), právo na respektování rodinného života (článek 7 Listiny), ochrana údajů (článek 8 Listiny), právo na azyl (článek 18 Listiny), ochrana v případě vystěhování, vyhoštění nebo vydání (článek 19 Listiny), nediskriminace (článek 21 Listiny), práva dítěte (článek 24 Listiny), právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces (článek 47 Listiny). 2.2. Případová studie – balíček předpisů týkajících se azylu Řada výše uvedených otázek se odrazila v „balíčku předpisů týkajících se azylu“[6] přijatém Komisí v prosinci 2008. Tento balíček obsahuje mimořádně vhodnou „případovou studii“ za účelem prokázání, jak se vnitřní kontrola základních práv ze strany Komise uplatňuje v praxi. Co se týče návrhu, kterým se mění směrnice o podmínkách přijímání, nejcitlivějšími otázkami vznesenými ohledně dodržování základních práv byly otázky týkající se zadržování žadatelů o azyl, práva na účinnou právní ochranu a práv dítěte. Při přezkoumávání těchto otázek se usilovalo o zajištění souladu nejen s Listinou základních práv, ale i s příslušnými mezinárodními normami, zejména s Evropskou úmluvou o lidských právech, Ženevskou úmluvou a Úmluvou Organizace spojených národů o právech dítěte. Pokud jde o zadržování, bylo z hlediska dodržování základních práv považováno za prvořadé, aby návrh potvrdil zásadu[7], že nelze zadržet nikoho pouze proto, že se jedná o žadatele o mezinárodní ochranu. Odchylně od této zásady návrh stanoví jasné parametry pro zadržení; návrh v této věci přijímá za svou normu doporučení Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) ohledně aplikovatelných kritérií a minimálních norem pro přijímání žadatelů o azyl a doporučení 5 z roku 2003 Výboru ministrů Rady Evropy k opatřením spočívajícím v zadržení žadatelů o azyl. Na základě těchto textů návrh stanoví, že zadržení by se mělo uplatnit pouze ve výjimečných případech a jen z několika důvodů předepsaných v doporučeních. V souladu s doporučeními UNHCR a doporučením Rady Evropy návrh dále zavádí i podmínky pro zadržení, aby bylo zaručeno respektování lidské důstojnosti při zacházení se zadržovanými žadateli o azyl, a zejména se zranitelnými osobami. Návrh v této souvislosti především stanoví, že žadatelé o azyl by neměli být zadržováni ve věznicích, nýbrž ve zvláštních zajišťovacích zařízeních, v nichž se přihlíží k pohlaví žadatelů. Pokud jde o zadržení, návrh zavádí řadu procesních záruk s cílem zajistit dodržování práva na účinnou právní ochranu. Zadržení mohou nařídit pouze soudní orgány; je-li v naléhavých případech nařízeno správními orgány, musí být potvrzeno soudními orgány do 72 hodin. Zadržení by kromě toho mělo být nařízeno pouze na nejkratší možnou dobu, a zejména by nemělo trvat déle než po dobu, která je nezbytná pro správní řízení. Důvody pro trvání zadržení musí pravidelně přezkoumávat soudce. Zadrženému žadateli o azyl musí být poskytnut přístup k právní pomoci nebo zastoupení, který bude bezplatný, pokud si dotyčná osoba nemůže dovolit uhradit náklady s nimi spojené. Tato ustanovení jsou nezbytná k tomu, aby v případech zadržení byla zajištěna účinná právní ochrana. V oblasti práv dítěte bylo cílem zajistit, aby hlavní zásadou byly nejlepší zájmy dítěte. Pokud jde o možné zadržení nezletilých osob, návrh v tomto ohledu jasně odkazuje na prvky zakládající povinnost posouzení nejlepších zájmů dítěte. Aby bylo dosaženo souladu s článkem 37 Úmluvy o právech dítěte, návrh dále stanoví, že zadržení nezletilé osoby by mělo být použito pouze v případě, že neexistuje jiná možnost, a to na co nejkratší přiměřenou dobu. Rovněž je zakázáno zadržovat nezletilé osoby bez doprovodu. Návrh změny dublinského nařízení upozornil také na otázky související se zadržením, účinnou právní ochranou a právy dítěte. Byla použita obdobná řešení jako v návrhu podmínek přijímání. Pokud jde o zadržení, je třeba zdůraznit otázku, která přihlíží ke specifickým rysům dublinského systému, a to zadržení žadatele o azyl před jeho přemístěním do jiného členského státu v rámci dublinského řízení. Návrh předpokládá, že zadržení se může uskutečnit, hrozí-li nebezpečí útěku osoby, a po oznámení o rozhodnutí o přemístění. Tato otázka vyžaduje posouzení