CS Úřední věstník Evropské unie C 18/44

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru k tématu Nové tendence v oblasti samostatné výdělečné činnosti: specifický případ ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti (stanovisko z vlastní iniciativy)

2011/C 18/08

Zpravodaj: pan ZUFIAUR NARVAIZA

Dne 26. února 2009 se Evropský hospodářský a sociální výbor, v souladu s čl. 29 odst. 2 Jednacího řádu, rozhodl vypracovat stanovisko z vlastní iniciativy ve věci

Nové tendence v oblasti samostatné výdělečné činnosti: specifický případ ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti.

Specializovaná sekce Zaměstnanost, sociální věci, občanství, kterou Výbor pověřil přípravou podkladů na toto téma, přijala stanovisko dne 23. února 2010.

Na 462. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 28. a 29. dubna 2010 (jednání dne 29. dubna 2010), přijal Evropský hospodářský a sociální výbor následující stanovisko 137 hlasy pro, 52 hlasů bylo proti a 11 členů se zdrželo hlasování.

1. Shrnutí, závěry a doporučení

Toto stanovisko se zabývá definicemi různých forem samostatné výdělečné činnosti stanovenými různými evropskými orgány. Zvláštní a téměř výhradní pozornost však věnuje analýze nejnovějších tendencí v oblasti pseudozávislé práce, kterou lze rovněž nazvat „ekonomicky závislou samostatnou výdělečnou činností“. Úvahy o ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti jsou odpovědí na požadavek lépe odhadnout vývoj samostatné výdělečné činnosti, jež se v důsledku dalekosáhlých ekonomických a sociálních změn vyvinula a přesáhla své tradiční formy, které jsou v Evropské unii již dlouho uznávány. Pouze v některých evropských zemích se nové kategorii pracovníků, která se nachází mezi zaměstnanci na jedné straně a osobami samostatně výdělečně činnými na straně druhé, dostalo právního uznání. Všeobecným cílem existujících vnitrostátních právních úprav je přispět k lepší ochraně určitých kategorií pracovníků a přitom je nezačlenit mezi zaměstnance. V zemích, kde uznávají existenci mezikategorie mezi statusem zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné, je osobám v situaci ekonomické závislosti přiznán soubor práv, který není přiznán jiným kategoriím osob samostatně výdělečně činných, i když tato práva nemají takový rozsah jako práva zaměstnanců. Míra ochrany přiznaná ekonomicky závislé osobě samostatně výdělečně činné se v každé zemi velmi liší. Práva ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné se tedy mohou týkat sociální ochrany. Mohou být také inspirována zárukami, které pracovní právo poskytuje zaměstnancům. Mohou se tedy uplatňovat na individuální vztahy mezi pracovníkem a jeho klientem (minimální příjem, délka práce atd.), ale také zajistit ekonomicky závislým osobám samostatně výdělečně činným přiznání práva na sdružování a kolektivní akci na obranu a sledování jejich profesních zájmů.

Kromě rozdílů v ekonomických a sociálních podmínkách v jednotlivých zemích lze různorodost vnitrostátních úprav připsat problémům spojeným s právním uznáním ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti. Existence takových mezikategorií může vyvolat oprávněnou rezervovanost. Lze se také obávat, aby i po ujasnění dotyčných právních kategorií nevedlo uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti v praxi k tomu, že osoby, jež byly dosud považovány za zaměstnance, budou napříště zařazeny do kategorie ekonomicky závislých osob samostatně výdělečně činných, např. v souvislosti s podnikovou strategií externalizace práce. Je pravdou, že úvahy o uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti nelze zcela oddělit od úvah o „předstírané samostatné výdělečné činnosti“. Tento jev je realitou a příklady dokládající jeho existenci lze nalézt v mnoha zemích Unie. Jedním z odvětví, kde je toto nezákonné počínání zvláště rozšířeno, je stavebnictví, a to do té míry, že nedávno vedlo k přijetí společného postoje evropských sociálních partnerů z tohoto odvětví. Nepopiratelně existují pracovníci, kteří jsou oficiálně samostatně výdělečně činní (obě smluvní strany používají toto označení při definování vzájemného vztahu), ale vykonávají pracovní činnost v podmínkách platných pro zaměstnance. Tyto případy spíše potvrzují hypotézu, že zaměstnavatel označí určitou práci za samostatnou výdělečnou činnost, aby se vyhnul požadavkům ukládaným pracovním právem a/nebo právem sociálního zabezpečení. Ve skutečnosti v mnoha případech není přechod na postavení ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné dobrovolný, nýbrž je vynucený okolnostmi, jako např. externalizací výroby či reorganizací podniku s následných rušením pracovních smluv.

Uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti sice představuje riziko, avšak ve všech státech, kde je tento status uznáván, je toto uznání prostředkem k poskytování větší právní ochrany pracovníkům, kteří z právního hlediska nejsou zaměstnanci, ale skutečné samostatně výdělečně činné osoby, jež se nicméně nacházejí v situaci, kdy nemohou získat ekonomickou ochranu vyplývající z možnosti pracovat pro velký počet zadavatelů. Tímto způsobem může být uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti kromě ochrany v oblasti sociálního zabezpečení a profesního statusu, jenž může být takto posílen, rovněž prostředkem, jak podnítit ducha podnikání. Uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti má pro vyrovnání rovnováhy ve smluvním vztahu mezi pracovníkem a jeho zadavatelem ten účinek, že snižuje ekonomický tlak spočívající na pracovníkovi a pomáhá zajistit koncovému spotřebiteli službu vyšší kvality.

V době rozvoje poskytování přeshraničních služeb se různorodost právních úprav v této oblasti týká celé Evropské unie. Harmonizace Společenství v oblasti profesního postavení pracovníků v Unii – počínaje zavedením definice ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti – rozhodně není snadná. Jakékoli úvahy o této problematice totiž nemohou ponechat stranou různorodost vnitrostátních předpisů a postupů – podle evropské sociální legislativy je totiž pracovník a podnikatel definován na vnitrostátní úrovni.

Nicméně není možné předstírat, že si neuvědomujeme naléhavou potřebu lépe postihnout vývoj samostatné výdělečné činnosti. Pokud tak neučiníme, bude v zemích, kde ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné nejsou definovány jako zaměstnanci, stále významnější část evropských pracovníků pravděpodobně ponechána bez ochrany.

1.1 Vytvořit prostředky umožňující získat skutečný statistický přehled o ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti v Evropské unii.

1.2 Podpořit realizaci studií umožňujících dopodrobna hodnotit vnitrostátní zkušenosti s ekonomicky závislou samostatnou výdělečnou činností.

1.3 Výslovně začlenit do integrovaných hlavních směrů pro růst a zaměstnanost otázku ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti podle předem definovaných podmínek.

1.4 Povzbudit evropské sociální partnery k začlenění ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti do jejich pracovních programů, a to jak na meziprofesní, tak na odvětvové úrovni. Společná analýza evropských sociálních partnerů (1) zveřejněná v říjnu 2007 dokazuje důležitost otázky profesních postavení pro subjekty sociálního dialogu. V tomto kontextu by mohly být zhodnoceny možnosti vytvoření vazeb mezi evropskými sociálními partnery a organizacemi – zejména těmi vnitrostátními – zastupujícími samostatně výdělečně činné pracovníky.

1.5 Na základě informací a analýz získaných v důsledku uplatňování předchozích doporučení určit společné prvky používané v jednotlivých členských zemích Evropské unie k definování zaměstnance. Takový postup se jeví jako užitečný nejen pro řádné uplatňování existujících evropských směrnic v oblasti pracovního práva, ale také pro lepší pochopení nárůstu přeshraniční pracovní činnosti v Evropě. Jeho uplatnění by rovněž vedlo k získání informací umožňujících lépe pochopit, co se může skrývat pod pojmem ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost. Prvotním předpokladem jakéhokoliv pokusu o lepší pochopení ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti je tedy existence co nejjednoznačnějších a nejpřesnějších prvků definice zaměstnaneckého poměru.

2. Úvod

Doslovně vzato ten, kdo vykonává pracovní činnost nezávisle, se liší od toho, kdo svou činnost vykonává v závislosti na jiné osobě. Tato zdánlivá jednoduchost nemůže nicméně zakrývat skutečnost, že do samostatné výdělečné činnosti spadá velké množství sociálně a ekonomicky různorodých situací, které nepochybně nelze posuzovat stejným způsobem. Tato roztříštěnost samostatné výdělečné činnosti je zjevná ve všech zemích Evropské unie. Závislí poskytovatelé služeb jsou ústředním tématem tohoto stanoviska. Budeme zkoumat, co se může za těmito formami samostatné výdělečné činnosti skrývat v praxi, s cílem zjistit, kde je hranice, za níž tyto formy zpochybňují ekonomickou nezávislost osoby samostatně výdělečně činné. Naším úmyslem tedy není zabývat se otázkou nehlášené práce, dokonce ani pokud jde o tzv. „falešné samostatně výdělečně činné osoby“, ačkoliv jisté aspekty někdy mohou oba tyto jevy skutečně či zdánlivě spojovat s ekonomicky závislými osobami samostatně výdělečně činnými.

Především je ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost v Evropské unii aktuální problematikou (1). V některých evropských státech se jí rovněž dostalo právního uznání, což se projevilo zavedením definic a konkrétních ochranných opatření (2). Dále je třeba rozpoznat možné problematické otázky spojené s ekonomicky závislou samostatnou výdělečnou činností (3).

3. Ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost: aktuální problematika v Evropské unii

3.1 Nový druh samostatně výdělečně činných osob pro novou ekonomickou a sociální realitu

3.1.1 Vznik nového druhu samostatně výdělečně činných osob, tedy osob vykonávajících pracovní činnost, která v zásadě není začleněna do rámců tradičně vytvořených pro nezávislé profese jako zemědělce a svobodná povolání (2), může souviset s řadou faktorů. Napadá nás několik fenoménů: — strategie firem a zejména některé formy externalizace pracovní činnosti; — vnik nových sociálních potřeb, jež je třeba uspokojit, spojených zejména s demografickou změnou a se stárnutím obyvatelstva; — změny, jež mají vliv na pracovní sílu, jako např. zvýšení úrovně vzdělání obyvatel; — rostoucí zapojení žen do trhu práce; — nezbytnost pracovního začlenění zranitelných skupin vyřazených z trhu práce. Pro tyto skupiny může být samostatná výdělečná činnost v některých případech náhradním řešením v nezaměstnanosti; — přání některých pracovníků moci lépe skloubit svůj pracovní a soukromý život; — růst služeb a nové příležitosti nabízené informačními a komunikačními technologiemi.

3.1.2 Vzhledem k tomuto vývoji se akademická literatura založená na empirických výzkumech snažila vymezit jednotlivé kategorie samostatně výdělečně činných osob. Nejčastěji používané jsou tyto (3): — podnikatelé, kteří pro provoz svého podniku najímají zaměstnance, fungují tedy s jejich pomocí; — „tradiční“ svobodná povolání (4). Osoba, která je chce vykonávat, musí splňovat konkrétní požadavky stanovené celostátními předpisy (osvědčení o způsobilosti, respektování etických kodexů dané profese). Přestože může být zaměstnavatelem, vykonává svou činnost většinou samostatně či se svými kolegy, kteří jsou jejími společníky. Sem patří např. advokáti nebo lékaři; — řemeslníci, obchodníci a zemědělci představují hlavní tradiční formy samostatné výdělečné činnosti. Někdy jim pomáhají členové rodiny anebo nevelký počet zaměstnanců, ať už stálých či nikoli; — „nové druhy samostatně výdělečně činných osob“ vykonávají kvalifikovanou činnost, ale v oboru, který není ve všech státech regulován podobným způsobem jako u výše zmíněných svobodných povolání; — samostatně výdělečně činné osoby vykonávající nekvalifikovanou či málo kvalifikovanou činnost, které nenajímají zaměstnance. Jejich existence je výsledkem strategie firem, zejména rozvoje externalizace některých činností, jež jsou součástí výrobního procesu (outsourcing).

3.1.3 Souběžně s těmito definicemi a ve snaze o statistické vymezení samostatné výdělečné činnosti rozlišuje průzkum pracovních sil Eurostatu (Labour Force Survey) mezi osobami samostatně výdělečně činnými: — zaměstnavatele, kteří jsou definováni jako osoby, které vykonávají vlastní činnost (podnik, svobodné povolání, zemědělská činnost) za účelem zisku a zaměstnávají alespoň jednu osobu; — „own account workers“, definované jako osoby, které vykonávají vlastní činnost (podnik, svobodné povolání, zemědělská činnost) za účelem zisku, ale nezaměstnávají jiné osoby. V roce 2008 spadalo do této kategorie v EU-27 více než 36 milionů osob, tedy přibližně 16 % pracující populace; — pracující rodinné příslušníky (family workers). Jsou definováni jako osoby, které pomáhají jinému členovi rodiny vykonávat ekonomickou činnost (obchodní či zemědělskou) a nelze je označit za zaměstnance.

3.1.4 Kvantifikovat jev ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti je skutečně obtížné. Přesnější vymezení skupiny osob, které jsou samostatně výdělečně činné, avšak v situaci ekonomické závislosti, existuje pouze v těch zemích, kde je tato kategorie pracovníků jako taková právně uznávána. Není však pochyb o tom, že alespoň jistá část pracovníků považovaných ve statistikách za samostatně výdělečně činné, se při výkonu pracovní činnosti nachází v situaci ekonomické závislosti na klientovi či zadavateli.

3.1.5 Posoudíme-li tak dostupné evropské údaje z hlediska objemu samostatné výdělečné činnosti (5), můžeme konstatovat, že v roce 2007 v každém členském státě z celkového počtu samostatně výdělečně činných osob představovaly 50 % samostatně výdělečně činné osoby, které nezaměstnávají žádné zaměstnance. V některých členských státech byla tato hladina dokonce vyšší (70 % a víc). Šlo o Českou republiku, Litvu, Portugalsko, Slovensko a Spojené království. Vezmeme-li v úvahu ekonomické a sociální změny, které vysvětlují vznik nových forem samostatně výdělečné činnosti, a zkušenosti zemí, které tyto nové formy samostatně výdělečné činnosti regulovaly, nemůžeme si neuvědomit, že velmi výrazná část této významné skupiny „own account workers“ pracuje v situaci ekonomické závislosti.

