EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 22.11.2017 COM(2017) 674 final SPOLEČNÁ ZPRÁVA KOMISE A RADY O ZAMĚSTNANOSTI, která doprovází sdělení Komise o roční analýze růstu 2018



OBSAH PŘEDMLUVA HLAVNÍ SDĚLENÍ 1. PŘEHLED TRHU PRÁCE, SOCIÁLNÍCH TRENDŮ A VÝZEV V EVROPSKÉ UNII 1.1 Trendy na trhu práce 1.2 Sociální trendy 2. ZÁZNAM AKTUÁLNÍ SITUACE PODLE SROVNÁVACÍHO PŘEHLEDU SOCIÁLNÍCH UKAZATELŮ 2.1 Vysvětlení ke srovnávacímu přehledu 2.2 Fakta ze srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů 3. ZAMĚSTNANOST A SOCIÁLNÍ REFORMY – VÝSLEDKY A OPATŘENÍ ČLENSKÝCH STÁTŮ 3.1 Hlavní směr 5: Podpora poptávky po pracovní síle 3.1.1 Klíčové ukazatele 29 3.1.2 Politické reakce 39 3.2 Hlavní směr 6: Zlepšení nabídky práce, dovedností a kompetencí 44 3.2.1 Klíčové ukazatele 44 3.2.2 Politické reakce 63 3.3 Hlavní směr 7: Zlepšení fungování trhů práce 82 3.3.1 Klíčové ukazatele 82

3.3.2 Politické reakce 93 3.4 Podpora sociálního začleňování, boj proti chudobě a prosazování rovných příležitostí 103 3.4.1. Klíčové ukazatele 103 3.4.2. Politické reakce 119 PŘÍLOHY 123

PŘEDMLUVA Vypracování společné zprávy o zaměstnanosti ukládá článek 148 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU). Je součástí podzimního balíčku, jenž obsahuje roční analýzu růstu a kterým se zahajuje evropský semestr. Společná zpráva o zaměstnanosti v souladu s hlavními směry politik zaměstnanosti členských států poskytuje roční přehled klíčového vývoje zaměstnanosti a sociální situace v Evropě, jakož i reformních opatření členských států. Informování o těchto reformách se přidržuje struktury uvedených hlavních směrů: podpora poptávky po pracovní síle (hlavní směr 5), zlepšení nabídky práce, dovedností a kompetencí (hlavní směr 6), zlepšení fungování trhů práce (hlavní směr 7) a podpora sociálního začlenění, boj s chudobou a prosazování rovných příležitostí (hlavní směr 8). Společná zpráva o zaměstnanosti pro rok 2018 kromě toho sleduje výsledky členských států v souvislosti s evropským pilířem sociálních práv. Tento pilíř, podepsaný jako interinstitucionální prohlášení Evropským parlamentem, Radou a Komisí dne 17. listopadu 2017, vymezuje zásady a práva ve třech oblastech: i) rovné příležitosti a přístup na trh práce, ii) spravedlivé pracovní podmínky a iii) sociální ochrana a začleňování. Sledování pokroku dosahovaného v těchto oblastech se opírá zejména o podrobnou analýzu srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů, který je k pilíři připojen. Společná zpráva o zaměstnanosti má tuto strukturu: úvodní kapitola (kapitola 1) je úvodem do problematiky a informuje o hlavních trendech na trhu práce a sociálních trendech v Evropské unii. Kapitola 2 předkládá hlavní výsledky analýzy srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů spojeného s evropským pilířem sociálních práv. Kapitola 3 podává podrobný popis klíčových ukazatelů pro jednotlivé země (včetně ukazatelů vybraných ze srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů) a politik, jež provádějí členské státy při uskutečňování hlavních směrů politik zaměstnanosti.



HLAVNÍ SDĚLENÍ Z analýzy provedené ve zprávě vyplývají tato hlavní sdělení: Hospodářský rozmach, který se nyní přelil do všech členských států, doprovází postupné zlepšování situace na trhu práce a v sociální oblasti. V průměru za EU bylo v uplynulém roce zaznamenáno zlepšení v 11 ze 14 ukazatelů ve srovnávacím přehledu sociálních ukazatelů, jež sledují pokrok dosahovaný v rámci evropského pilíře sociálních práv. Z ostatních tří ukazatelů zůstaly dva prakticky beze změny a pouze v jednom (dopad sociálních transferů na snižování chudoby) došlo k mírnému zhoršení, i když s velmi různorodými vzorci na úrovni zemí. Tyto poznatky celkově ukazují na pokračující pokrok, pokud jde o uvedené tři kapitoly pilíře, podporovaný silným oživením a nedávným reformním úsilím. Přesto však byly u většiny členských států v souvislosti s konkrétními zásadami pilíře zjištěny problémy, na něž se poukazuje v hlavním textu této zprávy. Tyto problémy budou rovněž předmětem hloubkové analýzy zpráv o jednotlivých zemích v rámci evropského semestru. Došlo k oživení vytváření pracovních míst a zaměstnanost i nadále stabilně rostla. Ve druhém čtvrtletí roku 2017 bylo v EU zaměstnáno asi 235,4 milionu osob (v eurozóně šlo o 156 milionů), což je nejvyšší úroveň, jaká byla kdy zaznamenána. Zaměstnanost je o 1,7 % vyšší oproti nejvyšší úrovni v předkrizovém období, která byla zaznamenána v roce 2008. V porovnání s nejnižší úrovní zaměstnanosti v polovině roku 2013 je nyní v EU zaměstnáno o 11 milionů osob více. Při současném tempu a při míře zaměstnanosti 72,2 % ve druhém čtvrtletí roku 2017 může být cíl stanovený v rámci strategie Evropa 2020 – 75% míra zaměstnanosti – dosažitelný. Hlavní ukazatele trhu práce se všeobecně zlepšily. Pokles míry nezaměstnanosti, který zaznamenáváme od poloviny roku 2013, pokračoval. V srpnu 2017 se snížila v rámci EU na 7,6 % (a v eurozóně na 9,1 %), což byla nejnižší úroveň v EU od prosince 2008 (v eurozóně od února 2009), a přiblížila se nejnižší úrovni 6,8 % zaznamenané v březnu 2008. Stálým tempem se dále snižovala také nezaměstnanost mladých lidí a dlouhodobá nezaměstnanost. Míra ekonomické aktivity, která po celou dobu krize nikdy neklesla, se téměř ve všech členských státech i nadále zlepšovala. Ke zlepšení dochází ve všech členských státech, ale projevují se velmi značné rozdíly. Míra nezaměstnanosti se pohybuje od 3,1 % v České republice a 3,8 % v Německu po 17,3 % ve Španělsku a 21,6 % v Řecku (druhé čtvrtletí 2017). Míra zaměstnanosti se pohybuje od 57,7 % v Řecku a 62,1 % v Itálii po 79,3 % v Německu a 82 % ve Švédsku (druhé čtvrtletí 2017). V mnoha členských státech se míra zaměstnanosti bude muset ještě zvýšit, aby se vzpamatovaly z krize, a zejména aby také dosáhly vnitrostátních cílů, které si stanovily v rámci strategie Evropa 2020. Nedostatečné využití pracovní síly je na ústupu, přesto však zůstává značné, a to i v zemích s nízkou nezaměstnaností. Celkový počet odpracovaných hodin rostl v průběhu oživení výrazně pomaleji než úroveň zaměstnanosti. Důležité je, že počet odpracovaných hodin na zaměstnanou osobu se stabilně udržuje na úrovni asi o 3 % nižší než v době před krizí. Vysoký zůstává rovněž podíl (nedobrovolné) práce na částečný úvazek, a to i přesto, že zaměstnanost na plný úvazek se v roce 2016 zvýšila. Oživení sice podporuje vytváření trvalých i dočasných pracovních míst, podíl zaměstnanců se smlouvou na dobu určitou však zůstává v EU stabilní (přibližně 14 %). Vysoký podíl pracovních smluv na dobu určitou spolu s nízkou mírou přechodu na smlouvy na dobu neurčitou ukazuje na segmentaci trhu práce v řadě členských států. Samostatná výdělečná činnost vzrostla v roce 2016 jen nepatrně (o 0,3 %), přičemž rychleji rostl počet samostatně výdělečně činných osob bez zaměstnanců. Nehledě na zlepšení situace na trhu práce je růst mezd ve většině zemí nadále pomalý. Umírněnou dynamiku mezd lze vysvětlit přetrvávající ochablostí trhu práce, slabým vývojem produktivity a nízkými inflačními očekáváními. Růst reálných mezd v období 2014 až 2016 navíc zaostával za růstem produktivity. Jde o dlouhodobý trend: v období mezi roky 2000 a 2016 skutečná produktivita na zaměstnanou osobu v EU vzrostla o 14,3 %, zatímco skutečné odměny na zaměstnance vzrostly o 10,2 %. Několik členských států podniklo kroky ke zvýšení předvídatelnosti systému stanovování mezd, a to za účasti sociálních partnerů. Provedly změny ke zlepšení reakce systému stanovování mezd na hospodářskou situaci. Součástí tohoto vývoje byly rovněž procesy řízení vývoje minimální mzdy. Je důležité, aby byly mzdy stanovovány předvídatelným způsobem a zajišťovaly důstojnou životní úroveň při respektování autonomie sociálních partnerů. Zejména minimální mzdy by měly být upravovány prostřednictvím transparentního systému s dvojím cílem: předcházet chudobě pracujících a současně zajistit přístup k zaměstnání a pobídky pro ty, kdo hledají práci. V této souvislosti je důležitá střednědobá reakce na vývoj produktivity.

