Pokud jde o budoucnost, mělo by se diskutovat o tom, jak přizpůsobit naše sociální modely současným a budoucím výzvám a povzbudit sociální smýšlení v Evropě. K této diskusi přispívá Evropská komise tímto diskusním dokumentem o sociálním rozměru Evropy. Dokument mapuje vývoj a výzvy, a co je nejdůležitější, nachází způsoby, jak přeměnit naše ambice v realitu, jak připravit evropské občany na svět v roce 2025 a jak zajistit, aby se naše společnosti staly silnějšími a dokázaly se lépe přizpůsobit.

Tento diskusní dokument a širší debata, které navazují na bílou knihu, nám umožní se společně zaměřit na budoucnost. Budeme tak moci společně definovat sociální rozměr Evropy, která vychází z dosažených úspěchů a je připravena na realitu 21. století, a propůjčit tomuto rozměru důležitost. Diskusní dokument odkazuje na naši minulost, ukazuje naši současnost a navrhuje, kam bychom mohli směřovat. Zdůrazňuje rozdíly mezi zeměmi a regiony, avšak také společné výzvy. Klade si otázku, jakou roli by EU měla mít a jak by mohla obecně lépe spolupracovat s členskými státy, sociálními partnery a občanskou společností.

Nejrychlejší hospodářský růst v EU v období let 2008–14 byl zaznamenán v polském Mazovském vojvodství, do kterého patří hlavní město Varšava. V roce 2008 byl HDP na obyvatele v Mazovském vojvodství 17,1 % pod průměrem EU, avšak vzrostl natolik, že do roku 2014 přesáhl průměr zemí EU-28 o 8,4 %.

Evropa vždy usilovala o sbližování životní úrovně a současně o její zvýšení. V minulosti k tomuto sbližování docházelo téměř automaticky prostřednictvím vnitřního trhu a podpory z fondů EU, a to do takové míry, že Světová banka označila EU za „stroj na sbližování“. V posledních letech se však sbližování výrazně zpomalilo, ne-li zastavilo, neboť nejúspěšnější země se vyvíjejí rychleji. Proč k tomu došlo a proč je to problém?

Riziko chudoby zůstává i v našich prosperujících společnostech vysoké. Odhaduje se, že téměř čtvrtina obyvatelstva EU-27 je ohrožena chudobou nebo sociálním vyloučením. Dětská chudoba zůstává vysoká a v několika členských státech narůstá. To znamená, že tyto děti mají omezený přístup ke zdravotní péči a existuje u nich vyšší riziko, že předčasně ukončí školní docházku a později v dospělosti budou nezaměstnané a chudé. V roce 2010 se vedoucí představitelé EU zavázali snížit do roku 2020 počet lidí ohrožených chudobou o 20 milionů, nicméně Evropa je v současnosti ke splnění tohoto cíle velmi daleko. Doposud počet lidí ohrožených chudobou vzrostl o 1,7 milionu.

Zlepšení do značné míry odráží rostoucí počet žen na trhu práce. I když významné rozdíly mezi ženami a muži nadále existují, ke zlepšení vývoje přispívá vytváření pracovních míst v odvětví služeb, lepší zařízení pro péči o děti a odstranění daňových faktorů, které druhou výdělečně činnou osobu odrazují od zapojení do pracovního procesu. Zlepšení také odráží skutečnost, že více lidí déle pracuje. To je částečně důsledek minulých důchodových reforem, ale i lepších dovedností, zdraví a pracovních podmínek v celé Evropě.

Pokud sledujeme podíl skutečně zaměstnaného obyvatelstva v produktivním věku – míru zaměstnanosti – mezi jednotlivými zeměmi existují i zde velké rozdíly. Ve Švédsku, Německu, Nizozemsku, Dánsku, České republice, Estonsku, na Litvě a v Rakousku je míra zaměstnanosti vyšší než 75 % a splňuje cíl, který chtěly všechny členské státy společně dosáhnout do roku 2020. Způsob, jakým se ženy a pracovníci starší 55 let v jednotlivých členských státech účastní trhu práce, je různý. Úroveň jejich zaměstnanosti se sice zvyšuje, obě skupiny jsou však nadále výrazně podzaměstnané.