3.1.6 Pozorováním toho, k čemu dochází již několik posledních desetiletí, docházíme ke zjištění, že v Evropě část samostatně výdělečně činných osob přechází na systém zaměstnání na pracovní smlouvy a zároveň posilují formy závislé činnosti prostřednictvím právních forem, jež nespadají do systému zaměstnávání. Z toho vyplývá, že je nutné vymezit kritéria, která tuto ekonomickou závislost definují, a stanovit statistické mechanismy určené k měření toho, které osoby pracují v rámci tohoto režimu poskytování služeb.

3.2 Ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost: otázka evropského rozměru

3.2.1 Evropská unie se již několik let zabývá otázkou ochrany osob samostatně výdělečně činných. V tomto ohledu můžeme uvést doporučení Rady č. 2003/134/ES ze dne 18. února 2003 (6) o zlepšení ochrany zdraví a bezpečnosti osob samostatně výdělečně činných při práci. Otázky související s ochranou osob samostatně výdělečně činných se vyjasňují také v průběhu probíhajících diskusí týkajících se návrhu nové směrnice o uplatňování zásady rovného zacházení pro muže a ženy samostatně výdělečně činné.

3.2.2 Rozlišování mezi zaměstnanci a osobami samostatně výdělečně činnými je též ústředním tématem stávajících diskusí týkajících se pozměnění směrnice č. 2002/15/ES o úpravě pracovní doby osob vykonávajících mobilní činnosti v silniční dopravě.

3.2.3 Otázkou ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti se Evropská unie několikrát výslovně zabývala. Ve zprávě pana Alaina SUPIOTA, která byla předána Evropské komisi v roce 2000 (7), byla zmíněna existence „pracovníků, jež nelze označit za zaměstnance, ale kteří se nacházejí v situaci ekonomické závislosti na zadavatelích“ ve snaze přiznat těmto pracovníkům výsadu „sociálních práv“, jež tato závislost ospravedlňuje.

3.2.4 V zelené knize věnované modernizaci pracovního práva zveřejněné v roce 2006 (8) Evropská komise uvedla: „Prostředek ke zvládání potřeb restrukturalizace představuje také samostatná výdělečná činnost, která snižuje přímé či nepřímé náklady práce a umožňuje pružnější řízení zdrojů v reakci na nepředvídané hospodářské okolnosti. Odráží také obchodní model podnikání orientovaného na služby, kdy se zákazníkům dodávají hotové projekty. V mnoha případech je výrazem svobodného rozhodnutí pracovat samostatně i navzdory nižší míře sociální ochrany výměnou za přímější kontrolu nad podmínkami práce a odměňování.“ Na tomto základě Komise rovněž uvedla, že „pojem „ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost“ popisuje situace, které se nacházejí mezi dvěma zavedenými pojmy, tedy zaměstnáním (prací v podřízeném postavení) a samostatnou výdělečnou činností (prací v nezávislém postavení). Pracovníci, kterých se týká, nemají pracovní smlouvu. Pracovní právo se na ně nemusí vztahovat, protože se pohybují v „šedé zóně“ mezi pracovním a obchodním právem. Přestože formálně vykonávají „samostatnou výdělečnou činnost“, svým příjmem jsou ekonomicky závislí na jediném zmocniteli nebo klientovi/zaměstnavateli. Tuto situaci je třeba zřetelně odlišovat od záměrně nesprávné klasifikace samostatné výdělečné činnosti.“

3.2.5 Touto otázkou se zabývá také stanovisko EHSV (9) k této zelené knize.

4. Ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost: právní realita v některých zemích Evropské unie

4.1 Existence právních mezikategorií mezi zaměstnaneckým poměrem a samostatnou výdělečnou činností

4.1.1 Právní chápání pojmu ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti může vést k tomu, že na tento jev bude nahlíženo jako na mezikategorii mezi zaměstnanci a osobami samostatně výdělečně činnými.