V souladu s oživením na trhu práce dochází k celkovému zlepšování finanční situace domácností. Dále stálým tempem rostl disponibilní příjem domácností. V rámci EU nyní dosáhl vrcholu zaznamenaného v roce 2009. Hlavními faktory tohoto růstu byla větší tvorba pracovních míst a z toho vyplývající růst pracovních příjmů. Ke zlepšení dochází téměř ve všech členských státech. V řadě členských států však disponibilní příjem domácností zatím nedosáhl úrovně před krizí. Rostoucí účast na trhu práce, míra zaměstnanosti a produktivita mají vzhledem k demografické změně zásadní význam. Pokračující stárnutí našich společností přináší větší tlak na mladší generace – tytéž generace, které také narážejí na obtížnější přístup k stabilním, kvalitním pracovním místům – s cílem zaručit dostatečné příjmy pro penzijní systémy a zajistit jejich udržitelnost. Zároveň z toho vyplývá nutnost delšího pracovního života a tlak na důchody v budoucnu. Z širšího hlediska hrozí dopady na „společenskou smlouvu“ mezi generacemi, což může vytvořit mezigenerační bariéru a zpochybnit mezigenerační spravedlnost. Ke zmírnění těchto dopadů je proto za současné situace krajně důležité zvyšovat míru zaměstnanosti, účast a produktivitu. Nedávný růst zaměstnanosti nebyl rovnoměrně rozložen mezi jednotlivé skupiny obyvatelstva. Rozdíl v míře zaměstnanosti u pracovníků s nízkou a vysokou kvalifikací je velký (31 procentních bodů), což zvýrazňuje nutnost investovat do kvalifikace, aby bylo možné lépe reagovat na měnící se potřeby trhu práce. Značné rozdíly zůstávají ve výnosech ze vzdělání a odborné přípravy mezi členskými státy, což ukazuje na potenciální přínosy dalších reforem. Míra nezaměstnanosti mladých lidí se sice zlepšuje, ale stále je téměř o 4 procentní body nižší než v předkrizovém období. Stejně tak míra zaměstnanosti migrantů (narozených mimo EU) se zvyšuje pomaleji než u jiných skupin a dosud nedosáhla úrovně z doby před krizí. Rovněž u osob se zdravotním postižením, ačkoli se jejich situace zlepšila, je nižší pravděpodobnost, že najdou zaměstnání než u osob bez postižení. Pozitivní je, že pokračuje růst míry zaměstnanosti u žen a starších pracovníků, avšak obě tyto skupiny i nadále narážejí na značné problémy. Míra zaměstnanosti žen dosáhla nové rekordní výše, avšak jejich zastoupení na trhu práce je i nadále nedostatečné a čelí významným rozdílům v odměňování. Ženy obvykle muže předstihují v úrovni dosaženého vzdělání, avšak jejich míra zaměstnanosti, byť se trvale zvyšuje, je stále o 11 procentních bodů nižší než u mužů. To se opět v různých částech EU značně liší. Rozdíl v zaměstnanosti je zvlášť vysoký u matek a žen s pečovatelskými povinnostmi. K tomu přistupují finanční znevýhodnění, s nimiž se ženy setkávají, když vstupují na trh práce nebo když chtějí pracovat více. V EU stále přetrvává výrazný, byť snižující se rozdíl v odměňování, přičemž průměrný hrubý hodinový výdělek zaměstnaných mužů byl v roce 2015 přibližně o 16 % vyšší než u zaměstnaných žen. Tento rozdíl je zejména výsledkem nedostatečného zastoupení žen v dobře placených odvětvích a povoláních, včetně manažerských a kontrolních pozic, což v určité míře odráží diskriminaci na trhu práce. Zároveň je u žen větší pravděpodobnost, že budou čerpat pracovní volno z důvodu péče o závislé členy rodiny nebo příbuzné. Větší podíl práce na částečný úvazek spolu s kratší a více přerušovanou pracovní kariérou se kromě toho u žen často odrazí v podobě nižšího důchodu. Z toho vyplývá, že do tvorby politik je nutné komplexně začlenit hledisko vyváženosti pracovního a soukromého života. Některé členské státy přijímají další opatření s cílem zajistit přístup k cenově dostupné a kvalitní péči o děti a k dalším pečovatelským službám, k dovolené a pružné pracovní době a odstranit stávající faktory odrazující lidi od práce, jež vyplývají ze systému daní a sociálních dávek (zejména u druhých výdělečně činných osob v domácnosti). Tato opatření mají spolu s prováděním antidiskriminačních opatření zásadní význam pro přechod k rovnému zacházení se ženami. Následně pak podporují sociální mobilitu směrem nahoru, posilují rovné příležitosti a snižují nerovnosti a chudobu v souladu s cíli pilíře sociálních práv, což má přínosy napříč generacemi. Starší pracovníci zůstávají stále delší dobu na trhu práce. Míra zaměstnanosti u nich v období po krizi vzrostla ve všech věkových skupinách nad 55 let (avšak s velkými rozdíly mezi jednotlivými členskými státy) a i nadále roste. Tento trend podpořila mimo jiné i poslední vlna penzijních reforem, které ve většině členských států zvýšily věkovou hranici pro odchod do důchodu, a dostupnost flexibilních pracovních úvazků. Tento proces však musí být spojen s dostupností vhodných politik upravujících rovnováhu mezi pracovním a soukromým životem a s podporou řízení věkové struktury včetně modernizace pracovního prostředí. Některé země v této souvislosti podporují delší pracovní život umožněním pružnějšího přechodu do důchodu a kombinací důchodu s pracovním příjmem. Prioritou zůstává řešení dlouhodobé nezaměstnanosti a nezaměstnanosti mladých lidí. Nezaměstnanost mladých lidí dosud i přes stálý pokles činí 17 % (druhé čtvrtletí 2017) a v řadě zemí představuje palčivý problém. Totéž platí pro podíl lidí, kteří nejsou zaměstnáni ani se neúčastní vzdělávání nebo odborné přípravy (NEET). Dlouhodobá nezaměstnanost zůstává v některých zemích velmi vysoká a na celkové nezaměstnanosti se podílí téměř 50 %. Dlouhé trvání nezaměstnanosti vede ke zhoršování dovedností, nižšímu zájmu o trh práce a v konečném důsledku i k vysokému riziku chudoby a sociálního vyloučení. Kromě toho hrozí, že se z cyklické nezaměstnanosti stane nezaměstnanost strukturální, což bude mít negativní dopady na potenciální růst. Opatření, jež členské státy přijaly v souladu s doporučeními Rady z února 2016 o začleňování dlouhodobě nezaměstnaných osob a v souladu se systémem záruk pro mladé lidi, mohou výrazně přispět k zlepšení. Zaručení přístupu ke kvalitnímu inkluzivnímu vzdělávání a zvýšení investic do vnitrostátních systémů vzdělávání a do získávání dovedností jsou klíčem k tomu, aby se z lidí mohli stát angažovaní a aktivní občané a aby jim byl usnadněn vstup na trh práce a přechody v rámci trhu práce. Bude-li pokrok postupovat nynějším tempem, Evropa je na dobré cestě k dosažení cílů do roku 2020 v oblasti míry předčasných odchodů ze vzdělávání a dosažení terciárního vzdělání. Členské státy přijímají opatření k modernizaci svých vzdělávacích systémů, zejména s cílem předcházet předčasnému odchodu ze vzdělávání a řešit slabé ovládání základních dovedností, zejména překonáním rozdílů ve vzdělávání znevýhodněných žáků. V některých případech jsou zaváděna zvláštní opatření, jež mají podpořit začlenění migrantů do vzdělávacího procesu. Vysokou prioritu má také zvýšení relevantnosti vysokoškolského vzdělávání pro trh práce. V souladu s novou agendou dovedností pro Evropu zahájily v mnoha členských státech činnost vnitrostátní koalice pro digitální dovednosti a pracovní místa s cílem podpořit investice do digitálních dovedností. Členské státy, často s podporou sociálních partnerů a dalších zúčastněných subjektů, zlepšují kvalitu odborného vzdělávání a přípravy, učňovské přípravy a mechanismů pro ověřování dovedností získaných mimo formální systém. Dobré fungování trhu práce, vytváření kvalitních pracovních míst, podporu podnikání a vyšší účast na trhu práce lze podpořit vhodnou kombinací flexibility a jistoty v zaměstnání a během přechodů mezi zaměstnáními. Klíčovými cíli je podpořit vytváření pracovních míst se smlouvou na dobu neurčitou, zajistit, aby smlouvy na dobu určitou představovaly „odrazový můstek“, a nikoli slepou uličku, usnadnit přestupy mezi zaměstnáními a umožnit podnikatelům, aby své podniky rozvíjeli. Členské státy činí opatření k dosažení vyvážené politické reakce v této oblasti, zejména jasnější a předvídatelnější úpravou právního rámce pro propouštění ze zaměstnání a zohledněním potřeby účinných systémů sociální ochrany přizpůsobených rozmanitějším potřebám a okolnostem, zejména v reakci na nové formy práce. Míra pokrytí a přiměřenosti dávek v nezaměstnanosti a jiných dávek a služeb se mezi členskými státy stále značně liší. V této souvislosti se jako zvlášť důležité pro zvládnutí výzev, jež představuje globalizace a digitální změna, jeví účinné aktivní politiky na trhu práce umožňující hladký přechod mezi pracovními místy. Souběžně s hospodářským oživením a oživením na trhu práce se v roce 2016 dál snižoval podíl osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením a dosáhl úrovně z roku 2008. K tomuto snižování dochází především v důsledku poklesu podílu domácností s nízkou intenzitou práce a nižší míry hmotné deprivace, zatímco míra ohrožení (příjmovou) chudobou se stabilizovala. Celkový počet osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením se sice snižuje, ale zůstává i nadále na velmi vysoké úrovni – 118 milionů osob neboli 23,5 % veškerého obyvatelstva v roce 2016, což daleko zaostává za cílem strategie Evropa 2020 v oblasti chudoby a sociálního začlenění. Příjmová nerovnost v EU – po vzestupu v důsledku krize – mírně poklesla. Nejbohatších 20 % obyvatelstva mělo v roce 2016 disponibilní příjem přibližně pětkrát vyšší než nejchudších 20 %, a to s velkými rozdíly mezi jednotlivými zeměmi (a se zvýšením nerovnosti v některých z nich). Přetrvávání poměrně velké příjmové nerovnosti, často spojené s nerovnými příležitostmi v přístupu ke vzdělávání, odborné přípravě a sociální ochraně a odrážející slabé výsledky na trhu práce, vyvolává obavy z hlediska spravedlnosti, sociálního začleňování a udržitelného růstu. Členské státy pokračují v modernizaci systémů sociální ochrany zlepšováním pokrytí a přiměřenosti dávek a služeb, zejména pro pracovníky s nestandardními pracovními smlouvami, a aktivně podporují účast na trhu práce. V souladu se zásadami evropského pilíře sociálních práv některé členské státy rozšířily možnost účasti na programech sociálního zabezpečení (včetně rodičovské dovolené, dávek v nezaměstnanosti a nemocenských dávek) i na osoby samostatně výdělečně činné a na svobodná povolání, na které se předtím nevztahovaly. Ve dvou zemích, Řecku a Itálii, byla poprvé zavedena celostátní opatření na podporu minimálního příjmu. Přijímají se rovněž opatření zaměřená na větší aktivaci příjemců sociálních dávek, například prostřednictvím povinné účasti na aktivních politikách trhu práce a/nebo zlepšováním individualizovaných služeb. V této souvislosti je důležité zajistit všem pracovníkům, včetně osob samostatně výdělečně činných, účinný přístup k systémům sociální ochrany a zlepšovat koordinaci mezi službami zaměstnanosti a sociálními službami, a to i pomocí vytváření jednotných kontaktních míst, s cílem adresnějšího zacílení kvalitních služeb na ty, kdo jsou v nouzi a potřebují podporu, a jejich (opětovné) začlenění na trh práce. Důležitou roli při snižování dopadů chudoby a nerovnosti sice mají daňové systémy a systémy sociálních dávek, měřený dopad sociálních transferů (vyjma důchodů) na riziko chudoby však v roce 2016 stále mírně klesal. Tento vývoj, který zatím nezohledňuje nejnovější reformy zaměřené na posílení sociální bezpečnosti, neumožňuje vidět rozdíly ve vývoji na úrovni jednotlivých zemí. Konkrétně může odrážet změny v pokrytí a přiměřenosti dávek, nedostatek indexace (v kontextu celkově rostoucích příjmů), jakož i změny ve složení domácností (a souvisejících charakteristik těch, kteří jsou chudobou ohroženi). K řešení nerovností a snižování chudoby, včetně zastavení jejich přenášení do dalších generací, mohou členské státy přijímat další opatření v různých oblastech, včetně zlepšování daňového systému a systému sociálních dávek, podpory rovných příležitostí v oblasti vzdělávání a odborné přípravy, zajištění přístupu ke kvalitní zdravotní péči, podpory rovnosti žen a mužů a dalších opatření. Prioritou nadále zůstává zabezpečení přiměřenosti důchodů, přičemž je třeba zajistit finanční udržitelnost systémů sociálního zabezpečení. Většina reforem z poslední doby často zahrnuje opatření ke zlepšení přiměřenosti, zejména u nižších důchodů. Některé země např. přijaly opatření zaměřená na zvýšení minimálních důchodů nebo snížení daňového zatížení nižších důchodů. K větší přiměřenosti by v některých členských státech mohlo přispět také posílení doplňkových důchodů a jiné formy penzijního spoření. V souvislosti s demografickou změnou by se mělo upustit od takových reforem důchodového systému, jež mohou vést k dřívějšímu odchodu z trhu práce, a tedy k ohrožení udržitelnosti a přiměřenosti důchodů. V této souvislosti a ve světle přetrvávajícího rozdílu ve starobních důchodech žen a mužů, jakož i zvýšeného rizika chudoby starších žen jsou v některých členských státech zapotřebí opatření k zajištění sladění věku odchodu do důchodu pro obě pohlaví. Rovný a včasný přístup ke kvalitní zdravotní a dlouhodobé péči, jakož i účinná podpora zdraví a prevence nemocí jsou klíčové pro podporu zdravého a aktivního obyvatelstva a pro dosažení hospodářské prosperity. V řadě členských států byly v souladu s jejich pravomocemi provedeny reformy v oblasti zdravotní péče s cílem podpořit poskytování a dostupnost účinných primárních zdravotnických služeb; zakotvit podporu dobrého zdraví a prevenci nemocí do primární péče; zefektivnit specializovanou a nemocniční péči a posílit jejich udržitelnost; a zlepšit přístup k cenově dostupným léčivům používaným nákladově efektivním způsobem. Některé členské státy rovněž přijímají opatření zaměřená na zvýšení účinnosti a kvality služeb dlouhodobé péče. To by mělo podpořit sociální začleňování a snížit překážky bránící osobám pečujícím o rodinu, zejména ženám, v účasti na trhu práce. Dobře fungující sociální dialog je klíčem k dosažení sociální spravedlnosti při současném zajištění hospodářské výkonnosti. Sociální dialog má ústřední význam při opětovném posilování sociálních práv a upevňování udržitelného a inkluzivního růstu. Míra a dopady zapojení sociálních partnerů do přípravy a provádění příslušných reforem se v jednotlivých zemích EU výrazně liší. Je tomu tak zejména v důsledku rozdílné praxe a rozdílných institucionálních struktur v jednotlivých členských státech a v důsledku různých možností a příspěvků sociálních partnerů. Žádný jednotný model, který by mohl sloužit jako příklad hodný následování, neexistuje, ale důležité je, aby sociální partneři byli aktivně zapojeni ve všech fázích tvorby politik a jejich provádění, a to v souladu s evropským pilířem sociálních práv.

1. PŘEHLED TRHU PRÁCE, SOCIÁLNÍCH TRENDŮ A VÝZEV V EVROPSKÉ UNII Tento oddíl podává přehled o trhu práce a sociálních trendech a výzvách v Evropské unii a poskytuje podrobný analytický přehled o hlavních oblastech zaměstnanosti a sociální politiky.