Rostoucí naděje dožití v kombinaci s klesající mírou plodnosti vede k výraznému stárnutí evropské společnosti. Už v tuto chvíli žije v EU více lidí starších 65 let než dětí do 14 let. Lidé ve věku 65 a více let dnes představují necelou pětinu evropského obyvatelstva, avšak do roku 2050 již budou tvořit téměř třetinu. S mediánem 45 let do roku 2030 tak bude Evropa „nejstarší“ částí světa.

Velmi výrazně se zvyšuje naděje dožití – u mužů se posouvá z průměrných 43 let v roce 1900 na očekávaných 82 let v roce 2050 a u žen by se měla ve stejném horizontu prodloužit z 46 let na 87. Většina dětí, které se v Evropě narodí v rozmezí dneška a roku 2025, bude ještě za sto let naživu. Střední délka života prožitá ve zdraví i přístup ke zdravotní péči se však zároveň stále dost liší v závislosti na regionu a příjmové skupině.

Sociální struktura Evropy se za poslední desetiletí výrazně změnila a způsob, jakým žijeme a pracujeme, je silně ovlivňován celosvětovými faktory. Jedná se o vývoj, který je do značné míry nezvratný a v nadcházejících letech pravděpodobně ještě dále zrychlí, a to ve všech 27 zemích Unie. Přinese nám mnoho společných problémů, ale zároveň i nových příležitostí.

Evropané stále více využívají svobody pohybu v rámci Unie a přemísťují se za prací a studiem do jiných zemí, kde zakládají firmy, platí daně a pomáhají utvářet dynamičtější společnost. V jiném státě jich dnes dlouhodobě (a možná natrvalo) žije a pracuje přibližně 16 milionů. Téměř 1 % pracovní síly EU (1,7 milionu lidí) pak za prací do jiné země každý den dojíždí. Evropská společnost se stále více integruje, jelikož lidé mohou díky nižším nákladům a větším příležitostem, které jim nabízí jednotný trh bez hranic, snadno cestovat, studovat, odcházet do důchodu či vzájemně podnikat.

K 1. lednu 2016 v EU-27 legálně pobývalo celkem 29,7 milionu osob, které se narodily mimo EU a do Evropy přišly v posledních desetiletích z rozličných důvodů (za prací či studiem, za účelem ochrany nebo v rámci sloučení rodiny). Přestože migrace zůstává v porovnání s jinými částmi světa poměrně umírněná, velké přílivy migrantů v relativně krátkém časovém horizontu, které EU zaznamenává v poslední době, vyvolávají v některých částech Evropy napětí. V zájmu budoucí prosperity a společenské soudržnosti v evropských státech je důležité zajistit pro všechny občany třetích zemí účinnou integraci a postarat se o jejich plné zapojení do společnosti a o to, aby přispívali k jejímu fungování.

Změny životního stylu jsou také dány rozpadem manželských svazků, jinými druhy vztahů a oslabováním vazeb v rámci širší rodiny. To znamená více svobody pro jednotlivce, kteří mohou žít nezávisle, ale rovněž sílící riziko společenské izolace a méně stability v lidských životech. V roce 2015 byla třetina všech domácností v EU jednočlenná a pouze v jedné třetině domácností žily více než dvě osoby. Přitom se očekává, že do roku 2025 bude daný trend ve většině členských států pokračovat. Tento vývoj je spojen s novými problémy, pokud jde o rovnováhu mezi pracovním a soukromým životem a o pečovatelské povinnosti. Především domácnosti s jedním rodičem čelí v případě nezaměstnanosti vyššímu riziku chudoby.