nezbytnosti a přiměřenosti. Byly zavedeny jasné parametry pro stanovení, kdy je použití této možnosti vhodné. Obsahují i to, že rozhodnutí o zadržení se zakládá na posouzení každého jednotlivého případu a že je nutno přezkoumat možnost alternativních mírnějších donucovacích opatření, jako je pravidelné hlášení orgánům, složení finanční záruky nebo povinnost pobývat na určitém místě. Pokud jde o rozhodnutí o zadržení, jsou dále zaručeny procesní záruky v rámci odůvodněného rozhodnutí a účinné opravné prostředky před soudcem. Dále bylo posíleno právo na celistvost rodiny. Návrh tedy stanoví povinnost opětovného spojení závislých příbuzných a rozšiřuje definici „rodinných příslušníků“ v souvislosti s nezletilými osobami s cílem zajistit lepší ochranu „nejlepších zájmů dítěte“. Žadatelé o azyl budou navíc sloučeni s rodinnými příslušníky, kterým byla poskytnuta podpůrná ochrana. Hlavní otázky v oblasti dodržování základních práv uvedené v návrhu na změnu nařízení Eurodac souvisejí s ochranou údajů. V tomto ohledu je cílem návrhu zajistit lepší správu vymazávání údajů ze systému a účinnější kontrolu přístupu vnitrostátních orgánů k údajům v systému EURODAC, kterou provádí Komise a Evropský inspektor ochrany údajů. Zkušenosti s balíčkem předpisů týkajících se azylu prokazují, že metodika kontroly dodržování základních práv zahrnuje nejen procesní, ale i hmotný prvek. Metodika není cílem sama o sobě. Dodržování základních práv není pouhým mechanismem nebo procesní povinností; je to povinnost hmotněprávní. Při zdůraznění svého respektování základních práv se Komise zavázala k zajištění hmotněprávní shody. To předpokládá vysoce kvalitní legislativní činnost Unie v oblasti základních práv. V balíčku předpisů týkajících se azylu se Komise snažila splnit hmotněprávní povinnosti; jejím cílem bylo zajistit, aby východiskem bylo potvrzení daného základního práva a aby jakékoli případné omezení podléhalo nejen ověření nezbytnosti a přiměřenosti, ale bylo navíc doprovázeno i zárukami, zejména prostřednictvím řízení a soudního přezkumu. 2.3. Posouzení současného stavu Dlouholeté zkušenosti nabyté od přijetí sdělení z roku 2005 ukázaly, že Komise musela provádět obtížná posouzení nezbytnosti a přiměřenosti a metodika musela řešit citlivé otázky, zda přijatá řešení vyhovují požadovaným normám stanoveným judikaturou Evropského soudu pro lidská práva („Štrasburský soud“) a Soudním dvorem Evropských společenství („Soudní dvůr“). Komise se domnívá, že její návrhy splňují kritéria nezbytnosti a přiměřenosti; její úsilí o kulturu dodržování základních práv je opravdové a podstatné. V souvislosti s kvantitativní i kvalitativní analýzou kontroly dodržování základních práv je rovněž nutno poznamenat, že pozitivní výsledky takové kontroly jsou vnější veřejnosti často neznámé právě z důvodu, že byly v tomto ohledu díky kontrole eliminovány veškeré problémy. Lze uvést příklad z oblasti azylu. Ve směrnici o řízení byl poskytnut právní základ pro vytvoření seznamu třetích zemí považovaných za bezpečné v souvislosti s posuzováním žádosti o azyl. V důsledku uplatnění této metodiky se mělo za to, že takový seznam vyvolá vážné obavy v souvislosti se zásadou „nenavracení“ jak podle Ženevské úmluvy, tak i podle článku 3 Evropské úmluvy o lidských právech. Komise tedy nepovažovala za vhodné vypracovat návrh v tomto smyslu[8]. 3. ZDOKONALENÍ KONTROLNÍHO MECHANISMU 3.1. Posuzování dopadu Pokyny Komise pro posuzování dopadu byly nedávno podrobeny procesu revize[9], který zahrnoval veřejnou konzultaci. V několika příspěvcích k této konzultaci se objevila jedna otázka, která byla skutečně zahrnuta do Voggenhuberovy zprávy[10], a to větší viditelnost základních práv v rámci procesu posuzování dopadu. V reakci na to se revidované znění pokynů pro posuzování dopadu snažilo jasněji než znění z roku 2005 upozornit na jedné straně na to, že zaručení dodržování základních práv vymezených v Listině je zastřešujícím cílem Unie, a na straně druhé, že základní práva omezují činnost Unie. Pokyny dále výslovně připomínají, že některá základní práva jsou absolutní a nelze je omezit, zatímco jiná omezena být mohou, avšak pouze s podmínkou prokázání