1.1 Trendy na trhu práce Podmínky na trhu práce Evropské unie se v roce 2016 a první polovině roku 2017 výrazně zlepšily a došlo k významnému pokroku na cestě k dosažení cíle míry zaměstnanosti podle strategie Evropa 2020. Míra zaměstnanosti (věková skupina 20–64 let) zaznamenala v roce 2016 největší růst od krize, a to o 1 procentní bod na 71,1 %. V první polovině roku 2017 tento růst pokračoval a ve druhém čtvrtletí 2017 dosáhl 72,2 %, což je nejvyšší úroveň, jaká kdy byla v EU dosažena. Počet zaměstnaných osob přitom ve druhém čtvrtletí 2017 činil 235,4 milionu, což je o 3,5 milionu pracovních míst více než o rok dříve. Pokud by růst míry zaměstnanosti pokračoval současným tempem, cíl 75% zaměstnanosti stanovený v rámci strategie Evropa 2020 by byl obecně dosažitelný. Výrazně se zlepšila také situace v eurozóně, kde míra zaměstnanosti dosáhla ve druhém čtvrtletí 2017 nejvyšší úrovně, 70,9 %. Oživení v oblasti zaměstnanosti je podporováno stálým růstem zapojení na trhu práce, kde míra pracovní aktivity (věková skupina 15–64 let) ve druhém čtvrtletí 2017 dosáhla rekordní úrovně 73,4 % (v eurozóně 73 %). Trvající růst zaměstnanosti se promítl do trvalého poklesu míry nezaměstnanosti (15–74), která ve druhém čtvrtletí roku 2017 dosáhla 7,7 % (v eurozóně 9,2 %) a pozvolna se blížila k předkrizové úrovni. Tato skutečnost je o to pozitivnější, že více lidí, kteří nebyli dříve ekonomicky aktivní, vstoupilo na trh práce a zvýšilo početnost pracovní síly (včetně více uchazečů o zaměstnání). Rychle se snižovala nezaměstnanost mladých lidí a dlouhodobá nezaměstnanost. Míra nezaměstnanosti mladých lidí je sice stále vysoká (zejména v některých členských státech), ale ve druhém čtvrtletí 2017 se meziročně snížila téměř o 2 procentní body na 17 % (v eurozóně 19,1 %). Nyní je přibližně o 7 procentních bodů pod nejvyšší hodnotou 23,9 % dosaženou v prvním čtvrtletí 2013. Míra dlouhodobé nezaměstnanosti (tj. nezaměstnanost trvající déle než 12 měsíců vyjádřená podílem ekonomicky aktivního obyvatelstva) vykazovala podobný trend a ve druhém čtvrtletí 2017 meziročně poklesla o 0,6 procentního bodu na 3,4 % (v eurozóně na 4,7 %). Podíl dlouhodobé nezaměstnanosti na celkové nezaměstnanosti se rovněž snižuje, ale při hodnotě 45,6 % (v eurozóně 49,7 %) zůstává vysoký, přičemž v některých členských státech překračuje dokonce 50 %. Míra velmi dlouhodobé nezaměstnanosti (tj. v případech osob nezaměstnaných déle než 24 měsíců) navíc klesá jen pomalu, což zvyšuje riziko, že se nezaměstnanost stane trvalou. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Oživení v oblasti zaměstnanosti a pokles nezaměstnanosti byly vzhledem ke stálému, ale jen mírnému růstu HDP překvapivě silné. Tento trend se jasně ukázal v posledních dvou letech jak v rámci EU, tak v rámci eurozóny. Pomalý růst počtu odpracovaných hodin na jednu zaměstnanou osobu však ukazuje na přetrvávající ochablost trhu práce, neboť tento počet hodin zůstává o 3 % nižší než jeho předkrizová úroveň v EU (graf 2) a přibližně o 4 % nižší v eurozóně. K tomuto vývoji přispíval růst práce na částečný úvazek a v menší míře také snižování počtu pracovních hodin u pracovníků na plný úvazek. V roce 2016 však zaměstnanost na plný úvazek rostla rychleji než zaměstnanost na částečný úvazek (jak je popsáno dále v tomto oddíle). Zdroj: Eurostat, národní účty (výpočty GŘ pro zaměstnanost). U starších pracovníků byl růst zaměstnanosti výraznější. Jak je znázorněno na grafu 3, největší přírůstek v oblasti zaměstnanosti v EU (o 4,6 % v roce 2016) byl zaznamenán u starších pracovníků (ve věku 55–64 let). K tomu musíme přičíst trvale rostoucí míru zaměstnanosti u této skupiny v pokrizovém období (ze 45,5 % v roce 2008 na 55,3 % v roce 2016) a odpovídající růst míry ekonomické aktivity (na 59,1 % v roce 2016). Tento trend je odrazem probíhajících reforem vnitrostátních penzijních systémů s cílem zlepšit jejich udržitelnost a zvýšit nabídku pracovních sil v kontextu demografické změny (včetně prodlužování střední délky života). Stejně jako v roce 2015 byl růst zaměstnanosti poměrně nízký u pracovníků v nejmladší (15–24 let) a střední (25–54 let) věkové skupině, i když u nejmladší věkové skupiny rostla zaměstnanost rychleji (o 1,3 % oproti 0,8 %). Vzhledem ke stabilní míře ekonomické aktivity (41,5 % v roce 2015 i v roce 2016) přispívalo stálé vytváření pracovních míst pro mladé lidi ke snižování nezaměstnanosti mladých lidí. Míra zaměstnanosti mužů a žen byla srovnatelná, stejně jako tomu bylo již v roce 2015. Zaměstnanost mužů i žen vzrostla v roce 2016 o 1,4 %. To znamená, že zatímco míra zaměstnanosti v obou skupinách rostla (o 1 p.b. na 76,9 % u mužů a 65,3 % u žen), na rozdílu v zaměstnanosti žen a mužů se to neodrazilo. Zaměstnanost rostla na všech úrovních vzdělanosti, avšak nejvíce se zvýšila u pracovníků s vyšším vzděláním. Počet zaměstnaných osob s vysokoškolským vzděláním (ve věku 25–64 let) v roce 2016 skutečně vzrostl o 3,1 %. U pracovníků se středním (tj. vyšším sekundárním) vzděláním a s nízkou kvalifikací (s nižším sekundárním nebo nižším vzděláním) byl zaznamenán relativně nižší nárůst o 0,4 %, resp. o 0,9 %. Podrobné trendy podle jednotlivých členských států jsou popsány v dalších oddílech zprávy.

Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. V důsledku oživení dochází k nárůstu pracovních míst na dobu určitou i na dobu neurčitou, a to s rostoucím podílem práce na plný úvazek. V absolutních číslech byl nárůst počtu zaměstnanců s pracovní smlouvou na dobu neurčitou v roce 2016 (o 2,7 milionu) vyšší než u zaměstnanců na dobu určitou (o 0,6 milionu), ačkoli v procentním vyjádření byl růst vyšší u druhé z obou skupin. Podíl zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou na celkovém počtu zaměstnanců zůstával stabilní, a to ve výši 14,2 % (podrobněji v oddíle 3.3.1). Samostatná výdělečná činnost vzrostla v roce 2016 jen nepatrně (o 0,3%), přičemž rychleji rostl počet samostatně výdělečně činných osob bez zaměstnanců (podrobněji v oddíle 3.1.1). Jak bylo zmíněno v předchozí části této kapitoly, od vypuknutí krize podstatně vzrostl počet pracovníků na částečný úvazek (asi o 11 % v porovnání s rokem 2008), zatímco zaměstnanost na plný úvazek poklesla (o 2 %). Tento trend se nicméně možná začíná měnit, neboť v roce 2016 bylo vytvořeno poměrně více pracovních míst na plný úvazek než na částečný úvazek (k čemuž došlo od roku 2008 pouze jednou, v roce 2014). Podíl nedobrovolné práce na částečný úvazek navíc v roce 2016 poklesl z 29,1 % na 27,7 %. V souladu s trendem posledních let bylo nejvíce pracovních míst vytvořeno v oblasti služeb (nárůst o 1,7 %). Také průmysl a stavebnictví vykazovaly slušný růst (obě odvětví s nárůstem o 1 %). Ve stavebnictví byl zaznamenán kladný růst zaměstnanosti poprvé od roku 2008 – i když v porovnání s uvedeným rokem je v tomto odvětví v současnosti stále zaměstnáno o 18 % osob méně. Počet pracovních míst v zemědělství v souladu s dlouhodobým trendem i nadále klesal, v roce 2016 o 4 %. 1.2 Sociální trendy Zlepšení podmínek na trhu práce vedlo k celkovému zlepšování finanční situace domácností. Reálný hrubý disponibilní příjem domácností, jímž se měří tržní příjem domácností upravený o daně a sociální transfery, vzrostl v roce 2016 po třetí rok v řadě a dosáhl nejvyšší předchozí hodnoty zaznamenané v roce 2009. Čtvrtletní údaje ukazují na stabilní meziroční růst v roce 2016 přibližně o 2 %. Růst pak pokračoval i v prvním čtvrtletí roku 2017, i když poněkud pomaleji. Nedávný růst táhnou vyšší pracovní příjmy, přičemž stálým tempem rostou odměny u osob samostatně výdělečně činných a zejména u zaměstnanců. To většinou odpovídá vyšší míře zaměstnanosti a v menší míře pak zvyšování mezd. Růst disponibilních příjmů domácností podpořilo i zvýšení sociálních dávek, avšak jejich příspěvek k celkovému růstu hrubého disponibilního příjmu domácností se ve druhé polovině roku 2016 snížil. Příspěvek příjmů z nemovitostí a jiných příjmů v posledních letech zůstával stabilní, avšak růst hrubého disponibilního příjmu domácností nepříznivě ovlivňovaly vyšší příspěvky na sociální zabezpečení a vyšší daně. Díky zlepšené příjmové situaci domácností se snížil počet osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením (AROPE). Tento ukazatel se v roce 2016 dále zlepšoval již čtvrtý rok za sebou a poklesl na 23,5 % (z 23,8 % o rok dříve) a blíží se nyní své nejnižší úrovni 23,3 %, které bylo dosaženo v roce 2009. K dosažení hlavního cíle strategie Evropa 2020 – vymanit nejméně 20 milionů osob z chudoby oproti roku 2008 – je ovšem tento pokrok i nadále nedostatečný. V roce 2016 bylo chudobou nebo sociálním vyloučením ohroženo zhruba 118 milionů osob, což je přibližně o 700 000 víc než v roce 2008. V některých skupinách převládalo větší ohrožení: děti (ve věku 0–17 let: 26,4 %), mladí lidé (ve věku 18–24 let: 30,5 %) a rovněž osoby s nanejvýš nižším sekundárním vzděláním (34,9 %) a osoby se zdravotním postižením (ve věku 16 let a více: 29,9%). Chudobou nebo sociálním vyloučením byly v roce 2016 ohroženy rovněž dvě třetiny nezaměstnaných. U lidí narozených mimo EU bývá ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením vyšší (39,1 % v roce 2015). Naopak starší lidé (ve věku nad 65 let) zůstávají poněkud lépe chráněni (s mírným zhoršením ze 17,4 % v roce 2015 na 18,3 % v roce 2016). Zdroj: Eurostat, SILC. Pozn.: EU27 v tomto grafu odpovídá EU bez Chorvatska (údaje pro Chorvatsko jsou k dispozici teprve od roku 2010). Při pohledu na dílčí složky AROPE zůstává příjmová chudoba nejvýznamnější výzvou. Počet osob ohrožených chudobou (AROP) v několika letech po krizi stoupal, a to v důsledku špatné hospodářské situace a situace na trhu práce do poloviny roku 2014 – vrcholu 87 milionů dosáhl v roce 2016. V roce 2015 a 2016 se však z hlediska podílu obyvatel počet osob ohrožených chudobou stabilizoval (17,3 % v obou letech) díky oživení a zlepšujícím se podmínkám na trhu práce. Zůstává však nadále nad úrovní před krizí, která v roce 2009 činila 16,4 %. Bleskový odhad za příjmový rok 2016 naznačuje, že se příjmová chudoba ve většině členských států dále stabilizovala. Počet osob trpících silnou materiální deprivací (SMD) od roku 2013 klesal a v roce 2016 dosáhl historicky nejnižší naměřené hodnoty (37,8 milionu). Toto číslo představuje 7,5 % obyvatelstva EU (oproti 8,1 % v roce 2015). Jeho pokles, který odráží snížení absolutní chudoby, je hlavní hybnou silou, která zodpovídá za nižší počet osob ohrožených chudobou a sociálním vyloučením. Zlepšená situace na trhu práce vedla ke snížení podílu osob žijících v (kvazi)domácnostech bez zaměstnané osoby. Tento podíl vzrostl v roce 2016 na 10,4 % (čili 38,8 milionu osob) a klesá z nejvyšší úrovně 11,2 %, dosažené v roce 2014. V dlouhodobější perspektivě však zůstává v porovnání s rokem 2008 (9,2 %) vyšší. Riziko chudoby pracujících se i nadále vyznačuje stoupající tendencí (která přišla s krizí) a v roce 2016 mělo dopad na 9,6 % obyvatel v produktivním věku. Tato hodnota se drží nad nejnižší úrovní 8,3 %, které bylo dosaženo v roce 2010, a odpovídá více než 32 milionům pracovníků ohrožených chudobou. Zaměstnání má sice rozhodující význam pro snižování ohrožení chudobou, avšak samo o sobě ne vždy stačí k tomu, aby se lidé z chudoby vymanili. Na budoucí výsledky dosahované v tomto ukazateli může mít dopad růst nestandardních forem zaměstnání a polarizace zaměstnání. Příjmová nerovnost začala pomalu klesat v roce 2016 poté, co po odeznění krize vzrostla. Koeficient příjmové nerovnosti (tj. poměr celkových příjmů, které získalo 20 % obyvatel s nejvyššími příjmy, a celkových příjmů získaných 20 % obyvatel s nejnižšími příjmy) se mírně snížil z 5,2 v roce 2015 na 5,1 v roce 2016, přičemž od roku 2009 stoupal z 4,9. Tento mírný pokrok odráží lepší hospodářské podmínky a podmínky na trhu práce. Nicméně za průměrným ukazatelem EU pro příjmovou nerovnost se skrývají značné rozdíly mezi zeměmi (viz oddíl 3.4).





2. ZÁZNAM AKTUÁLNÍ SITUACE PODLE SROVNÁVACÍHO PŘEHLEDU SOCIÁLNÍCH UKAZATELŮ Evropský pilíř sociálních práv, podepsaný jako interinstitucionální prohlášení Evropským parlamentem, Radou a Komisí dne 17. listopadu 2017, stanoví řadu klíčových zásad a práv na podporu spravedlivých a dobře fungujících trhů práce a sociálních systémů. Je navržen jako vodítko pro obnovený proces konvergence mezi členskými státy směrem k lepším pracovním a životním podmínkám. K evropskému pilíři sociálních práv je připojen nový srovnávací přehled sociálních ukazatelů ke sledování výsledků a určování trendů v jednotlivých členských státech. Toto vydání společné zprávy o zaměstnanosti předkládá výsledky ze srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů, který nahrazuje srovnávací přehled klíčových ukazatelů zaměstnanosti a sociálních ukazatelů dohodnutý v roce 2013. Tento nový srovnávací přehled poskytuje řadu hlavních ukazatelů, jež mají zobrazovat výsledky členských států v oblasti zaměstnanosti a v sociální oblasti ve třech základních aspektech vymezených v rámci tohoto pilíře: i) rovné příležitosti a přístup na trh práce, ii) dynamické trhy práce a spravedlivé pracovní podmínky a iii) veřejná podpora / sociální ochrana a začleňování. Tato analýza je zasazena do širších reformních souvislostí, o nichž se pojednává v kapitole 3. 2.1 Vysvětlení ke srovnávacímu přehledu Srovnávací přehled sociálních ukazatelů bude ústředním nástrojem pro sledování konvergence směrem k lepším pracovním a životním podmínkám. Konkrétně sestává z následujících 14 hlavních ukazatelů, jež posuzují zaměstnanost a širší sociální trendy: -Rovné příležitosti a přístup na trh práce: 1.Podíl osob předčasně odcházejících ze vzdělávání a odborné přípravy, věková skupina 18–24 let 2.Rozdíl v míře zaměstnanosti žen a mužů, věková skupina 20–64 let 3.Příjmová nerovnost měřená koeficientem příjmové nerovnosti – S80/S20 4.Míra ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením (AROPE) 5.Mladí lidé, kteří nejsou zaměstnaní ani se neúčastní vzdělávání nebo odborné přípravy (míra NEET), věková skupina 15–24 let -Dynamické trhy práce a spravedlivé pracovní podmínky: 6.Míra zaměstnanosti, věková skupina 20–64 let 7.Míra nezaměstnanosti, věková skupina 15–74 let 8.Účastníci aktivních politik na trhu práce na 100 osob, jež chtějí pracovat 9.Reálný hrubý disponibilní příjem domácností, na hlavu 10.Odměny zaměstnancům za jednu odpracovanou hodinu, v eurech