4.1.2 V současné době uznává pojem ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné jako takový – nicméně v různé podobě a míře – a snaží se jej definovat omezený počet členských států. Tato mezikategorie pracovníka, situovaná mezi samostatnou výdělečnou činností a zaměstnaneckým poměrem, vede ke vzniku nových forem zaměstnání, nicméně v každé zemi s různým dosahem a obsahem. To je zejména případ Itálie, Německa, Portugalska, Rakouska, Spojeného království a Španělska. V Itálii se pojem pseudozávislé práce mimo pracovní poměr vztahuje na pracovníky vázané „smlouvou o koordinované a stálé spolupráci“ a na pracovníky se „smlouvou o projektové spolupráci“. Ve Spojeném království existuje kategorie worker (pracovník), jež se liší od kategorie employee (zaměstnanec). Worker se od zaměstnance (employee) liší tím, že svou práci vykonává bez toho, že by podléhal pravomoci zaměstnavatele. V Rakousku existují specifické smluvní formy uznávané legislativou, v nichž lze nalézt známky obecného pojetí ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti. Jedná se konkrétně o případ „nezávislých smluv o službách“ (freie Dienstverträge). Pracovníci vázaní tímto druhem smlouvy se od zaměstnanců liší tím, že i když nejčastěji pracují pro jedinou osobu a podle předem určeného časového plánu, jejich pracovní vztah není vztahem podřízeného k nadřízenému. V Německu se vyskytuje pojem „osoba podobná zaměstnanci“ (arbeitnehmerähnliche Personen). Pracovní právo tuto kategorii pracovníků zřetelně odlišuje od kategorie zaměstnanců. Označuje osoby, jež v rámci obchodní smlouvy nebo smlouvy o poskytování služeb vykonávají danou práci osobně, nezaměstnávají další osoby a více než 50 % jejich obratu je zajištěno jedním klientem. Avšak nejnovější a nejpokročilejší definici ekonomicky závislé práce má Španělsko. Status osoby samostatně výdělečně činné přijatý v roce 2007 definuje ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné podle několika kritérií. Je to osoba, která obvykle, osobně, přímo a převážně vykonává ekonomickou či profesní činnost za účelem zisku, a to ve prospěch fyzické či právnické osoby zvané klient, na němž je ekonomicky závislá pro získání nejméně 75 % příjmu ze své profesní činnosti. Tento status není slučitelný s občanskou či obchodní společností (10).

4.1.3 Průzkum vnitrostátních systémů, jež právně uznaly existenci nové právní kategorie, vede k několika konstatováním. Především se ve všech případech jedná o vytvoření nové kategorie, odlišné od kategorie zaměstnance a od kategorie osob samostatně výdělečně činných, a ještě více od kategorie skutečných podnikatelů. Cílem sledovaným v těchto různých zemích tedy nebylo učinit ze samostatně pracujících, avšak ekonomicky závislých osob zaměstnance, ale přiznat jim zvláštní status a tedy i konkrétní ochranu, kterou ospravedlňuje existence ekonomické závislosti. Z tohoto důvodu v jednotlivých uvedených případech status ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné vylučuje existenci právně zakotveného zaměstnaneckého poměru. Ten je totiž klíčovým prvkem v právní definici zaměstnance, a to ve velké většině zemí Evropské unie. Zaměstnancem je osoba, která pracuje pod vedením a kontrolou jiné osoby, zvané zaměstnavatel. K této situaci se váže několik charakteristických prvků: povinnost vykonávat práci osobně, práce pro jedinou osobu během určitého časového období, neexistence odpovědnosti zaměstnance za finanční rizika podniku, práce vykonávaná ve prospěch jiné osoby, atd. V souvislosti s tímto kritériem lze konstatovat, že i když každý zaměstnanec je ekonomicky závislý, tak každá ekonomicky závislá osoba samostatně výdělečně činná nemusí nutně být zaměstnancem.

4.1.4 Stále ještě je nutné určit kritéria umožňující určit ekonomickou závislost. Jedná se o komplexní úkol. Není však nesplnitelný, což potvrzuje existence různých vnitrostátních úprav této otázky. Potenciálně způsobilá kritéria se mohou především týkat osoby pracovníka: ekonomicky závislá osoba samostatně výdělečně činná může být tedy definována jako osoba, která osobně vykonává požadovanou službu, bez zaměstnávání dalších zaměstnanců (konkrétně příklad Španělska). Další kritéria, která se kumulují s těmi předchozími, se týkají samotného vztahu ekonomické závislosti. Mohou souviset s podílem obratu z práce pro jednoho klienta (zbývá tedy určit přesnou hraniční míru obratu, při jejímž překročení lze konstatovat ekonomickou závislost) nebo s délkou vztahu mezi pracovníkem a jeho klientem (čím je tento vztah delší, tím se vztah ekonomické závislosti na klientovi stává zřetelnější). Toto kritérium se používá v Itálii k uznání „koordinované a stálé spolupráce“. Experti, kteří se těmito otázkami zabývali, někdy navrhují dodatečné kritérium. Profesor PERULLI (11) má za to, že ekonomickou závislost pracovníka lze konstatovat pouze v případě, že produkční kapacita pracovníka je závislá na činnosti jeho klienta. Jinými slovy se pracovník musí nacházet v situaci, kdy nemá přístup na trh proto, že celá jeho produkční kapacita (zejména používaný materiál a technologie) je orientována na splnění požadavků jediného klienta.