Stárnutí obyvatelstva se taktéž promítne do relativní váhy, kterou má Evropa ve světě, protože jinde počet obyvatel roste rychleji. V roce 2060 budou Evropané tvořit jen 5 % světové populace. Ani v jednom z členských států v té době nebude žít více než 1 % všech lidí na zeměkouli. Situace je obzvlášť závažná v Litvě, kde by se podle aktuálních předpokladů měl počet obyvatel do roku 2080 propadnout o více než třetinu. Přibližně 30% pokles se pak očekává na Slovensku, v Řecku, Portugalsku a Bulharsku.

Všechny tyto faktory budou dopadat na finanční udržitelnost našich systémů sociálního zabezpečení, potažmo na fiskální situaci jednotlivých států. Lze očekávat, že v EU-27 se do roku 2030 zvýší výdaje související s důchody na 12,4 % HDP a vzrostou i náklady na zdravotní péči (na 7,7 %) a náklady na dlouhodobou péči (až na 2,4 %). Zatímco v roce 2008 připadali na jednoho seniora čtyři lidé v produktivním věku, v roce 2060 to budou jen dva. Dopad stárnutí populace bude zmírněn nejnovějšími důchodovými reformami, jež se snaží sladit věk odchodu do důchodu se střední délkou života, lze však očekávat další, nemalé náklady na zdravotní péči.

Dlouhověkost bude silně dopadat na veřejné politiky a sociální služby, a to nejen ve zdravotnictví a pečovatelství, ale její vliv se projeví třeba i ve vzdělávacím systému nebo v zajišťování věkově odpovídajícího bydlení a mobility. Stárnutí obyvatelstva může představovat zdroj nových pracovních míst, protože s sebou nese rychlý rozvoj odvětví sociální ekonomiky ve volnočasové oblasti i v oblasti péče. Současně však přináší i nové potřeby. Již dnes žije téměř třetina lidí starších 65 let sama a až dvě třetiny lidí, kterým je více než 75 let, jsou závislé na neformální péči, které se jim ve většině případů dostává od nejbližší rodiny. Každý šestý senior žije v chudobě, přičemž nízké důchody pobírají především ženy v důsledku nedostatečného počtu odpracovaných let.

To vyvolává mnoho otázek o budoucnosti práce samotné. Pracovní místa do budoucna přibudou, nebo ubudou? Budou stávající pracovní místa místy „kvalitními“? Je pracovní síla dneška a zítřka vybavena správnými dovednostmi, aby pracovní místa obsadila? Jen těžko lze předvídat, do jaké míry a jak rychle se do budoucí dostupnosti zaměstnání promítne automatizace a umělá inteligence. Z některých studií vyplývá, že v roce 2055 by mohla být automatizována polovina dnešních činností. Jisté v každém případě je, že pracovníci všech věkových kategorií budou stále více nuceni přizpůsobovat své dovednosti technologickým změnám a průběžně si je doplňovat a korigovat. Evropské firmy, školy, univerzity a střediska odborné přípravy tedy musejí lidi na tuto realitu připravovat.

Neexistuje jediný univerzální přístup použitelný na celou Evropu, ale problémy jsou společné a společná je i potřeba jednat. V dobách rychlých a trvalých změn by se hlavní pozornost měla soustředit na posílení postavení jednotlivců a na vybudování odolnějších společenských struktur, jež budou s to se úspěšně adaptovat.

Oblasti, v nichž je pro to třeba něco vykonat, jsou dobře známy. Vyjmenujme alespoň některé: investovat do dětí, aby měly co nejlepší start do života; investovat do mladých lidí, dovedností a celoživotního učení; napomáhat tomu, aby lidé mohli v rámci profesní dráhy přecházet do jiných povolání, a namísto přístupu „jedna práce na celý život“ sledovat přístup „zaměstnání na celý život“, a to včetně samostatné výdělečné činnosti; zasazovat se o prodloužení života ve zdraví prostřednictvím prevence, lepších pracovních podmínek a péče o starší osoby; prosazovat rovnost žen a mužů v zájmu odstranění zbývajících rozdílů a zavedení konceptu „rodiny se dvěma příjmy“; zajistit aktivní inkluzi a boj proti diskriminaci, jež všem lidem umožní žít důstojný život; napomáhat mobilitě a postarat se o úspěšnou integraci migrantů, jakož i podporovat účast občanů a občanskou kulturu a dialog, jež představují i ekonomické statky.