-Veřejná podpora / sociální ochrana a začleňování: 11.Účinek sociálních transferů (kromě důchodů) na snižování chudoby 12.Děti mladší tří let ve formální péči o děti 13.Subjektivně neuspokojená potřeba zdravotní péče 14.Podíl obyvatel se základními nebo vyššími celkovými digitálními dovednostmi. Společnou metodiku, která se používá při analýze srovnávacího přehledu, schválil Výbor pro zaměstnanost a Výbor pro sociální ochranu (podrobnosti viz příloha 3). Hodnotí situaci a vývoj v členských státech sledováním úrovní a meziročních změn každého z hlavních ukazatelů, jež srovnávací přehled sociálních ukazatelů obsahuje. Úrovně a změny se klasifikují podle jejich rozdílu v porovnání s příslušným (neváženým) průměrem EU. Hodnocení úrovní a změn u jednotlivých členských států se pak (pomocí předem stanoveného vzoru) kombinují, a každý členský stát je tak zařazen do jedné ze sedmi kategorií („nejlepší“, „lepší než průměr“, „dobrý, ale je třeba sledovat“, „průměrný/neutrální“, „slabý, avšak zlepšující se“, „je nutné sledovat“ a „kritické situace“). Na základě toho tabulka 1 podává shrnutí údajů ze srovnávacího přehledu podle nejnovějších údajů, které jsou u každého ukazatele k dispozici. Tabulku je třeba prostudovat pečlivě, ne mechanicky. Za tímto účelem je v kapitole 3 uvedena podrobná analýza uvedených 14 ukazatelů, včetně dlouhodobých trendů a případně i dalších ukazatelů. Nadcházející zprávy o jednotlivých zemích navíc poskytnou hloubkovou analýzu všech „kritických situací“ a další sociálně-ekonomické souvislosti, jež umožní v rámci evropského semestru lépe vyhodnotit problémy v jednotlivých zemích. V případech potřeby tak bude zajištěn analytický základ pro následné návrhy doporučení Komise pro jednotlivé země. 2.2 Fakta ze srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů Dosažení sblížení v oblasti „sociálního pokroku“ v aspektech vymezených v sociálním pilíři vyžaduje konkrétní opatření. Z analýzy hlavních ukazatelů vyplývá, že v 17 členských státech se vyskytuje nejméně jedna „kritická situace“. V rámci 14 posuzovaných aspektů bylo zjištěno 50 „kritických situací“, což odpovídá téměř 13 % všech hodnocení. Započítáme-li tři problematičtější klasifikace, „kritická situace“, „je nutné sledovat“ a „slabý, ale zlepšující se“, dospějeme k celkovému počtu 129, tj. jedna třetina všech hodnocení. Při pohledu na tyto tři široké aspekty, kterými se srovnávací přehled zabývá, se problematické označení častěji objevuje v oblasti „veřejné podpory / sociální ochrany a začleňování“, s průměrem 11,8 případu (z toho 4,5 jsou „kritické situace“) na každý ukazatel. Nejproblematičtějším se zdá být účinek sociálních transferů na snižování chudoby, vzhledem k tomu, že je označen u 13 členských států (z toho 5 v nejnižší kategorii). Za nimi následují aspekty „rovné příležitosti a přístup na trh práce“ a „dynamické trhy práce a spravedlivé pracovní podmínky“, u nichž je v průměru označeno přibližně 9 a 8,8 případů na každý ukazatel (resp. 4 a 3 „kritické situace“ u každého z nich). V rámci prvního aspektu jsou nejčastěji označovanými ukazateli rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů (10 případů). U posledního aspektu se jeví jako ukazatele s největším počtem výzev odměny zaměstnancům za odpracovanou hodinu (13 označení). Srovnávací přehled ukazuje zlepšující se situaci na pracovním trhu a sociální situaci v EU jako celku. V průměru za EU 11 ze 14 hlavních ukazatelů zaznamenalo zlepšení za poslední rok, za který jsou údaje k dispozici (tj. rok 2016 nebo 2015 v závislosti na dostupnosti údajů), a potvrdilo stálé zlepšování situace na trzích práce a sociální situace, jež doprovází hospodářské oživení. Konkrétně, pokud jde o míru nezaměstnanosti, lze nyní 11 členských států zařadit do kategorie nejlepších nebo lepších než průměr, a pouze jedna země je v kritické situaci. Dvanáct členských států je rovněž označeno jako nejlepší nebo lepší než průměr z hlediska míry zaměstnanosti a 12 členských států z hlediska podílu osob ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením. Dva ukazatele (rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů a odměny zaměstnancům za odpracovanou hodinu) však zůstávají v podstatě beze změny a jeden z nich (účinek sociálních transferů na snižování chudoby) se mírně zhoršil. Situace v členských státech zůstává nerovnoměrná a závažnost výzev se v různých členských státech velmi liší. Většina členských států je označena alespoň jednou výzvou v souvislosti s hlavními ukazateli, kromě Dánska, Německa, Francie, Nizozemska, Švédska a Spojeného království. Řecko, Rumunsko, Itálie a Bulharsko vykazují „kritické situace“, situace, které „je nutné sledovat“ nebo „slabé, avšak zlepšující se“ situace v deseti nebo více ukazatelích. Zdaleka největší počet „kritických situací“ (tj. ukazatelů, které jsou mnohem horší než průměr a buď se nezlepšují dostatečně rychle, nebo se dále zhoršují) v této skupině vykazují Řecko a Rumunsko. V případě Řecka jsou kritické situace zaznamenány ve všech třech oblastech (nicméně v oblasti předčasného odchodu ze vzdělávání byly zaznamenány dobré výsledky). U Rumunska jsou kritické situace nejvíce soustředěny v oblastech označených jako „rovné příležitosti a přístup na trh práce“ a „veřejná podpora / sociální ochrana a začleňování“. Podle celkového počtu následují Kypr (9 výzev), Španělsko a Chorvatsko (8 výzev), Lotyšsko, Litva a Portugalsko (každé se 7 výzvami). Naopak Dánsko je nejlepší nebo lepší než průměr ve všech 14 hlavních ukazatelích, po něm následuje Švédsko (12 ukazatelů), Rakousko (10 ukazatelů) a Nizozemsko (9 ukazatelů). Z hlediska rovných příležitostí a přístupu na trh práce došlo v uplynulém roce ke zlepšení situace, pokud jde o osoby předčasně odcházející ze vzdělávání a odborné přípravy, ohrožení chudobou a sociálním vyloučením a NEET v EU. Situace však zůstává v podstatě stabilní, co se týče rozdílu v zaměstnanosti žen a mužů a příjmové nerovnosti (měřené koeficientem příjmové nerovnosti). Podle jednotlivých ukazatelů: ·Španělsko, Malta, Portugalsko a Rumunsko čelí kritické situaci, pokud jde o osoby předčasně odcházející ze vzdělávání a odborné přípravy, zatímco nejlepší byly Chorvatsko, Litva a Slovinsko, ·Řecko, Itálie, Malta a Rumunsko zaznamenaly kritický výsledek v rozdílu v zaměstnanosti žen a mužů, zatímco nejlepší byly Lotyšsko, Litva a Švédsko, ·Bulharsko, Řecko, Španělsko a Litva čelí kritické situaci, pokud jde o příjmovou nerovnost, v porovnání s dobrými výsledky České republiky, Slovinska, Slovenska a Finska, ·pokud jde o ohrožení chudobou nebo sociálním vyloučením, je situace kritická v Bulharsku, Řecku a Rumunsku, zatímco nejlepší jsou Česká republika, Dánsko, Nizozemsko a Finsko, ·Bulharsko, Řecko, Chorvatsko, Kypr a Rumunsko čelí kritické situaci, pokud jde o NEET, naopak nejlépe si vedou Dánsko, Lucembursko, Nizozemsko a Švédsko. Přejdeme-li k dynamickým trhům práce a spravedlivým pracovním podmínkám v EU, v uplynulém roce se zlepšila situace v oblasti míry zaměstnanosti a nezaměstnanosti, účasti na aktivních politikách na trhu práce a růstu hrubého disponibilního příjmu domácností na hlavu, zatímco v oblasti odměny na jednoho zaměstnance byla v podstatě stabilní. Podle jednotlivých ukazatelů:

·Řecko, Chorvatsko a Itálie dosud čelí kritické situaci, pokud jde o míru jejich zaměstnanosti, zatímco nejlepší jsou Dánsko, Německo, Nizozemsko, Švédsko a Spojené království, ·Řecko má kritickou míru nezaměstnanosti, zatímco nejlepší jsou Česká republika a Německo, ·Bulharsko, Estonsko, Chorvatsko, Rumunsko a Slovinsko čelí kritické situaci, pokud jde o účast na aktivních politikách na trhu práce, v porovnání s výsledky Belgie, Dánska, Francie, Maďarska a Švédska, ·růst hrubého disponibilního příjmu domácností na hlavu je považován za kritickou situaci v Řecku a na Kypru, zatímco nejlepší jsou Polsko a Rumunsko, ·Bulharsko, Maďarsko a Polsko čelí kritické situaci z hlediska odměny na pracovníka, zatímco nejlépe si vedou Belgie, Dánsko, Francie, Lucembursko a Nizozemsko. Pokud jde o veřejnou podporu a sociální ochranu a začleňování, v uplynulém roce se situace zlepšila z hlediska dostupnosti péče o děti, subjektivně neuspokojené potřeby zdravotní péče a digitálních dovedností, ale zhoršila se z hlediska účinku sociálních transferů na snižování chudoby. Podle jednotlivých ukazatelů: ·Bulharsko, Řecko, Itálie, Litva a Rumunsko dosud čelí kritické situaci, pokud jde o schopnost jejich sociálních transferů snižovat chudobu. Na druhé straně nejlepší jsou Dánsko, Rakousko, Finsko a Švédsko, ·Česká republika, Polsko a Slovensko si stojí kriticky v dostupnosti formální péče o děti, zatímco nejlepší jsou Belgie, Dánsko, Lucembursko, Portugalsko a Švédsko, ·Estonsko, Řecko, Itálie, Polsko a Rumunsko čelí kritické situaci, pokud jde o subjektivně neuspokojenou potřebu zdravotní péče (jako „nejlepší“ nebyl prostřednictvím této metodiky určen nikdo), ·Bulharsko a Rumunsko čelí kritické situaci z hlediska digitálních dovedností, zatímco nejlépe jsou na tom Dánsko, Lucembursko, Nizozemsko a Finsko. Tabulka 1: Shrnutí hlavních ukazatelů ve srovnávacím přehledu sociálních ukazatelů Pozn.: Ke dni 31. října 2017 nebyla účast na aktivních politikách na trhu práce k dispozici pro EL, IT, MT, UK (pro LU nebyly údaje dodány kvůli problémům s jejich ověřením); údaje o růstu hrubého disponibilního příjmu domácností na hlavu pro HR, LU a MT nebyly k dispozici; ukazatele koeficient příjmové nerovnosti, míra ohrožení chudobou a sociálním vyloučením a účinek sociálních transferů na snižování chudoby nebyly k dispozici pro IE.



Rámeček 1. Referenční srovnávání – aktuální stav Ve sdělení ze dne 26. dubna 2017 o vytvoření evropského pilíře sociálních práv se konstatuje, že „v řadě oblastí, jako jsou právní předpisy na ochranu zaměstnanosti, podpora v nezaměstnanosti, minimální mzda, minimální příjem a dovednosti, se bude provádět referenční srovnávání a bude probíhat výměna osvědčených postupů“. Komise v roce 2015 v návaznosti na zprávu pěti předsedů a ve spolupráci s členskými státy zahájila referenční srovnání v některých z oblastí uvedených ve sdělení o pilíři sociálních práv. Účelem referenčního srovnávání je podpořit strukturální reformy a posílit konvergenci ve směru k těm, kteří si vedou nejlépe. Ve srovnání s jinými postupy přezkoumávání výsledků, kde je důraz kladen hlavně na porovnávání obecných výsledků, se tato referenční srovnání zaměřují zejména mj. na politické páky (tj. konkrétní parametry politik, které mohou vést k lepším výsledkům). Výbor pro zaměstnanost a Výbor pro sociální ochranu se dohodly na společném přístupu sestávajícím ze tří kroků: 1) určení klíčových výzev a souboru ukazatelů výsledků vysoké úrovně relevantních pro zkoumanou oblast politiky; 2) ukazatele výsledků, jež umožňují referenční srovnávání výkonnosti; 3) určení politických pák, které jsou doprovázeny obecnými zásadami politického vedení a konkrétními ukazateli, jsou-li k dispozici. V této fázi je cílem umožnit srovnávání členských států z hlediska jednotlivých politických pák, a nikoli stanovovat referenční hodnoty. Diskuse ve Výboru pro zaměstnanost o pilotním projektu v oblasti dávek v nezaměstnanosti a aktivních politik na trhu práce začaly v roce 2016, a v roce 2017 bylo dosaženo dohody. Tato dohoda se týká zejména tří ukazatelů výsledků (míra nezaměstnanosti, dlouhodobá nezaměstnanost a míra ohrožení chudobou u nezaměstnaných), dvou ukazatelů výsledků (podíl lidí, kteří chtějí pracovat, účastnících se pravidelných aktivačních opatření a pokrytí nezaměstnaných, jejichž nezaměstnanost trvá méně než 12 měsíců, dávkami v nezaměstnanosti); a tří ukazatelů politických pák, konkrétně v oblasti dávek v nezaměstnanosti (náhradový poměr, podmínky způsobilosti a trvání dávek). Analýza dávek v nezaměstnanosti uvedená v kapitole 3.3 čerpá z výsledků tohoto referenčního srovnání. Stále pokračují práce, pokud jde o politické páky v oblasti aktivačních politik. Ve Výboru pro sociální ochranu se společně s členskými státy připravuje referenční srovnávání systémů minimálního příjmu. Aktuální stav tohoto srovnání je uveden v kapitole 3.4. Postupuje také práce týkající referenčního srovnávání dovedností, s důrazem na politické páky v oblasti vzdělávání dospělých. V rámci evropského pilíře sociálních práv hodlá Komise spolu s členskými státy usilovat o další zohlednění referenčního srovnávání. Jejím cílem je určit zásady pilíře, u nichž může referenční srovnávání pozitivně přispět k přejímání zkušeností a konvergenci směrem nahoru.