nezbytnosti a přiměřenosti. V tomto ohledu jsou tak jasně formulována omezení, pokud jde o možnosti politiky. Pokyny konečně obsahují seznam všech základních práv zakotvených v Listině. Bude tak zajištěna přímá spojitost mezi Listinou a otázkami spadajícími do tří kategorií dopadů, a to dopadů hospodářských, sociálních a dopadů na životní prostředí. Zmíněná spojitost zdůrazňuje, že tyto otázky mají reálný základ a jsou spojeny s konkrétními právy. Ve Voggenhuberově zprávě byla Komise požádána, aby v pokynech pro posuzování dopadu rozšířila tři stávající kategorie o samostatnou část věnovanou dopadům na základní práva. Komise vysvětlila svůj postoj k zachování těchto tří kategorií ve sdělení z roku 2005. Jak je zdůrazněno v odstavcích 12 až 15 uvedeného sdělení: základní důvod, který nabádá k určité opatrnosti v souvislosti se způsoby řešení otázek základních práv v rámci procesu posuzování dopadu, je ten, že posuzování dopadu nefunguje a nemůže fungovat jako kontrola základních práv. Nemůže nahradit právní kontrolu. V konečném důsledku lze provádět kontrolu základních práv pouze prostřednictvím právního posouzení založeného na konkrétním návrhu právního předpisu. Komise uznává, že ačkoli posouzení dopadů samo o sobě není právní kontrolou dodržování základních práv, může být jistým podkladem pro přípravu na kontrolu legislativních návrhů týkajících se základních práv. Mělo by sloužit ke zjištění, která práva podle Listiny mohou být danou iniciativou potenciálně dotčena či ovlivněna; při určování možností postupu musí být v posouzení dopadu popsána míra zásahu do práva[11] a nezbytnost takového zásahu z hlediska možností postupu a cílů politiky, o jejichž dosažení se usiluje. Posuzování dopadu tak poskytne analýzu pro pozdější právní kontrolu, přičemž právě tato právní kontrola konkrétního textu prověří, zda může být přípustný zásah z hlediska nezbytnosti a přiměřenosti, norem stanovených v judikatuře Štrasburského soudu a Soudního dvora při přezkoumávání legality omezení základních práv. Aniž by v pokynech pro posuzování dopadů na základní práva byla vytvořena samostatná kategorie, k čemuž se přiklání Voggenhuberova zpráva, zaručila Komise v revidovaných pokynech větší viditelnost otázek základních práv a dopadů na ně. Tato větší viditelnost přispěje ke spuštění a poté k většímu zohledňování základních práv v počáteční fázi tvorby politiky Komise. Ve Voggenhuberově zprávě byla pozornost zaměřena i na opatření přijímaná v rámci postupu projednávání ve výborech. Jak uvádí odstavec 16 sdělení z roku 2005, byla si Komise vědoma toho, že akty, které přijímá postupem projednávání ve výborech, by mohly mít dopady i na základní práva, a jeden z výše uvedených příkladů kontroly základních práv v praxi se opravdu týkal aktu přijatého postupem projednávání ve výborech[12]. Komise si je však také vědoma toho, že se jedná o oblast, kde zohledňování základních práv musí být lépe upraveno. Revidované pokyny, na rozdíl od předchozího znění, konkrétně uvádějí akty přijaté postupem projednávání ve výborech a zdůrazňují potřebu důkladného posouzení dopadů. To přispěje k tomu, že opatření přijatá postupem projednávání ve výborech, která mají závažné dopady, včetně dopadů na základní práva, budou napříště přezkoumána v počáteční fázi, a neuniknou tedy kontrole podle uvedené metodiky. 3.2. Důvodová zpráva a body odůvodnění Balíček předpisů týkajících se azylu uvádí příklad lepšího zaměření bodů odůvodnění z hlediska konkrétního řešení práv, kterých se návrh přímo týká. Tento příklad se stane normou[13]; při navrhování bodů odůvodnění je třeba se více zaměřit na přesné uvádění toho, která práva jsou příslušným návrhem ovlivněna, a jak řešení obsažená v návrhu přispívají k dodržování povinností souvisejících se základními právy. Konkrétnější odůvodnění v tomto smyslu by více přispělo k prokazování dodržování základních práv. V praxi by to znamenalo, že Komise bude postupovat selektivněji při zahrnování bodů odůvodnění, které se vztahují k Listině, do svých legislativních návrhů. Tyto body odůvodnění budou zahrnuty, pokud má návrh závažné důsledky pro základní práva. V takových případech tam budou nejen „standardní“ body