4.2 Ochrana ekonomicky závislých osob samostatně výdělečně činných

4.2.1 V zemích, kde uznávají existenci mezikategorie mezi statusem zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné, je osobám v situaci ekonomické závislosti přiznán soubor práv, který není přiznán jiným kategoriím osob samostatně výdělečně činných, i když tato práva nemají takový rozsah jako práva zaměstnanců. Práva ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné se tedy mohou týkat sociální ochrany. Mohou být také inspirována zárukami, které pracovní právo nabízí zaměstnancům. Mohou se tedy uplatňovat na individuální vztahy mezi pracovníkem a jeho klientem (minimální příjem, délka práce atd.), ale také zajistit ekonomicky závislým osobám samostatně výdělečně činným přiznání práva na sdružování a kolektivní akci na obranu a sledování jejich profesních zájmů. Jsou vyjádřením myšlenky, že závislost na někom jiném, i když jde pouze o závislost ekonomickou a nikoli právní, ospravedlňuje zvláštní ochranu.

4.2.2 Co se týče sociální ochrany v dotyčných státech, může existovat meziúroveň sociální ochrany, vyšší než v případě „prostých samostatně výdělečně činných osob“. V Itálii se v této situaci nacházejí pracovníci vázaní „smlouvou o projektové spolupráci“, jimž jsou poskytovány záruky v případě těhotenství, nemoci, pracovních úrazů a důchodu, které se čím dál víc blíží zárukám přiznaným zaměstnancům. Je to rovněž případ Spojeného království, kde worker pobírá zákonnou náhradu škody v případě nemoci.

4.2.3 Co se týče pravidel, jimiž se řídí výkon profesní činnosti ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné, má tato osoba většinou nárok na část ochran nabízených zaměstnancům, přestože zaměstnancem není.

4.2.4 Po tomto všeobecném zjištění je samozřejmě třeba konstatovat, že se míra ochrany přiznaná ekonomicky závislé osobě samostatně výdělečně činné v každé zemi velmi liší. Ve Spojeném království se worker těší ochraně v podobě minimálního platu, pracovní doby a dovolených. Španělsko uplatňuje mnohem ambicióznější přístup a status z roku 2007 přiznává ekonomicky závislé osobě samostatně výdělečně činné: — práva související s výkonem jeho profesní činnosti: právo na odpočinek, právo na dny volna; — práva související s ukončením smlouvy se zadavatelem: příkladně zde figuruje požadavek, který klientovi ukládá, že smlouvu může přerušit pouze v odůvodněných případech. Chybí-li odůvodnění, má pracovník nárok na odškodné.

4.2.5 Mimo rámec ochrany určené ekonomicky závislým osobám samostatně výdělečně činným by se minimální úroveň sociální ochrany – například v oblasti sociálního zabezpečení, odborné přípravy či přístupu k prevenci pracovních rizik na pracovišti – měla týkat, jak se uvádí v doporučení Rady ze dne 18. února 2003, všech samostatně výdělečně činných osob v EU tak, aby bylo zajištěno, že základní sociální zabezpečení bude chránit obecně všechny pracovníky bez ohledu na právní formu, pod níž vykonávají svoji činnost.

5. Problémy spojené s uznáváním ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti

5.1 Zaměstnanci a ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost: konkurence, nebo komplementarita?

5.1.1 Jak bylo uvedeno výše, pouze malá část členských států Unie ve své legislativě uznává kategorii ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné. Bez ohledu na různorodost ekonomických a sociálních podmínek v jednotlivých zemích tato skutečnost rovněž svědčí o oprávněné rezervovanosti vůči existenci takových mezikategorií. Lze se také obávat, aby i po ujasnění dotyčných právních kategorií nevedlo uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti v praxi k tomu, že osoby, jež byly dosud považovány za zaměstnance, budou napříště zařazeny do kategorie ekonomicky závislých osob samostatně výdělečně činných, např. v souvislosti s podnikovou strategií externalizace práce. Italská zkušenost do jisté míry toto riziko odráží. Když totiž italská vláda v roce 2003 zavedla smlouvy projektové spolupráce, bylo jejím cílem začlenit osoby provozující předstíranou samostatně výdělečnou činnost mezi zaměstnance. Avšak v letech 2003–2005 došlo k citelnému nárůstu počtu pracovníků provozujících pseudonezávislou výdělečnou činnost. Tyto skutečnosti nepochybně vysvětlují, proč se vlády nebo sociální partneři v několika členských státech Evropské unie rozhodně staví proti vytvoření mezikategorií mezi zaměstnanci a osobami samostatně výdělečně činnými. Pro příklad uveďme, že britská odborová organizace TUC přijala na sjezdu v roce 2009 návrh, který doporučuje omezit počet možných statusů pracujících ve Spojeném království na dva: zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné.