3. ZAMĚSTNANOST A SOCIÁLNÍ REFORMY – VÝSLEDKY A OPATŘENÍ ČLENSKÝCH STÁTŮ

Tento oddíl obsahuje přehled aktuálních klíčových ukazatelů zaměstnanosti a sociálních ukazatelů a opatření přijatá členskými státy v prioritních oblastech stanovených v hlavních směrech zaměstnanosti EU, které přijala Rada v roce 2015. U každého směru je uveden nejnovější vývoj vybraných klíčových ukazatelů spolu s politickými opatřeními přijatými členskými státy. Pokud jde o zmíněná opatření, tento oddíl čerpá z národních programů reforem členských států na rok 2017 a ze zdrojů Evropské komise. Není-li uvedeno jinak, informuje tato zpráva pouze o opatřeních prováděných po červnu 2016. Hloubková analýza nedávného vývoje na trzích práce je uvedena ve zprávě o vývoji na trzích práce a vývoji mezd za rok 2017 a v přehledu vývoje zaměstnanosti a sociální situace v Evropě z roku 2017. 3.1 Hlavní směr 5: Podpora poptávky po pracovní síle V tomto oddíle se rozebírá provádění hlavního směru zaměstnanosti č. 5, který členským státům doporučuje vytvářet podmínky podporující poptávku po pracovní síle a vytváření pracovních míst. Nejprve podává přehled o mírách nezaměstnanosti a zaměstnanosti podle členských států, doplňující analýzu na úrovni EU provedenou v kapitole 1, s cílem poukázat na důležitost problému vytváření pracovních míst v jednotlivých zemích. Poté se zabývá dynamikou samostatné výdělečné činnosti, jakožto zástupným ukazatelem podnikání a zdrojem růstu zaměstnanosti samotné. A konečně zkoumá klíčové makroekonomické faktory, které jsou určující při rozhodování o přijímání pracovníků, zejména vývoj mezd a daňového zatížení. Oddíl 3.1.2 informuje o politických opatřeních, jež v těchto oblastech provádějí členské státy s cílem podpořit poptávku po práci, včetně necílených dotací na nábor pracovníků. 3.1.1 Klíčové ukazatele Téměř v polovině členských států míra nezaměstnanosti v roce 2016 výrazně poklesla, o více než 1 procentní bod. K rychlejšímu než průměrnému poklesu došlo zejména v některých členských státech trpících velmi vysokou mírou nezaměstnanosti – zejména ve Španělsku, Chorvatsku a na Kypru (o 2 p.b. nebo více), ale také v Řecku a Portugalsku –, což naznačuje sbližování směrem k nižší úrovni nezaměstnanosti. Zůstávají však velké rozdíly. Jak je patrné z grafu 5 (kde jsou společně znázorněny úrovně i změny podle dohodnuté metodiky pro posuzování hlavních ukazatelů srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů), rozptyl měr nezaměstnanosti v roce 2016 byl i nadále značný, s hodnotami pohybujícími se od zhruba 4 % v České republice a Německu („nejlepší“) po 23,6 % v Řecku („kritické situace“). Ačkoli míra nezaměstnanosti poklesla v Řecku o 1,3 p.b., celková úroveň zůstává velmi vysoká. Míra nezaměstnanosti kromě toho zůstává vysoká v Itálii, bez výrazného zlepšení v roce 2016 (poklesla pouze o 0,2 p.b.). Mezi členskými státy s nižší než průměrnou mírou nezaměstnanosti zaznamenaly v roce 2016 mírné zvýšení Estonsko a Rakousko. Nehledě na stálý pokles od roku 2013 byla ve většině členských států míra nezaměstnanosti v roce 2016 stále ještě vyšší než v roce 2008 (graf 6). Výjimkami jsou pouze Německo, Maďarsko, Malta, Polsko, Spojené království a Česká republika. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil (výpočty GŘ pro zaměstnanost). Období: úrovně roku 2016 a meziroční změna oproti roku 2015. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Míra zaměstnanosti se v 27 z 28 členských států zvýšila, přesto však přetrvávají značné rozdíly. Pouze Lucembursko zaznamenalo v uplynulém roce mírný pokles. Jak je patrné z grafu 7, míry zaměstnanosti se sbližují jen částečně. To se odráží v mírně negativním sklonu regresní přímky, která uvádí změny do souvislosti s úrovní míry zaměstnanosti. Naznačuje to, že v členských státech, pro které je typická nižší míra zaměstnanosti, roste tato míra o něco rychleji než průměr, a naopak – avšak situace je i nadále nerovnoměrná. Míra zaměstnanosti (věková skupina 20–64 let) se velmi liší, počínaje od 56,2 % v Řecku až po 81,2 % ve Švédsku. Na spodní hranici zůstává míra zaměstnanosti hluboko pod úrovní průměru EU (pod hodnotou 65 %) v Řecku, Chorvatsku, Itálii (označeny jako „kritické situace“) a Španělsku (označeno s ohledem na značné zlepšení jako „slabý, avšak zlepšující se“). Poněkud vyšší je v Rumunsku, Belgii a Bulharsku, ačkoli oproti průměrnému tempu roste pomaleji. Naopak Nizozemsko, Dánsko, Spojené království, Německo a Švédsko jsou označeny jako „nejlepší“ díky míře zaměstnanosti 77 % nebo vyšší. V letech 2017 a 2018 se podle hospodářské prognózy Evropské komise z podzimu 2017 očekává růst zaměstnanosti téměř ve všech členských státech.

Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil (výpočty GŘ pro zaměstnanost). Období: úrovně roku 2016 a meziroční změna oproti roku 2015. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Průměrná míra zaměstnanosti v EU od roku 2013 trvale rostla a nyní je vyšší než předkrizová úroveň, avšak rozdíly jsou dosud vysoké. V roce 2016 je více než polovina členských států (17 zemí) stále ještě pod úrovní roku 2008 (graf 8). Zvlášť patrné je to u zemí více postižených krizí – zejména Řecko (–10,1 p.b.), Kypr (–7,7 p.b.), Španělsko (–4,6 p.b.) a Chorvatsko (–3,5 p.b.). Povzbudivé je, že oživení přispělo k růstu zaměstnanosti téměř ve všech členských státech oproti roku 2013. K největšímu zvýšení míry zaměstnanosti od roku 2008 došlo v Maďarsku (+8,5 p.b.) a Litvě (+5,3 p.b.). Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. V kontextu trvajícího růstu zaměstnanosti jsou trendy v samostatné výdělečné činnosti většinou stabilnější. Průměrná míra samostatné výdělečné činnosti se v roce 2016 snížila na 14,0 %, což je nejnižší úroveň od roku 2008, neboť celková zaměstnanost rostla rychleji (+1,5 %) než samostatná výdělečná činnost (+0,3 %). Vyloučíme-li však primární sektor (zemědělství, lesnictví a rybolov), který je postižen strukturálním poklesem, vzrostl počet samostatně výdělečně činných osob téměř stejně rychle jako celková zaměstnanost (o 1,3 %). Pokračoval stálý růst samostatné výdělečné činnosti osob z rodin migrantů: míra u státních příslušníků třetí země vzrostla v roce 2016 na 12,2 % z 11,9 % v roce 2015 (v roce 2010 činila pouze 10,0 %). Demografický vývoj navíc vedl k výraznému zvýšení počtu samostatně výdělečně činných osob ve věku 65 let a starších. Jejich počet v roce 2016 činil 8 % z celkového počtu samostatně výdělečně činných osob (v roce 2006 to bylo 6 %). V absolutních číslech samostatná výdělečná činnost v roce 2016 vzrostla ve většině členských států. Svou roli sehrával vývoj v jednotlivých odvětvích, přičemž pokles se soustředil hlavně do členských států s nadprůměrným podílem samostatné výdělečné činnosti v primárním sektoru (Chorvatsko, Rumunsko, Slovinsko, Bulharsko, Portugalsko, Finsko a Polsko). Pokles byl zaznamenán také na Kypru, v Německu, Belgii, Švédsku a Itálii, zatímco ve všech ostatních členských státech samostatná výdělečná činnost vzrostla (v Lucembursku, na Slovensku a ve Spojeném království o 5 % nebo více). Samostatná výdělečná činnost mužů pokračovala ve stálém poklesu (na 17,5 % v roce 2016; až do roku 2014 přesahovala 18 %), zatímco samostatná výdělečná činnost žen zůstává od roku 2012 konstantní na úrovni kolem 9,9 %. I nadále zůstává rozšířená výdělečná činnost bez zaměstnanců (takzvaní samostatně činní pracovníci). V roce 2016 počet samostatně činných pracovníků mimo primární sektor stoupl o 1,8 % (a byl o 9 % vyšší než v roce 2008), zatímco počet zaměstnavatelů (samostatně výdělečně činných osob se zaměstnanci) vzrostl pouze o 0,3 % (a byl o 10 % nižší než v roce 2008). Za samostatnou výdělečnou činností bez zaměstnanců se za určitých okolností může skrývat fiktivní samostatná výdělečná činnost; tato otázka bude dále probrána v oddíle 3.3 spolu se segmentací trhu práce. Mzdy v EU rostou i nadále pomaleji, nehledě na trvalé zlepšování situace na trhu práce. Reálné mzdy upravené o změnu spotřebitelských cen se téměř ve všech členských státech zvyšovaly a celkově v EU vzrostly o 1,3 %. Pomalejší byl růst v eurozóně, kde v prostředí nízké inflace let 2015 a 2016 reálné mzdy vzrostly v obou letech o něco méně než 1 %. Mírný růst mezd, spolu s mírným snížením tempa růstu produktivity, se promítl do mírného zvýšení dynamiky jednotkových nákladů práce. Odměny zaměstnancům se v Evropě velice liší, pohybují se od 4,6 eur za hodinu odpracovanou v Bulharsku až po 43,3 eur v Lucembursku. Z grafu 9 navíc vyplývá, že Evropa je dalekosáhle rozdělena na dvě skupiny zemí s nízkými a vysokými mzdami, přičemž průměru EU se blíží pouze Kypr, Slovinsko, Itálie a Španělsko. Na spodní hranici vyniká zejména Bulharsko, Polsko a Maďarsko, jakož i Rumunsko, které v uplynulém roce zaznamenalo výrazný nárůst. Lze vysledovat některé známky sbližování, i když se zdá, že vzájemný vztah mezi absolutní úrovní mezd a změnou odměn není silný. Zdroj: Eurostat, národní účty. Období: úrovně roku 2016 a meziroční změna oproti roku 2015. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Růst reálných mezd v období 2011 až 2016 ve většině členských států (18 z 28) zaostával za průměrným růstem produktivity. V šesti zemích (Belgie, Kypr, Finsko, Chorvatsko, Řecko, Portugalsko) byl růst reálných mezd v období 2014–2016 záporný. Také z dlouhodobějšího hlediska vývoj reálných mezd v průměru zaostával za růstem produktivity (viz graf 10). Zdroj: Eurostat, národní účty (výpočty GŘ pro zaměstnanost).