odůvodnění, které potvrzují soulad s Listinou, ale i individualizované a „zvláštní“ body odůvodnění týkající se zvláštních práv. Důvodové zprávy k návrhům obsaženým v balíčku předpisů týkajících se azylu podávají také konkrétní vysvětlení dopadu návrhů na základní práva, a tím dokládají, jak bylo dosaženo dodržování základních práv. Sdělení z roku 2005 skutečně předpokládalo, že v každém legislativním návrhu s bodem odůvodnění vztahujícím se k Listině bude v důvodové zprávě zahrnuta část odpovídající tomuto bodu odůvodnění, která bude shrnovat důvody ozřejmující, že návrh je v souladu se základními právy. Zpracování slučitelnosti se základními právy v rámci samostatné kategorie v důvodové zprávě možná nebylo až tak konzistentní, jak se předpokládalo ve sdělení z roku 2005[14]. Nyní se však stane normou, že pokud má legislativní návrh skutečně dopad na základní práva, jak dokládají jeho body odůvodnění, musí důvodová zpráva zahrnovat část stručně odůvodňující, jak jsou dodržovány povinnosti související se základními právy. 3.3. Agentura pro základní práva Agentura pro základní práva zahájila oficiálně činnost dne 1. března 2007. Komise je rozhodnuta využít odborných znalostí agentury k podpoře a skutečnému posílení metodiky. Toho lze dosáhnout mnoha způsoby. Zprávy a průzkumy agentury by mohly být využity při přípravě iniciativ a činností Komise. Již tomu tak je. Agentura v současné době pracuje například na studii dopadů na základě směrnice o rasové rovnosti[15], která bude přínosem pro zprávu Komise o uplatňování této směrnice. Studie o prosazování práv nelegálních přistěhovalců při postupech dobrovolného a nedobrovolného navracení přispěje v roce 2009 k hladkému provádění směrnice o navracení osob[16]. Agentura by také měla být vyzvána k účasti na konzultačním procesu, který se obvykle zahajuje pro nové možné iniciativy (zelené knihy, sdělení, dotazníky atd.). Například nedávno byla agentura konzultována v otázce budoucích priorit v oblasti svobody, bezpečnosti a spravedlnosti v souvislosti s přípravou příštího víceletého programu v této oblasti. Komise[17] může požádat agenturu, aby provedla výzkum, výhledové studie nebo podala stanoviska ke zvláštním tematickým oblastem. Komise již této možnosti využila k tomu, aby si od agentury vyžádala studii ukazatelů pro uplatňování práv dítěte. Ta bude sloužit jako podklad pro strategii o právech dítěte, jejíž předložení Komise naplánovala na rok 2010. Těmito různými způsoby může Komise skutečně využít odborných znalostí agentury a současně respektovat rámec vztahů mezi agenturou a Komisí. V tomto smyslu je nutno připomenout, že do pravomoci agentury nespadá posuzování souladu návrhů se základními právy. 3.4. Kontrola v průběhu legislativního procesu Sdělení z roku 2005 zdůraznilo odpovědnost Komise za to, že bude v průběhu legislativního postupu chránit normy v oblasti základních práv stanovené v jejím návrhu. Za tímto účelem Komise uvedla, že si po vyčerpání ostatních prostředků vyhrazuje právo podat žalobu na neplatnost proti aktu, který považuje za neslučitelný se základními právy. Voggenhuberova zpráva důrazně podpořila podání žaloby na neplatnost pro porušování základních práv; kromě toho zdůraznila právo Komise na zpětvzetí svého návrhu, pokud by v průběhu legislativního postupu nastaly změny, kterými bude porušeno základní právo. Komise si je v tomto ohledu vědoma své odpovědnosti, musí však také zdůraznit souběžné povinnosti spoluzákonodárců. Ti jsou rovněž vázáni povinností dodržovat základní práva. V průběhu legislativního procesu bude Komise důrazně hájit svůj postoj ohledně dosaženého stupně ochrany základních práv stanovených v jejím návrhu a stejně důrazně vyjádří spoluzákonodárcům svůj nesouhlas, pokud by měli v úmyslu od tohoto stupně ustoupit. K tomuto účelu využije Komise všech dostupných prostředků, včetně požadavku jednomyslného přijetí aktu. Jak Komise uvedla již ve sdělení z roku 2005, je připravena po vyčerpání ostatních prostředků zvážit žalobu na neplatnost: ze strategického hlediska by bylo nejlepší použít žalobu na neplatnost tam, kde zákonodárce provedl zvláštní změny návrhu Komise, které Komise považuje za jasně