5.1.2 Je pravdou, že úvahy o uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti nelze zcela oddělit od úvah o „předstírané samostatné výdělečné činnosti“. Tento jev je realitou a příklady dokládající jeho existenci lze nalézt v mnoha zemích Unie. Jedním z odvětví, kde je toto nezákonné počínání zvláště rozšířeno, je stavebnictví, a to do té míry, že nedávno vedlo k přijetí společného postoje evropských sociálních partnerů z tohoto odvětví. Nepopiratelně existují pracovníci, kteří jsou oficiálně samostatně výdělečně činní (obě smluvní strany používají toto označení při definování vzájemného vztahu), ale vykonávají pracovní činnost v podmínkách platných pro zaměstnance. Tyto případy spíše potvrzují hypotézu, že zaměstnavatel označí určitou práci za samostatnou výdělečnou činnost, aby se vyhnul požadavkům ukládaným pracovním právem a/nebo právem sociálního zabezpečení. Vzhledem k této skutečnosti MOP v doporučení č. 198 (12) žádá vlády, aby ve své legislativě přijaly jasná kritéria umožňující definovat práci v zaměstnaneckém poměru, a tak potírat předstíranou samostatnou výdělečnou činnost. Jedná se nepochybně o otázku zásadního významu. Je však jasně oddělena od otázky ekonomicky závislé práce. I v zemích, které tuto formu pracovní činnosti uznávají, zůstává v právu zřetelně oddělena od činnosti v zaměstnaneckém poměru. Jinými slovy, status ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti může existovat pouze tehdy, jestliže její definice je zřetelně odlišná od definice činnosti v zaměstnaneckém poměru. V této souvislosti má jistě zásadní význam kritérium právní podřízenosti. Pracuje-li určitá osoba v podmínkách platných pro zaměstnance, nemělo by být možné ji kvalifikovat jako ekonomicky závislou osobu samostatně výdělečně činnou. To samozřejmě předpokládá, jak doporučuje MOP, aby ve vnitrostátních právních systémech existovala co nejjasnější a nejpřesnější definice zaměstnaneckého pracovního poměru. Jinak řečeno, bude nutné rozlišovat mezi ekonomicky závislou prací a zaměstnaneckým poměrem, což předpokládá, aby oba pojmy byly jasně definovány. Vyžaduje to však rovněž prostředky umožňující účinně kontrolovat dodržování zákona. Za těchto podmínek může uznání statusu ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné umožnit lepší ochranu skutečných – a nikoli těch předstíraných – samostatně výdělečně činných osob a zajistit komplementaritu se statusem zaměstnance.

5.1.3 Kromě toho jakmile bude ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost uznána, budou vznikat obavy, že by se obchodní vztah mezi klientem a ekonomicky závislou osobou samostatně výdělečně činnou mohl prodloužit v čase natolik, že by v praxi ekonomicky závislá osoba samostatně výdělečně činná vykonávala stálou pracovní činnost ve prospěch svého klienta. Obchodní vztah je zpočátku sice reálný, avšak jeho pokračování po více či méně dlouhou dobu musí vést ke stanovení podmínek a prostředků umožňujících ekonomicky závislé osobě samostatně výdělečně činné získat status zaměstnance svého původního klienta, jenž se stane zaměstnavatelem.

5.2 Příležitosti spojené s uznáváním ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti

5.2.1 Ve všech státech, jež uznávají status ekonomicky závislé osoby samostatně výdělečně činné, je toto uznání prostředkem k poskytování větší právní ochrany pracovníkům, kteří nejsou zaměstnanci, ale skutečné samostatně výdělečně činné osoby, jež se nicméně nacházejí v situaci, kdy nemohou získat ekonomickou ochranu vyplývající z možnosti pracovat pro velký počet zadavatelů. Tímto způsobem může být uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti kromě ochrany v oblasti sociálního zabezpečení a profesního statusu rovněž prostředkem, jak posílit ducha a svobodu podnikání. Lze si tedy představit, že ekonomicky závislá osoba samostatně výdělečně činná může při výkonu své činnosti využívat konkrétní doplňková opatření (poradenství, finanční pomoc), jež jí umožní rozvíjet její vlastní podnik a v konečném důsledku se vymanit ze situace ekonomické závislosti.