Vývoj nákladové konkurenceschopnosti napomáhal opětovnému nastolení rovnováhy v eurozóně, ale pokrok se zpomalil. V eurozóně se po dlouhodobých fiskálních a mzdových omezeních většina členských států do roku 2015 vrátila do stavu přebytku běžného účtu. V kontextu nižšího růstu mezd v eurozóně rostly nominální jednotkové náklady práce v zemích vyznačujících se vysokým a trvalým přebytkem běžného účtu poněkud rychleji než v zemích, které jsou čistými dlužníky. V roce 2016 se však tento rozdíl poněkud snížil, což zpomalilo obnovení rovnováhy. Ve většině členských států byl růst mezd v roce 2016 pomalejší, než by vyplývalo z historického poměru mezi růstem mezd a nezaměstnaností, nebo byl stejný, zejména když mzdy zaostávaly za poklesem nezaměstnanosti. K zemím, kde růst mezd zůstával nejníže pod tímto historickým poměrem, patřily Belgie, Bulharsko, Finsko, Slovensko a Švédsko. Phillipsova křivka – (běžně záporný) poměr mezi růstem mezd a nezaměstnaností – potvrzuje, že mzdy reagovaly na oživení pomalu, zejména v eurozóně. Graf 11 porovnává meziroční změnu nominální odměny na zaměstnance s takzvaným rozdílem v míře nezaměstnanosti, tj. rozdílem mezi skutečnou mírou nezaměstnanosti a jejím trendem. Od počátku krize byla křivka plošší než dřív, z čehož plyne slabší reakce mezd na poklesy nezaměstnanosti. Míra růstu odměn v posledních třech letech byla navíc nižší oproti trendu předpokládanému v souvislosti se zlepšením situace na trzích práce. Umírněnou dynamiku mezd lze vysvětlit slabým vývojem produktivity, nízkými inflačními očekáváními, dopadem některých reforem trhu práce a přetrvávající ochablostí trhu práce. Současná míra nezaměstnanosti nemusí zejména adekvátně zachycovat stav efektivního využití zdrojů na trhu práce. Kromě těch, kdo účinně hledají práci (tj. nezaměstnaných), mohou na snížení tlaku na mzdy dále působit demotivovaní pracovníci a podzaměstnaní pracující na částečný úvazek. Také očekávání poklesu inflace a zpomalení produktivity mohou ovlivnit vyjednávání o mzdách, zpomalovat růst mezd, a tedy ohrožovat udržitelnost oživení. Sjednané mzdy rovněž poskytují jasnou představu o tom, jak se mzdové tlaky nerealizovaly v praxi, zejména v eurozóně: meziroční procentní změna v prvním čtvrtletí 2017 činila 1,5 %, přibližně o 0,5 p.b. nižší než její tempo v rané fázi oživení. Zdroj: GŘ pro hospodářské a finanční záležitosti, databáze AMECO a Eurostat, šetření pracovních sil. Daňové zatížení práce je v Evropě víceméně stabilní, ale s výraznými rozdíly mezi členskými státy. Snížení daňového zatížení svobodných pracovníků pobírajících průměrnou mzdu bylo v roce 2016 nejvýraznější v Rakousku (–2,4 p.b.), Belgii (–1,4 p.b.) a Itálii (–1,2 p.b.), zatímco citelně vzrostlo v Nizozemsku (1,3 p.b.), Řecku (1,0 p.b.) a Polsku (0,9 p.b.). Jak je patrné z grafu 12, daňové zatížení se pohybuje od méně než 30 % v Irsku a na Maltě po přibližně 50 % v Belgii, Německu, Maďarsku, Itálii, Francii a Rakousku. Podobný rozptyl lze pozorovat u pracovníků s nižším příjmem (kteří jsou definováni jako pracovníci pobírající 67 % průměrné mzdy), i když v jednotlivých zemích existují různé modely, pokud jde o míru daňové progrese. V období od roku 2013 do roku 2016 se nevážený průměr daňového zatížení snížil o 0,5 p.b. (a u pracovníků s nízkým příjmem o 0,8 p.b.), s velkými sníženími v některých zemích s největší mírou daňového zatížení (Belgie, Rakousko, jakož i Itálie a Francie, kde to však bylo omezeno na pracovníky s nízkým příjmem), dále pak v Rumunsku a Dánsku. Naopak, k výraznému růstu došlo v Lucembursku a, pouze u nízkých mezd, v Portugalsku. Zdroj: Databáze daní a dávek, Evropská komise/OECD. Pozn.: Údaje se týkají domácnosti svobodné výdělečně činné osoby (bezdětné). V případě Kypru nejsou k dispozici žádné aktuální údaje. 3.1.2 Politické reakce Členské státy se i nadále uchylovaly k subvencování zaměstnanosti, aby podpořily poptávku po práci a vytváření pracovních míst. Většina opatření v této oblasti je zacílena na konkrétní skupiny, jež mají problémy při začleňování na trh práce (např. mládež, starší lidé, dlouhodobě nezaměstnaní, uprchlíci atd.), a spočívají v poskytování finančních pobídek (nebo slev na daních či příspěvků na sociální zabezpečení) zaměstnavatelům za přijímání pracovníků z těchto cílových skupin. Za referenční období (od druhé poloviny roku 2016) zavedlo cílené subvence na přijímání nových zaměstnanců několik členských států (více podrobností je uvedeno v oddíle 3.2). Některé země zavedly (nebo plánují zavést) také dotace na nábor pracovníků z řad širší veřejnosti, tj. bez podmínek způsobilosti nebo s volnějšími podmínkami způsobilosti, obvykle s cílem podpořit zaměstnávání na dobu neurčitou. Itálie zavedla s platností omezenou na jižní regiony snížení příspěvků na sociální zabezpečení pro zaměstnavatele, kteří přijímají nastálo (případně prostřednictvím odborné učňovské přípravy) osoby mladší 25 let nebo osoby nezaměstnané po dobu alespoň šesti měsíců. Francie prodloužila o šest měsíců (do prvního pololetí roku 2017, které nyní končí) výplatu prémie ve výši 4 000 EUR, která je poskytována malým a středním podnikům za přijetí pracovníka, kterému je vyplácen až 1,3násobek minimální mzdy; tato prémie pomohla při zaměstnání téměř 1,6 milionu pracovníků. V Rakousku se nyní zkoumá zavedení náborového příplatku, zaměřeného na vytváření nových pracovních míst, snížením mzdových nákladů pro zaměstnavatele nabízející další místa. V jiných případech jsou dotace na nábor pracovníků zacíleny na některé znevýhodněné skupiny. Například Portugalsko zavedlo finanční pobídky pro zaměstnávání na základě smluv na dobu neurčitou ve formě částečného osvobození od příspěvků na sociální zabezpečení za určité zranitelné skupiny (mladé lidi, dlouhodobě nezaměstnané, starší lidi). Jiné opatření na podporu přijímání pracovníků, cílené na stejné skupiny, poskytuje pobídky pro to, aby se smlouvy na dobu určitou převáděly na smlouvy na dobu neurčitou. Na toto opatření přispívá Evropský sociální fond (ESF), a stejně tak na iniciativu z nedávné doby, která je zaměřena na přechod od stáží ke smlouvám na dobu neurčitou. Kypr zavedl náborové subvence pro zaměstnávání lidí patřících do zranitelných skupin, včetně příjemců zaručeného minimálního příjmu a osob se zdravotním postižením. V Maďarsku ESF přispívá na posilování zaměstnavatelského potenciálu sociálních podniků prostřednictvím pobídek a subvencí pro vytváření pracovních míst. Některé členské státy přijímají opatření na podporu podnikání a zakládání nových podniků. Například Maďarsko v rámci záruky pro mladé lidi podporuje mladé lidi ve věku do 30 let a registrované uchazeče o práci ve věku nad 30 let, aby začali podnikat. V Rumunsku je cílem vnitrostátního programu pro nově zakládané podniky, podporovaného prostřednictvím ESF, podporovat rozvoj nových malých a středních podniků. Ve Finsku bude od roku 2018 možné obdržet dávku v nezaměstnanosti jako granty na zakládání nových podniků a při práci jako podnikatel na částečný úvazek. Kromě toho probíhají jednání o tom, jak usnadnit nezaměstnaným zakládání společností. V mnoha členských státech jsou také podnikány kroky k zajištění přiměřených sociálních práv pro osoby samostatně výdělečně činné (viz oddíl 3.3 o segmentaci trhu práce). Některé členské státy snížily náklady práce snížením daňového zatížení, často se zaměřením na osoby s nejnižšími příjmy. V posledních měsících se řešilo daňové zatížení v mnoha zemích, zejména u osob s nízkým příjem, prostřednictvím reforem zaměřených na zdanění příjmů fyzických osob, často zvyšováním daňových úlev (tj. výše příjmu osvobozeného od daně). Například v Německu spolková vláda aktualizovala sazbu daně z příjmu s cílem omezit fiskální brzdu a zvýšit základní osobní odpočitatelnou položku, daňové úlevy na děti, rodičovský příspěvek a přídavky na děti. V Estonsku parlament schválil nový plán daňové reformy, která vstoupí v platnost v roce 2018 a zahrnuje zvýšení měsíčního základu daně osvobozeného od daně z příjmů na 500 EUR měsíčně (ze 180 EUR v roce 2017). Litva novelizovala zákon o dani z příjmu fyzických osob a zvýšila základní a doplňkovou výši příjmu osvobozeného od daně. Maďarsko zvýšilo daňové úlevy pro rodiny u výdělečně činných osob se dvěma dětmi. Spojené království zvýšilo osobní odpočitatelné položky na 11 500 GBP (přibližně 13 100 EUR) za rok a práh pro vyšší sazbu daně ze 43 000 GBP na 45 000 GBP (51 400 EUR). Francie dále snížila daň z příjmu pro osoby s nižším a středním příjmem. V Belgii vstoupila dne 1. ledna 2017 v platnost druhá fáze bruselské daňové reformy s dalším snížením daně z příjmu fyzických osob a přechodem od zdanění práce k dani z nemovitostí. V Lotyšsku rozsáhlá daňová reforma zahrnuje nahrazení paušální 23% sazby daně z příjmu fyzických osob systémem progresivního zdanění. Kypr zrušil „zvláštní příspěvek“ – progresivní daň z hrubého měsíčního příjmu a služebních požitků všech zaměstnanců, osob samostatně výdělečně činných a důchodců. Slovinsko novelizovalo zákon o dani z příjmu fyzických osob s cílem snížit daňové břemeno u daně z příjmu fyzických osob. Mnohé členské státy rovněž intervenovaly proti daňovému zatížení prostřednictvím snížení příspěvků na sociální zabezpečení. Ve Francii byly sníženy příspěvky zaměstnavatelů a částečně vyváženy zvýšením příspěvků na straně zaměstnanců. V jiných zemích bylo cílem snížení příspěvků na sociální zabezpečení spíše podpořit zaměstnávání konkrétních cílových skupin, například mladých a starších pracovníků (Belgie a Itálie), osob se zdravotním postižením (Malta), nových pracovníků se smlouvou na dobu neurčitou (Itálie) nebo nových pracovníků osobami samostatně výdělečně činnými (Švédsko). Maďarsko snížilo odvod sociálních příspěvků, což má dopad na daňové zatížení pro osoby s nízkou mzdou. Několik zemí (Řecko, Litva, Lotyšsko, Chorvatsko) zároveň zavedlo nebo zvýšilo příspěvky na sociální zabezpečení u osob samostatně výdělečně činných nebo u osob pracujících ve zvláštních pracovních režimech. A Lotyšsko pak od roku 2018 celkově zvýší sociální příspěvky zaměstnavatelů i zaměstnanců, aby mohlo financovat zdravotnictví. V návaznosti na významné reformy z minulých let některé členské státy zavádějí další změny ve svých systémech stanovování mezd. Belgie po konzultaci se sociálními partnery dokončila revizi zákona z roku 1996 o stanovování mezd, zavedla mechanismus automatických úprav, zavedla bezpečnostní přirážku a posílila právní základ mzdové normy, to vše s cílem odvrátit ztrátu nákladové konkurenceschopnosti. Federální vláda rovněž v červenci 2017 oznámila svůj záměr zjednodušit a podpořit účast zaměstnanců na výnosech jejich podniků. Chorvatsko zefektivnilo proces kolektivního vyjednávání ohledně uzavírání kolektivních smluv závazných pro vládu tím, že zajistila rovný přístup do vyjednávacích výborů, posílila finanční řízení prostředků ze státního rozpočtu a zajistila udržitelnost mzdového systému. Portugalsko dočasně pozastavilo automatické vypršení kolektivních smluv, a to po období 18 měsíců do července 2018, v důsledku nízkého počtu nově podepsaných kolektivních smluv. Po zveřejnění zelené knihy o pracovněprávních vztazích a jako součást tripartitní dohody se sociálními partnery kromě toho vláda plánuje opatření na podporu kolektivního vyjednávání. Ve Slovinsku odbory ve veřejném sektoru a vláda pokračovaly v jednáních o tom, jak uvolnit některá dočasná úsporná opatření zavedená zákonem o fiskální rovnováze z roku 2012, o otázkách jako odměňování za pracovní výsledky spojené se zvýšeným pracovním zatížením, zvýšení mzdy při povýšení, náhrad za dovolenou za kalendářní rok a ukončení pracovního poměru s osobami splňujícími podmínky pro odchod do důchodu. Ve Francii byla po konzultaci se sociálními partnery přijata nová reforma pracovního práva dále rozšiřující okruh, ve kterém platí ujednání na úrovni podniku, a současně určující, která ujednání na úrovni pobočky by měla i nadále být směrodatná.

Některé členské státy se zapojením sociálních partnerů upravily své minimální mzdy nebo přijaly opatření, jež mají zajistit větší předvídatelnost rámců pro stanovování minimální mzdy. V Bulharsku vláda předložila návrh mechanismu pro stanovování minimální mzdy se třemi scénáři a analýzou dopadů, nyní se čeká na dohodu se sociálními partnery. Vláda plánuje postupně zvyšovat minimální mzdu ze současné úrovně 230 EUR měsíčně na 305 EUR v roce 2020. Rumunsko ve svém vládním programu stanovilo úroveň minimálních mezd do roku 2020. Od roku 2010 se minimální mzda více než zdvojnásobila a je stanoven její růst z 315 EUR měsíčně na 380 EUR v roce 2020. V Irsku byla minimální mzda zvýšena z 9,15 EUR za hodinu v roce 2016 na 9,25 EUR za hodinu v roce 2017 na základě doporučení komise pro nízké mzdy, která také posuzuje sociální dopad úprav minimální mzdy. Irská vláda nedávno oznámila další zvýšení minimální mzdy na 9,55 EUR za hodinu od ledna 2018. Lotyšsko zavedlo s platností od 1. ledna 2018 zvýšení minimální mzdy na 430 EUR měsíčně, a to z 380 EUR. Polsko zvýšilo minimální měsíční mzdu na 2 000 PLN a zavedlo minimální hodinovou odměnu pro pracovníky pracující na smlouvy v občanskoprávním režimu (13 PLN za hodinu, tj. přibližně 3 EUR). V Portugalsku po dosažení tripartitní dohody se sociálními partnery vláda dne 1. 1edna 2017 zvýšila zákonem stanovenou minimální mzdu z 530 EUR na 557 EUR měsíčně. Zvýšení bylo doprovázeno dočasným snížením příspěvku zaměstnavatele na sociální zabezpečení pracovníků pobírajících minimální mzdu. Vláda Spojeného království chce zvyšovat vnitrostátní minimální mzdu pro osoby starší 25 let, s cílem dosáhnout do roku 2020 60 % mediánu příjmu (cca 9 GBP, tj. přibližně 10,3 EUR, za hodinu). Při roční valorizaci v dubnu 2017 se zvýšilo státní životní minimum na 7,50 GBP (8,6 EUR) za hodinu a zvýší se i státní minimální mzda pro mladé pracovníky a učně. V Německu spolková vláda na doporučení stálé komise sociálních partnerů pro minimální mzdu zvýšila s platností od 1.ledna 2017 všeobecnou minimální mzdu z 8,50 EUR na 8,84 EUR za hodinu.



3.2 Hlavní směr 6: Zlepšení nabídky práce, dovedností a kompetencí Tento oddíl se věnuje provádění hlavního směru zaměstnanosti č. 6, který členským státům doporučuje vytvářet podmínky podporující nabídku práce, dovedností a kompetencí. Seznamuje s ukazateli dopadu systému vzdělávání a odborné přípravy na zaměstnatelnost pracovní síly (ovládání základních dovedností, účast na celoživotním učení a přechod ze školy do zaměstnání u různých druhů školních osnov) a poté se zabývá výsledky na trhu práce u různých skupin nedostatečně zastoupených na trhu práce (např. mladých lidí, starších pracovníků, osob z rodin migrantů a žen). Oddíl 3.2.2 informuje o opatřeních politik členských států v těchto oblastech a opatřeních zaměřených na tyto znevýhodněné skupiny. 3.2.1 Klíčové ukazatele V roce 2016 se dále snížila míra předčasných odchodů ze vzdělávání v EU. Činila 10,7 %, tedy o 0,3 p.b. méně oproti roku 2015. Sedmnáct členských států zaznamenalo míry menší než cílová hodnota EU ve výši 10 %. Na Maltě, ve Španělsku a Rumunsku (které spolu s Portugalskem nesou označení „kritické situace“) se však tato míra blížila 20 %, zatímco v Chorvatsku, Litvě a Slovinsku („nejlepší“) byla nižší než 5 %. V uplynulém roce zůstávala míra předčasných odchodů ze vzdělávání ve velké většině členských států stabilní (jak ukazuje graf 13), nejvíce se snížila v Lucembursku (o 3,5 p.b.) a Řecku (1,4 p.b.), ale výrazný růst zaznamenala na Kypru (o 2,8 p.b., i když úroveň je dosud nižší než průměr EU). Neexistují žádné důkazy o sbližování mezi členskými státy v roce 2016, o čemž svědčí téměř vodorovná regresní přímka, která ukazuje vztah mezi meziročními změnami a mírou předčasných odchodů ze vzdělávání. Ve srovnání s rokem 2008 (graf 14) však míra předčasných odchodů ze vzdělávání téměř ve všech členských státech poklesla, v průměru o 4 p.b.; nejvíce se snížila v Portugalsku, Španělsku, Řecku a Lucembursku, zatímco vzrostla v Maďarsku, České republice, na Slovensku a v Rumunsku. Rozdíl v míře předčasných odchodů ze vzdělávání u mužů a žen v roce 2016 se snížil na z 3,9 p.b. v roce 2008 na 3 p.b., přičemž u žen je pravděpodobnost předčasného ukončení školní docházky nižší než u mužů. Zdroj: Eurostat. Období: úrovně roku 2016 a meziroční změna oproti roku 2015. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. On-line datový kód: edat_lfse_14. Dlouhodobý pokles předčasného odchodu ze vzdělávání v Evropě je příznivý trend, který do značné míry pramení ze strukturálních reforem systémů vzdělávání a odborné přípravy a z cílených opatření politik. V období po krizi však může částečně souviset s přetrvávajícím obtížným přístupem na trh práce v zemích s vysokou úrovní nezaměstnanosti mladých lidí, když se mladí lidé rozhodli, že zůstanou déle ve vzdělávání. Předčasný odchod ze vzdělávání kromě toho úzce souvisí se sociálním znevýhodněním a s nízkým dosaženým vzděláním rodičů. Vyšší míra předčasného ukončení školní docházky existuje u žáků z rodin migrantů, a zejména žáků narozených v zahraničí. Více znevýhodněni jsou i žáci se zdravotním postižením, rozdíl oproti žákům bez zdravotního postižení činil v roce 2015 v tomto ukazateli 10,3 p.b.. Důležitým ukazatelem kvality systémů počátečního vzdělávání a odborné přípravy je, nakolik studenti ovládají základní dovednosti jako čtení, matematika a přírodní vědy. Z průzkumu Programu OECD pro mezinárodní hodnocení žáků (PISA) z roku 2015, který se týkal základních schopností získaných během základního a nižšího sekundárního vzdělávání, vyplývá, že 19,7 % evropských studentů ve věku 15 let mělo slabé výsledky ve čtení, 22,2 % v matematice a 20,6 % v přírodních vědách. V porovnání s předchozím průzkumem z roku 2012 se výsledky v průměru EU ve všech oblastech a ve většině zemí EU zhoršily, i když mezi členskými státy přetrvávají v získávání základních dovedností velké rozdíly. To znamená, že země EU se ještě více vzdálily dosažení cíle snížit do roku 2020 nedostatečné dovednosti ve čtení, matematice a přírodních vědách pod hranici 15 %. Nejvýznamnějším faktorem spojeným se slabými výsledky ve vzdělávání je znevýhodněné sociálně-ekonomické prostředí. Existuje také překryv mezi studenty se slabými výsledky a studenty se zvláštními vzdělávacími potřebami a/nebo pocházejícími z rodin migrantů. Průměrný podíl studentů v EU se slabými výsledky v přírodních vědách ve spodním sociálně-ekonomickém kvartilu studentské populace podle průzkumu PISA z roku 2015 činí asi 34 %, o 26 p.b. více než v nejvyšším sociálně-ekonomickém kvartilu (graf 15). Členské státy s významným podílem studentů z rodin migrantů mají obecně nadprůměrný podíl žáků se slabými výsledky v základních dovednostech a jejich výsledky obvykle velmi úzce souvisí s jejich sociálně-ekonomickým postavením. Kromě toho, jak bylo již dříve uvedeno ve společné zprávě o zaměstnanosti pro rok 2017, nedávný nápor migrantů do EU ještě více zvýraznil úlohu systémů vzdělávání a odborné přípravy – pomoci mnoha tisícům přicházejících mladých lidí plně rozvinout svůj potenciál a podpořit jejich začlenění do evropských společenství.

Zdroj: Evropská komise (2016), PISA 2015: Výsledky EU a první závěry týkající se politik v oblasti vzdělávání v Evropě. Míra dosaženého terciárního vzdělání v EU u osob ve věku 30–34 let již více než deset let neustále a viditelně roste. V současnosti tato míra činí 39,1 %, tj. jen za poslední rok zvýšení o 0,4 p.b. Osmnáct členských států má míru dosaženého terciárního vzdělání vyšší než hlavní cíl strategie Evropa 2020, který je stanoven ve výši 40 %. Od roku 2008 se průměrná míra dosaženého terciárního vzdělání v EU zvýšila o 8 p.b. (graf 16). I přes významný pokrok dosažený v uplynulých letech mají členské státy, které zaostávají, dosud přibližně poloviční míru dosaženého terciárního vzdělání v porovnání s vedoucími zeměmi. Značné rozdíly v dosaženém terciárním vzdělání přetrvávají mezi muži a ženami, přičemž ženy si vedou lépe než muži ve všech členských státech kromě Německa a průměrný rozdíl mezi muži a ženami v dosaženém terciárním vzdělání činí téměř 10 p.b. Dosažené terciární vzdělání je stále ještě ovlivněno rodinným zázemím, přičemž u osob narozených v zahraničí je jeho míra v průměru o 5 p.b. nižší, ačkoli v Dánsku, Irsku, Lucembursku, Lotyšsku a Spojeném království je tomu naopak. Navíc mladí lidé, kteří se přistěhovali uprostřed nebo ke konci své povinné školní docházky, čelí větším obtížím než ti, kdo se přistěhovali v mladším věku, a vyžadují netradiční způsoby zajištění přístupu k vyššímu vzdělání, jež uznávají dovednosti, které mohli získat mimo tradiční vyšší sekundární vzdělávání. Také osoby se zdravotním postižením mají trvale nižší míru dosaženého terciárního vzdělání, přičemž v roce 2015 činil rozdíl 13,6 p.b.. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. On-line datový kód: edat_lfse_03. Relevantnost vzdělávání pro potřeby trhu práce je klíčovým faktorem pro zvýšení schopnosti mladých lidí najít zaměstnání a účinně přispívat k hospodářskému růstu. Míra zaměstnanosti nedávných absolventů vysokých škol (ve věku 20–34 let) činí v EU v průměru 82,8 %, zatímco u absolventů s vyšším sekundárním vzděláním je míra zaměstnanosti 72,6 % (a u osob s odborným vzděláním dosahuje 75 %). Tento rozdíl je vyšší v členských státech s nižší mírou celkové zaměstnanosti mladých lidí. Rozdíl v míře zaměstnanosti a/nebo nezaměstnanosti podle úrovně dovedností do určité míry svědčí o nesouladu mezi nabídkou odborných dovedností a poptávkou po nich, neboť vyváženost nabídky práce a poptávky po práci podle úrovně vzdělání by znamenala stejnou míru zaměstnanosti ve všech skupinách z hlediska dovedností. V roce 2016 byl největší rozptyl míry zaměstnanosti podle úrovně kvalifikace (nižší než vyšší sekundární vzdělávání, vyšší sekundární a postsekundární vzdělávání a terciární vzdělávání) zaznamenán v Bulharsku, České republice, Chorvatsku, Litvě, Polsku, Slovinsku a na Slovensku. I přes poměrně dobré výsledky osob s odborným vzděláním a odbornou přípravou na trhu práce počet studentů zapsaných k počátečnímu odbornému vzdělávání a odborné přípravě v EU ve většině zemí od roku 2013 trvale klesá. Celkový počet studentů účastnících se počátečního odborného vzdělávání a odborné přípravy na vyšší sekundární úrovni se od roku 2013 snížil přibližně o 500 000 (4,7 %) na 10,3 milionu v roce 2015. Nejvýraznější pokles v absolutním počtu studentské populace účastnící se počátečního odborného vzdělávání a odborné přípravy – téměř o 200 000 osob – zaznamenalo Spojené království. Počet zapsaných ke všeobecnému vzdělávání přitom zůstal na stejné úrovni. Podíl studentů účastnících se odborného vzdělávání a odborné přípravy na celkové populaci studentů zapsaných ke studiu na vyšší sekundární úrovni se ze 48,9 % v roce 2013 snížil na 47,3 % v roce 2015. Studenti odborného vzdělávání a odborné přípravy, kteří vstupují na trh práce přímo po získání své kvalifikace na vyšší sekundární úrovni, mají ve většině zemí poměrně vysokou míru zaměstnanosti. To je patrné v zemích s dobře fungujícím systémem odborného vzdělávání a odborné přípravy, včetně silné prostupnosti a systémů přechodu ze školy do zaměstnání, jako je Malta, Spojené království, Německo. Nizozemsko, Švédsko, Rakousko a Dánsko (s výjimkou absolventů odborného vzdělávání a odborné přípravy v oblasti zdravotnictví a sociální péče). V jiných zemích se však zdá, že absolventi odborného vzdělávání a odborné přípravy v některých oblastech dosahují slabších výsledků (zejména v obchodních, správních a právních oborech), jako například v Maďarsku, Litvě, Slovinsku, Polsku, Francii, Bulharsku a Rumunsku. Obzvlášť vysoké rozdíly v míře zaměstnanosti v závislosti na oblasti studia jsou v Itálii a Řecku, v rámci obecně nepříliš dobře fungujícího trhu práce. Vedle zaměstnatelnosti je jiným důležitým faktorem ukazujícím na přitažlivost různých typů vzdělávání očekávaná výše mzdy. Mzdová prémie pro osoby se střední odbornou kvalifikací v porovnání s osobami se střední všeobecnou kvalifikací se pohybuje od 60 % v Německu až po krácení na mzdě přibližně o –25 % v České republice (ačkoli se jedná o zvláštní případ, jelikož většina absolventů odborného vzdělávání a odborné přípravy pokračuje ve vysokoškolském studiu). Celkově v EU mladí lidé s odbornou kvalifikací vydělávají přibližně o 25 % více než osoby pouze s nízkou úrovní vzdělání (ISCED 0–2), o 17 % více než osoby se střední úrovní kvalifikace se všeobecným zaměřením a o 40 % méně v porovnání s osobami s vysokou úrovní vzdělání. Jedním z klíčových aspektů systémů odborného vzdělávání a odborné přípravy, jež usnadňují bezproblémový přechod na trh práce a úspěch na trhu práce, je začlenění učení na pracovišti do programů odborného vzdělávání a odborné přípravy. Podle Monitoru vzdělávání a odborné přípravy z roku 2016 bylo v roce 2015 v EU přibližně 2,8 milionu studentů zapsaných do kombinovaných programů založených na výuce ve škole a na pracovišti (kteří tráví nejméně 25 % trvání programu učením v reálném pracovním prostředí ve firmě). Dostupnost programů s podstatným podílem učení na pracovišti je však ve většině zemí EU omezená a situace se nezlepšuje. V období let 2013 až 2015 nedošlo k žádným větším změnám v rozšíření kombinovaných programů EU založených na výuce ve škole a na pracovišti. V řadě zemí podíl studentů zapojených do takových programů poklesl – například ve Spojeném království, Rakousku, Francii, Lucembursku a Finsku. Výraznější růst byl zaznamenán pouze na Slovensku a v Maďarsku, přičemž v případě Maďarska se tak stalo patrně v důsledku změn v klasifikaci určitých programů označených jako programy obsahující dostatečné množství učení při zaměstnání. Celková míra účasti dospělých na učení v EU od roku 2013 doznala jen malých změn (graf 17). Ve všech zemích má vzdělávání dospělých většinou neformální povahu, obvykle je spojeno s prací a poskytováno i financováno zaměstnavateli nebo samotnými jedinci. Takové učení je často zacíleno na ty zaměstnance, kteří již mají nejvyšší úroveň dovedností a vykonávají nejsložitější práce, zatímco pro ostatní zaměstnance jsou možnosti přístupu k odborné přípravě často mnohem omezenější. Ze skutečnosti, že větší část učení je neformální povahy, také vyplývá, že často trvá jen krátce a cílem je rozvíjet dovednosti specifické pro danou firmu. To vede k situaci, kdy velká část vzdělávání dospělých nemůže pomoci rozvíjet jejich dovednosti, které lze snadno přenášet mezi firmami, včetně základních dovedností – čtení, psaní, počítání nebo informační a komunikační technologie.

Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil v EU, zvláštní výtah, 2016. Pozn.: Tento ukazatel zachycuje míru účasti na formálním a neformálním vzdělávání a odborné přípravě (v posledních čtyřech týdnech) osob ve věku 25 až 64 let. Kategorie údajů „oboje“ uvádí podíl osob, které se v referenčním období čtyř týdnů účastnily jak formálních, tak neformálních učebních činností. Údaje pro HR, HU a LV o osobách účastnících se „obou“ forem výuky nejsou spolehlivé a pro CY, LT, SK, BG a RO nejsou k dispozici. Úroveň digitálních dovedností roste, avšak velmi pomalu, takže část obyvatelstva nemůže využívat výsledků digitální transformace. To má dopad na inovace, produktivitu a v konečném důsledku i na růst. V roce 2016 nemělo 44 % obyvatelstva EU ve věku od 16 do 74 let základní digitální dovednosti splňující aktuální potřeby a 19 % nemělo vůbec žádné digitální dovednosti (v roce 2015 to bylo 45 %, resp. 21 %). Rozdíly mezi členskými státy jsou výrazné, přičemž v deseti členských státech (Portugalsko, Polsko, Slovinsko, Chorvatsko, Litva, Itálie, Řecko, Kypr, Bulharsko a Rumunsko) neměla v roce 2016 alespoň jedna čtvrtina obyvatelstva žádné digitální dovednosti. Tato úroveň je obzvláště nízká v Bulharsku a Rumunsku („kritické situace“), zatímco ve Finsku, Nizozemsku, Dánsku a Lucembursku („nejlepší“) je vysoko nad průměrem. Existují důkazy o divergenci v tomto ukazateli v rámci EU – jelikož úroveň digitálních dovedností se v průměru zlepšuje relativně rychleji v zemích s nejlepšími výsledky. Zdroj: Eurostat. Období: úrovně roku 2016 a meziroční změna oproti roku 2015. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Situace mladých lidí na trhu práce se v souladu s posilujícím hospodářstvím dále zlepšuje. Míra nezaměstnanosti mladých lidí v EU se snížila o 5 procentních bodů z nejvyšší úrovně 23,7 % v roce 2013 na 18,7 % v roce 2016 a dále na 17 % ve druhém čtvrtletí 2017. Je však dosud o 1,4 p.b. vyšší než úroveň zaznamenaná ve druhém čtvrtletí 2008. Rozptyl míry nezaměstnanosti mladých lidí je vysoký, přičemž některé členské státy zaznamenávají úroveň blížící se 40 % nebo vyšší (Itálie, Španělsko, Řecko), ale s postupem času se snižuje (viz graf 19). Mladé ženy mají nižší míru nezaměstnanosti než muži (17,9 % oproti 19,4 % v roce 2016). To může souviset s lepšími výsledky ve vzdělávání, ale také s nižší mírou ekonomické aktivity. Nehledě na zlepšující se vyhlídky na trhu práce jsou mladí lidé častěji zaměstnáváni v nestandardních a netypických formách zaměstnání, včetně práce na základě pracovní smlouvy na dobu určitou, nedobrovolné práce na částečný úvazek a pracovních míst s nižší mzdou (v roce 2016 pracovalo 43,8 % mladých pracovníků – a ve Slovinsku, Španělsku a Polsku šlo o více než 70 % – na základě pracovní smlouvy na dobu určitou, v porovnání s 13,1 % pracovníků ve věku 25–49 let); jak je uvedeno v oddíle 3.4, tyto smlouvy se ne vždy vyvíjejí směrem ke stabilnějším modelům. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Vedle osob pracujících nebo hledajících práci je značná část mladých lidí ve věku 15–24 let v EU ekonomicky neaktivní. Celkem v EU nebylo v roce 2016 zaměstnáno ani se neúčastnilo vzdělávání nebo odborné přípravy (NEET) více než 6 milionů osob ve věku 15–24 let. To představuje 11,5 % populace v dané věkové skupině, což je méně než nejvyšší hodnota 13,2 % zaznamenaná v roce 2012, ale stále je to více než úroveň roku 2008 (10,9 %). Toto snížení bylo především důsledkem toho, že do práce přešly osoby NEET. Jak je znázorněno v grafu 20, v některých zemích (Bulharsko, Rumunsko, Chorvatsko, Kypr a Řecko, které všechny nesou označení „kritické situace“) a v Itálii, kde sledovaná úroveň klesla v roce 2016 o 1,5 p.b. („slabý, avšak zlepšující se“), je dosud zaznamenána míra NEET vyšší než 15 %. Naopak Nizozemsko, Lucembursko, Dánsko a Švédsko jsou označeny jako „nejlepší“. Roste počet osob NEET v Německu, Rakousku, Litvě, Lotyšsku a – což je ještě více znepokojující – na Kypru (kde byla výchozí hodnota již tak vysoká). Rychlejší snižování je patrné v Belgii, na Maltě, v Estonsku a Slovinsku. Negativní sklon regresní přímky pro závislost meziročních změn na úrovních nasvědčuje pokračujícímu sbližování členských států. Osoby NEET jsou v EU rovnoměrně rozděleny mezi nezaměstnané a ekonomicky neaktivní osoby, avšak mezi členskými státy existují podstatné rozdíly (nejvyšší podíl ekonomicky neaktivních osob má Bulharsko a Rumunsko a nejvyšší podíl nezaměstnaných má Chorvatsko a Španělsko). Hlavním rizikovým faktorem pro to, aby se stal člověk osobou NEET, je nízká úroveň dosaženého vzdělání. U žen NEET je ekonomická neaktivita častější než nezaměstnanost, zatímco u mužů je tomu naopak.

Zdroj: Eurostat. Období: úrovně roku 2016 a meziroční změna oproti roku 2015. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. V posledním desetiletí výrazně vzrostla míra zaměstnanosti starších pracovníků. Starší pracovníci přestáli krizi poměrně lépe než jiné věkové skupiny. Jak bylo již uvedeno v kapitole 1, ve skutečnosti je věková skupina 55–64 let hlavní hybnou silou celkového růstu míry zaměstnanosti za posledních deset let. V roce 2016 míra zaměstnanosti osob ve věku 55–64 let činila 55,3 %, o 2 p.b. vyšší než v roce předchozím, a předpokládá se, že v souvislosti s demografickou změnou bude tento trvalý růst pokračovat. Míra zaměstnanosti starších pracovníků se v členských státech výrazně liší, pohybuje se od 75,5 % ve Švédsku po 36,3 % v Řecku. Míra zaměstnanosti žen ve věku 55–64 let se rovněž přibližuje míře zaměstnanosti mužů a v roce 2016 činila 48,9 %. Rozdíl v trvání pracovního života mužů a žen se snižuje, ale je stále značný, přičemž ženy jsou zapojeny na trhu práce v průměru o 4,9 roku méně než muži (33,1 roku oproti 38,0 letům v roce 2016). Tento průměr je důsledkem velkých rozdílů mezi členskými státy a vyplývá z více faktorů, jako je např. nedostatečný přístup k pečovatelským službám a také nižší minimální věk pro odchod do důchodu pro ženy v některých členských státech, což se promítá do kratšího trvání pracovního života (viz graf 21). U starších pracovníků je rovněž větší pravděpodobnost práce na zkrácený úvazek než u pracovníků ve střední věkové skupině, ale menší pravděpodobnost práce na částečný úvazek než u mladších pracovníků. Podobně je u nich pravděpodobnější, že mají stálá pracovní místa (pouze 5,3 % starších pracovníků ve věku 55–64 let má pracovní smlouvu na dobu určitou). Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Ve všech členských státech je zastoupení žen na trhu práce nedostatečné. Hlavním ukazatelem srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů v oblasti rovnosti žen a mužů na trhu práce je rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů, což je rozdíl mezi mírou zaměstnanosti u žen a u mužů. V roce 2016 činil rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů v EU 11,6 procentního bodu, při míře zaměstnanosti u mužů 76,9 % a u žen 65,3 % (graf 22). Tento rozdíl je zvlášť vysoký u žen narozených mimo EU a u romských žen. Ve srovnání s rokem 2015 zůstal celkově stabilní, jak je popsáno v kapitole 1. Z dlouhodobější perspektivy je však podstatně nižší než v roce 2008, kdy rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů činil 15 procentních bodů. Toto dlouhodobé zlepšování bylo především důsledkem růstu míry zaměstnanosti žen. Přesto však mělo v roce 2016 šest členských států míru zaměstnanosti žen nižší než 60 % a zároveň vysoký rozdíl v zaměstnanosti žen a mužů (nejvyšší hodnoty byly zaznamenány v případě Malty, Itálie, Řecka a Rumunska, které nesou označení „kritické situace“). V řadě členských států se tento rozdíl ještě zvětšuje, výrazně rychleji oproti průměru ve Finsku, Belgii, na Kypru a v Řecku (v těchto zemích se zvýšila míra zaměstnanosti mužů i žen, ale u mužů rychlejším tempem než u žen). Litva, Lotyšsko a Švédsko jsou posuzovány jako „nejlepší“. Pozitivní sklon regresní přímky pro závislost změn na úrovních rozdílu v zaměstnanosti žen a mužů v grafu 22 nasvědčuje tomu, že v průměru se výsledky členských států v tomto ukazateli mírně rozcházejí. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Období: úrovně roku 2016 a meziroční změna oproti roku 2015. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. Nerovná účast žen a mužů na trhu práce se odráží také ve velkém rozdílu mezi oběma pohlavími, pokud jde o zaměstnání na částečný úvazek, který v roce 2016 v EU činil 23,0 p.b. (mírný pokles z 23,2 p.b. v roce 2015). Mezi zeměmi existují velké rozdíly. Ve většině středoevropských a východoevropských členských států je tento rozdíl nízký, avšak ve čtyřech členských státech je vyšší než 30 procentních bodů a v Nizozemsku dosahuje celých 52,7 procentního bodu (graf 23). Navíc 23,5 % částečných pracovních úvazků žen bylo v roce 2016 nedobrovolných. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Rozdíly v zaměstnanosti žen a mužů jsou zvlášť akutní u osob s pečovatelskými povinnostmi, kde dosud existuje větší pravděpodobnost, že pečovatelské povinnosti bude plnit spíše žena než muž. V průměru je míra zaměstnanosti žen s alespoň jedním dítětem ve věku do šesti let o 9 p.b. nižší než míra zaměstnanosti žen bezdětných (s větším dopadem na matky s nízkou kvalifikací a na rodiče samoživitele) a v některých zemích (Slovensko, Česká republika, Maďarsko) je tento rozdíl větší než 30 p.b. A naopak na míru zaměstnanosti mužů má rodičovství dopad opačný, protože u otců je větší pravděpodobnost, že budou zaměstnáni (graf 24). U žen také existuje větší pravděpodobnost než u mužů, že převezmou povinnosti spojené s dlouhodobou péčí. Více než 19 % potenciální ženské pracovní síly v EU bylo v roce 2016 ekonomicky neaktivních z důvodu péče o děti nebo o nezpůsobilé dospělé osoby. V České republice, Estonsku, Irsku, Maďarsku, na Slovensku a ve Spojeném království byl tento podíl vyšší než 28 %. Zdá se, že míra zaměstnanosti žen je nadprůměrná v zemích s dobře nastavenými a genderově vyváženými opatřeními k nastolení rovnováhy mezi pracovním a soukromým životem (zejména Švédsko a Dánsko).

Zdroj: Eurostat. Pozn.: Dopad rodičovství na zaměstnanost se měří jako rozdíl míry zaměstnanosti žen (mužů) s nejméně jedním dítětem ve věku do 6 let a míry zaměstnanosti bezdětných žen (mužů). Jedním z faktorů ztěžujících účast žen na trhu práce je nedostatek dostupných, přístupných a kvalitních služeb formální péče, zejména péče o děti. Jak vyplývá z hlavního ukazatele srovnávacího přehledu sociálních ukazatelů v oblasti účasti na předškolním vzdělávání a péči, byla v roce 2015 poskytována péče v rámci formálního vzdělávání a pečovatelských služeb pouze 30,5 % dětí ve věku 0–3 let, tj. nárůst oproti 28,5 % v roce 2014 a 28,0 % v roce 2008. Mezi členskými státy existují velké rozdíly: zatímco v Dánsku a Švédsku bylo ve formální péči o děti více než 60 % dětí, na Slovensku, v České republice a Polsku („kritické situace“), jakož i v Bulharsku, Rumunsku a Litvě činil tento podíl méně než 10 %. Spolu s Dánskem a Švédskem jsou Lucembursko, Belgie a Portugalsko hodnoceny jako „nejlepší“. Tento rozdíl do určité míry souvisí s rozdíly v systémech rodičovské dovolené v jednotlivých zemích. Výsledky členských států v tomto ukazateli se ve skutečnosti rozcházejí, jak je patrné z pozitivního sklonu regresní přímky pro závislost meziročních změn na úrovních – země s nejlepšími výsledky se zlepšují rychleji. Zdroj: Eurostat, šetření pracovních sil. Období: úroveň roku 2015 a meziroční změna oproti roku 2014. Pozn.: Osy jsou zaměřeny na nevážený průměr EU. Legenda je uvedena v příloze. V některých členských státech mimoto zůstává výzvou poskytování dostatečného množství přístupných, vysoce kvalitních a udržitelných formálních služeb dlouhodobé péče. Jejich nedostatečný rozvoj může být velkou překážkou bránící ženám, aby zůstaly v zaměstnání, jelikož pro mnohé rodiny je neformální péče často jedinou možností. Odhaduje se, že počet starších osob závislých na péči jiné osoby se zvýší o 12 milionů (ze 40 na 52 milionů v letech 2013–2060) . Vedle nižší míry zaměstnanosti v přepočtu na plné pracovní úvazky ženy často bývají vystaveny také značným rozdílům v odměňování. V roce 2015 tento rozdíl v EU činil 16,3 %, což znamená mírné snížení oproti roku 2014 (16,7 %). Mezi členskými státy však existují velké rozdíly, přičemž rozdíl v odměňování se pohybuje od 26,9 % v Estonsku po 5,5 % v Itálii a Lucembursku. Za poslední dva roky bylo podle dostupných údajů zaznamenáno největší zvýšení v Portugalsku (+4,5 p.b.), zatímco k rychlému snížení došlo v Maďarsku (–4,4 p.b.), Estonsku (–2,9 p.b.) a Španělsku (–2,9 p.b.). Rozdíl v odměňování mužů a žen může mít různé příčiny, jako jsou například rozdílná odborná praxe, pracovní doba, druh práce nebo odvětví zaměstnání, do určité míry v důsledku diskriminace na trhu práce. Hrozí rovněž, že se to promítne do rozdílu v důchodech mezi oběma pohlavími, který v roce 2015 činil 38,3 %. Zdroj: Eurostat. Pozn.: Neupravený rozdíl v odměňování mužů a žen se měří jako rozdíl mezi průměrným hrubým hodinovým výdělkem placených zaměstnaných mužů a placených zaměstnaných žen uvedený v procentech průměrného hrubého hodinového výdělku placených zaměstnaných mužů. Pro Řecko nejsou k dispozici žádné údaje. Pro Chorvatsko, Maltu a Irsko jsou uvedeny údaje za rok 2014 namísto roku 2015. Potenciál migrantů na trhu práce je velmi nedostatečně využit. Zatímco osoby narozené mimo EU mají na populaci EU rostoucí podíl (6,6 % v roce 2014, 6,9 % v roce 2016), je u nich méně pravděpodobné, že se budou účastnit na trhu práce, než u osob narozených v EU. Problémy spojené s integrací vzrostly s dopadem hospodářské krize a v poslední době se zvýšeným přílivem uprchlíků, jejichž integrace na trhu práce je obtížnější než u jiných skupin. Zatímco v roce 2008 byla míra ekonomické aktivity a míra zaměstnanosti osob narozených mimo EU o 1,0 p.b., resp. o 4,6 p.b. nižší než u osob narozených v EU, do roku 2016 se tyto rozdíly zvýšily na 4,8 p.b., resp. 10,6 p.b. (věková skupina 20–64 let). V sedmi zemích EU (Belgie, Finsko, Nizozemsko, Švédsko, Francie, Rakousko a Dánsko) přesahuje rozdíl v zaměstnanosti 15 p.b. Zvlášť vysoká je ekonomická neaktivita žen narozených mimo EU, o 9,1 % p.b. nižší než u žen narozených v EU.

Zdroj: Eurostat [lfsa_ergacob]. Pozn.: Pro DE není rozdělení na osoby narozené mimo EU k dispozici (rozdíl mezi státními příslušníky hostitelské země a státními příslušníky třetích zemí činí 26,5 p.b. a je šestý nejvyšší v EU). Výsledky na trhu práce se výrazně liší podle příčiny migrace. U osob naro