CO TO VŠE ZNAMENÁ PRO SOCIÁLNÍ ROZMĚR?

CO TO KONKRÉTNĚ OBNÁŠÍ?

Lidé svá očekávání vkládají do všech orgánů – ať už místních, regionálních, vnitrostátních či evropských – a z průzkumů není vždy jasné, kdo by měl být podle respondentů za co odpovědný. Mají-li si Evropané vybrat mezi řešením na vnitrostátní úrovni a na úrovni EU, poukazují primárně na úlohu členských států, ale své může v jejich očích učinit i EU, třebaže k řešení daného problému nemusí mít všechny nástroje. Aby mohl být naplno využit potenciál dostupných evropských fondů, musejí členské státy rychle a účinně zavést potřebné struktury. V této souvislosti lze jako příklad uvést oblast nezaměstnanosti mladých lidí.

Komise v neposlední řadě promítla sociální aspekty do všech politik, včetně zahraničního obchodu (jako příklad lze uvést Komplexní hospodářskou a obchodní dohodu (CETA) s Kanadou), své hospodářské politiky zaměřené na investice a tvorbu pracovních míst a rovněž do své politiky v oblasti zemědělství, životního prostředí, energetiky a dopravy.

Římská smlouva již zakotvila některé hlavní zásady, např. rovnost odměňování mužů a žen či právo pracovníků na volný pohyb mezi členskými státy. K naplnění práva přestěhovat se do jiné země byla zavedena podrobná úprava: úprava, jež zajišťuje právo pacientů na zdravotní péči v zahraničí a na náhradu výdajů na tuto péči, úprava vzájemného uznávání diplomů a dále úprava zajišťující, aby lidé při nástupu do zaměstnání v jiné zemi nepřicházeli o dosud získané důchodové nároky. Tato pravidla mají přímý a pozitivní dopad na životy milionů lidí a jsou jednoznačně ku prospěchu ekonomiky i společnosti jako celku.

Současně jsou všechny země vedeny k inovacím, a to v celostátním či evropském kontextu. Ať již se jedná o testování univerzálního základního příjmu ve Finsku, či zavedení zaručeného minimálního příjmu v Řecku, sílí tendence zkoušet nové modely, jež se budou hodit do nových podmínek. Osobní evidence činností, kterou nově zavedla Francie, sleduje všechny sociální nároky, např. účet odborné přípravy, účet pracovních rizik a dávky v nezaměstnanosti, na jediném účtu, který lze používat po celou dobu trvání pracovní dráhy jednotlivce.

– Omezit „sociální rozměr“ na volný pohyb

– Umožnit státům, které chtějí v sociální oblasti dělat více, aby tak mohly učinit

– Umožnit EU-27 společně prohloubit sociální rozměr

Každá ze zvolených politických možností bude mít dopady nejen na sociální oblast, ale také na konkurenceschopnost Evropy, její schopnost utvářet a ovlivňovat podobu globalizace, stabilitu hospodářské měnové unie, soudržnost v rámci Unie a solidaritu mezi jejími občany. Jakákoli politická možnost by měla být posuzována rovněž s ohledem na zjištěné problémy a přitom by se mělo zkoumat, kde může EU znamenat přidanou hodnotu. Každá z uvedených tří možností obnáší řadu návrhů konkrétních opatření, a proto musí být i výběr mezi možnými nástroji proveden s ohledem na dané problémy. Většina z uvedených příkladů pro druhou možnost platí rovněž pro možnost třetí a naopak.