5.2.2 Úvahy o ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti mimo to nemohou opomíjet zájem spotřebitele. Poskytování služeb spotřebitelům bývá často provázeno vznikem subdodavatelských řetězců, jejichž součástí jsou osoby samostatně výdělečně činné a samostatně výdělečně činní avšak ekonomicky závislí pracovníci. Když pak spotřebitel kontaktuje velký podnik se žádostí o provedení instalace (ať už jde o plyn, elektřinu, telefon nebo digitální televizi) nebo o kontrolu či opravu nějakého spotřebiče, běžná praxe je taková, že se na uvedenou adresu jménem příslušného podniku dostaví osoba samostatně výdělečně činná, která musí nést plnou odpovědnost za uspokojivé dodání služby. V oligopolním kontextu mohou velké podniky díky svému dominantnímu postavení na trhu stanovit velmi náročné podmínky, pokud jde o ceny placené subdodavatelům, jimž se tak značně zmenší ziskovost obvyklá u dané služby. V takové situaci se osoba samostatně výdělečně činná nachází před následující volbou: buď dosáhnout nutného prahu rentability nebo poskytovat službu v dobré kvalitě. V této souvislosti má uznání ekonomicky závislé samostatné výdělečné činnosti pro vyrovnání rovnováhy ve smluvním vztahu mezi pracovníkem a jeho zadavatelem ten účinek, že snižuje ekonomický tlak spočívající na pracovníkovi a pomáhá zajistit koncovému spotřebiteli službu vyšší kvality.

5.3 Ekonomicky závislá samostatná výdělečná činnost: evropská otázka

5.3.1 Různorodost profesních statusů platných v jednotlivých členských státech Evropské unie má samozřejmě vliv na fungování evropského trhu, zejména v případě přeshraničního poskytování služeb. Tak tomu je zejména tehdy, když je služba dodávána v jednom členském státě osobou samostatně výdělečně činnou z jiného státu, jež není zaměstnancem, a proto se na ni budou vztahovat předpisy platné v její zemi původu (13). Tato situace je tématem vpravdě evropského rozměru.

5.3.2 Z globálnějšího hlediska potvrzuje společná analýza evropských sociálních partnerů (14) zveřejněná v říjnu 2007 tendenci ke koncentraci pracovních míst v sektoru služeb, což je důsledkem změn organizace výroby. Z této analýzy pro nás vyplývá, že formy organizace práce a výroby musí vést k přehodnocení samotného pojmu pracovní podřízenost nad rámec právní formulace.

V Bruselu dne 29. dubna 2010. předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Mario SEPI

(1) „Key Challenges facing European labour markets: a joint analysis of European social partners“ (Hlavní výzvy stojící před evropskými trhy práce – společná analýza evropských sociálních partnerů).

(2) Viz zprávu EIRO Self-employed workers: industrial relations and working conditions (Osoby samostatně výdělečně činné: průmyslové vazby a pracovní podmínky), 2009.

(3) Tamtéž.

(4) Směrnice 2005/36/ES ze dne 7. září 2005 v bodu odůvodnění č. 43 navrhuje nabízí definici svobodného povolání.

(5) S ohledem na různé definice používané Eurostatem.

(6) Některé odstavce tohoto doporučení jsou, pokud jde o předmět tohoto stanoviska, velmi výmluvné:

— uznává se koexistence práce vykonávané společně osobami samostatně výdělečně činnými a zaměstnanci (body 4 a5);

— uvádí se, že zpravidla nejsou pracovníci, kteří vykonávají svou pracovní činnost mimo pracovní poměr s konkrétním zaměstnavatelem, pojištěni ani nijak chráněni (bod 5);

— potvrzuje se, že zdraví osob samostatně výdělečně činných může být vystaveno podobným rizikům, jakým jsou vystaveni zaměstnanci (bod 6);

— mezi závěrečnými doporučeními se uvádí, že je nezbytné přijmout opatření zaměřená na osvětu v rámci této skupiny prostřednictvím organizací, které ji zastupují.

(7) „Transformation of labour and future of labour law in Europe“ (Transformace pracovní síly a budoucnost pracovního práva v Evropě), Evropská komise, 1999.

(8) Zelená kniha Modernizace pracovního práva, jejímž cílem je řešit výzvy 21. století, KOM(2006) 708 v konečném znění.

(9) Stanovisko EHSV k zelené knize Modernizace pracovního práva, jejímž cílem je řešit výzvy 21. století, zpravodaj: pan RETUREAU (Úř. věst. C 175, 27.7.2007, s. 65), odstavec 3.1.4.

(10) Viz článek 11 španělského zákona ze dne 11. července 2007 o statusu osoby samostatně výdělečně činné.

(11) A. PERULLI: „Travail économiquement dépendant / parasubordination: les aspects juridiques, sociaux et économiques“ (Ekonomicky závislá práce / pseudozávislá práce mimo pracovní poměr: právní, sociální a ekonomické aspekty), zpráva pro Evropskou komisi, 2003.

(12) MOP (2006) Doporučení č. 198 o pracovních vztazích.

(13) Viz zejména směrnici 2006/123/ES o službách na vnitřním trhu, bod odůvodnění č. 87.

(14) „Key Challenges facing European labour markets: a joint analysis of European social partners“ (Hlavní výzvy stojící před evropskými trhy práce – společná analýza evropských sociálních partnerů).