porušující základní práva. V případě takových specifických změn, mohou-li být odděleny od zbytku dokumentu, je žaloba na neplatnost lepším postupem. Protiprávní ustanovení je možné vyjmout a přitom zajistit před napadením ostatní ustanovení legislativního aktu, která mohou představovat hodnotný pokrok, jehož by se Komise nechtěla vzdát. Na druhé straně, pokud se zákonodárce podstatně odchýlil od návrhu Komise v souvislosti s ochranou základních práv tak, že se těžiště návrhu, pokud jde o tuto ochranu, posunulo, mohlo by být výhodnější možností stažení návrhu. Komise již dlouho zastává názor, že její právo iniciativy zahrnuje rovněž právo na zpětvzetí svého návrhu, a to v případech, kdy zákonodárcem provedené změny návrhu Komise vedou buď ke zjevné nelegálnosti nebo k vážnému zkreslení návrhu Komise. 4. ZÁVěR Zkušenosti z roku 2005 ukázaly, že metodika je dobře navržená, pokud jde o sledovaný cíl, ale že je třeba zlepšit její praktické uplatnění. Prvky uvedené v této zprávě, revize pokynů pro posuzování dopadu, lepší zaměření bodů odůvodnění a využívání služeb agentury hrají důležitou úlohu při lepším uplatňování metodiky. Avšak pravděpodobně tím nejdůležitějším prvkem, kterému je třeba věnovat pozornost, je lidský faktor. Je třeba podporovat zohledňování základních práv v útvarech Komise, které vypracovávají návrhy a iniciativy, a pěstovat „kulturu základních práv“ od samých počátků koncipování návrhu Komise. Konečně je nutné, aby závazek dodržovat základní práva byl společným cílem všech institucí zapojených do legislativního procesu. [1] KOM(2005)172 v konečném znění ze dne 27. dubna 2005. [2] Sdělení z roku 2005 a tato zpráva se týkají dodržování Listiny; Komise však musí zajistit, aby její návrhy byly v souladu nejen s Listinou a Evropskou úmluvou o lidských právech, ale i s úmluvami OSN o lidských právech, které ratifikovaly všechny členské státy. [3] Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93 a nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES. [4] Čtyřicátý druhý bod odůvodnění nařízení Komise (ES) č. 1974/2006 ze dne 15. prosince 2006, kterým se stanoví podrobná pravidla pro uplatnění nařízení Rady (ES) č. 1698/2005 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova (EZFRV). [5] Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 450/2008 ze dne 23. dubna 2008, kterým se stanoví celní kodex Společenství. [6] Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl KOM/2008/0815 v konečném znění/2 („směrnice o podmínkách přijímání“). Návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o poskytnutí mezinárodní ochrany podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, KOM/2008/0820 v konečném znění/2 – („dublinské nařízení“). Návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o zřízení systému „EURODAC“ pro porovnávání otisků prstů za účelem účinného uplatňování nařízení (ES) č. […/…] [, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti mezinárodní ochrany podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států], KOM/2008/0825 v konečném znění („nařízení EURODAC“). [7] Stanoveno již ve směrnici Rady 2005/85/ES ze dne 1. prosince 2005 o minimálních normách pro řízení v členských státech o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka („směrnice o řízení“). [8] Soudní dvůr následně shledal právní základ stanovený ve směrnici neslučitelným se Smlouvou, viz. rozsudek ze dne 6. května 2008 ve věci C-133/06 Parlament v. Rada. [9] Nové pokyny byly přijaty dne 28. ledna 2009 a jsou k dispozici na internetové stránce (http://ec.europa.eu/governance/impact/docs_en.htm). [10] Voggenhuberova zpráva schválená Evropským parlamentem ze dne 12. února 2007 o dodržování Listiny základních práv v legislativních návrzích Komise. [11] Rozumí se, že některá práva, jako je zákaz mučení, jsou absolutní a nelze je omezit. [12] Nařízení Komise (ES) č. 1974/2006 ze dne 15. prosince 2006 uvedené výše v poznámce pod čarou 3. [13] Tato otázka byla konkrétně nastolena i ve Voggenhuberově zprávě. [14] Odstavec 23. [15] Směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ. [16] Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí. [17] A také parlament a Rada.