Omezit „sociální rozměr“ na volný pohyb

Podle některých jsou právní předpisy v sociální oblasti na úrovni EU překážkou pro růst a administrativní zátěž pro podniky, zejména pro ty malé a střední, je příliš nákladná. Ty samé zdroje říkají, že naše vysoké sociální standardy spolu s ochranou spotřebitelů a normami v oblasti životního prostředí představují konkurenční nevýhodu pro evropské podniky v porovnání se zbytkem světa. Podle jejich názoru je výhradní záležitostí členských států, aby prostřednictvím daní a systémů sociálního zabezpečení mezi své občany spravedlivě rozdělily plody hospodářského růstu. Také vzdělávání a kultura by podle nich měly být ponechány výhradně v gesci členských států.

Zaměřit se výhradně na jednotný trh by znamenalo zachovat předpisy, které podporují přeshraniční pohyb osob, jako jsou předpisy týkající se práv mobilních občanů na sociální zabezpečení, vysílání pracovníků, přeshraniční zdravotní péče a uznávání diplomů. Zrušeny by však byly evropské právní předpisy týkající se ochrany pracovníků, jejich zdraví a bezpečnosti, pracovní doby a doby odpočinku. Zrušení by se nevyhnulo ani minimální délce placené dovolené a právním předpisům v oblasti rovného zacházení platným na evropské úrovni. Členské státy by mohly rozhodnout, zda povolí agenturní zaměstnávání, či nikoli. Rovné zacházení s pracovníky na částečný úvazek by již nebylo zaručeno v celé Evropě. Na evropské úrovni by neexistovaly minimální standardy stanovené pro mateřskou a otcovskou dovolenou či rodičovskou nebo pečovatelskou dovolenou. Nárok zaměstnanců na to, aby byli, ať už jednotlivě nebo kolektivně, informováni o svých právech, by již na evropské úrovni nebylo zajištěno. Zrušen by byl rámec pro evropské rady zaměstnanců v nadnárodních společnostech. Sociální dialog na úrovni EU by se omezil na odvětví a témata, která jsou relevantní pro jednotný trh.

Evropa by již nepodporovala příležitosti pro výměnu osvědčených postupů mezi členskými státy v oblasti sociální pomoci, vzdělávání, zdravotnictví, kultury a sportu. Nepodporovala by členské státy ani prostřednictvím doporučení, jak řešit nezaměstnanost mladých lidí a dlouhodobou nezaměstnanost, ani pomocí jejích nástrojů na rekvalifikaci a získávání dovedností, jež činí evropské občany způsobilými pro výkon zaměstnání. Sníženy nebo zrušeny by byly evropské finanční prostředky na podporu přeměny regionů, které jsou výrazně zasaženy dopady globalizace. Sociální programy v členských státech, jejichž podstatná část je spolufinancována z prostředků EU, by bylo nutné ukončit či je financovat z vnitrostátních prostředků.

Co by to mohlo znamenat v praxi:

– řidiči kamionů čelí v každé zemi rozdílným dobám řízení a odpočinku a jejich zaměstnavatel jim musí v každé zemi vyplatit různé hodinové mzdy,

– dvacet dnů placené dovolené a čtrnáct týdnů mateřské dovolené již není zaručeno po celé Evropě,

– pacienti sice ještě mohou být ošetřeni v jiném členském státě, neexistuje však žádný evropský akční plán pro boj s nárůstem bakterií rezistentních vůči antibiotikům,

– neexistuje koordinace a připravenost při reakci na společné hrozby v oblasti veřejného zdraví, například v případě šíření nakažlivých chorob, jako je ebola a virus zika,

– pro případ, že nějaký závod na výrobu automobilů musí zavřít, neboť se jeho výroba přesouvá do země mimo Evropu s nízkými mzdami a tisíce lidí v regionu ztratí náhle práci, nebudou na úrovni EU k dispozici žádné finanční prostředky, které by jim pomohly vrátit se zpět do zaměstnání,

– hrozí dokonce, že se upustí od programu Erasmus a že EU ukončí systém srovnávání osob předčasně odcházejících ze vzdělávání a osob, které dosahují slabých výsledků.

Zastavena je unijní podpora evropskému filmu a kulturnímu a tvůrčímu odvětví a ukončení se nevyhne akce Evropské hlavní město kultury.

Výhody a nevýhody: