SPOLEČNÝ POSTOJ (ES) č. 22/2006

přijatý Radou dne 25. září 2006

s ohledem na přijetí nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. …/… ze dne … o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II)

(2006/C 289 E/04)

EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,

s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 61 písm. c) a článek 67 této smlouvy,

s ohledem na návrh Komise,

s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (1),

v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy (2),

vzhledem k těmto důvodům:

Řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje v zájmu zlepšení předvídatelnosti výsledku sporů, jistoty co do rozhodného práva a volného pohybu soudních rozhodnutí, aby kolizní normy platné v členských státech určovaly stejný právní řád bez ohledu na zemi soudu, který se sporem zabývá.

Nároky vyplývající ze zásady „acta iure imperii“ by měly zahrnovat i nároky vznesené vůči osobám jednajícím jménem státu a odpovědnost za jednání orgánů veřejné moci, včetně odpovědnosti osob pověřených výkonem veřejné moci. Tyto záležitosti by proto měly být vyloučeny z oblasti působnosti tohoto nařízení.

Zatímco zásada „lex loci delicti commissi“ je základním přístupem uplatňovaným pro mimosmluvní závazkové vztahy v téměř všech členských státech, její konkrétní uplatnění se v případě rozptýlení prvků daného případu do více zemí různí. Tento stav je zdrojem nejistoty co do rozhodného práva.

Určení rozhodného práva by se mělo řídit místem, kde škoda vznikla, bez ohledu na zemi nebo země, ve kterých by se mohly projevit nepřímé následky. V souladu s tím by se v případech škody na zdraví nebo na majetku měla za zemi, kde škoda vznikla, považovat země, v níž byla škoda na zdraví nebo na majetku způsobena.

Obecným pravidlem tohoto nařízení by měla být zásada „lex loci damni“, uvedená v čl. 4 odst. 1. Ustanovení čl. 4 odst. 2 by se mělo považovat za výjimku z tohoto obecného pravidla, která zavádí zvláštní vztah, mají-li strany obvyklé bydliště ve stejné zemi. Ustanovení čl. 4 odst. 3 je nutno vykládat jako „únikovou doložku“ vzhledem k čl. 4 odst. 1 a 2, vyplývá-li ze všech okolností daného případu, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí.

Mimosmluvní závazkové vztahy, které vyplývají z omezení hospodářské soutěže podle čl. 6 odst. 3, by se měly vztahovat jak na porušení vnitrostátního soutěžního práva, tak na porušení soutěžního práva Společenství. Rozhodným právem pro takové mimosmluvní závazkové vztahy by mělo být právo země, jejíž trh byl ovlivněn nebo pravděpodobně bude ovlivněn takovým omezením, za předpokladu, že tento účinek je přímý a závažný. Vznikla-li škoda ve více zemích, mělo by se právo kterékoli z nich použít pouze v rozsahu škody, která vznikla v dané zemi.

Pokud jde o porušování práv duševního vlastnictví, měla by se zachovat obecně uznávaná zásada „lex loci protectionis“. Pro účely tohoto nařízení se by se pojem práv duševního vlastnictví měl vykládat tak, že zahrnuje například autorské právo a práva související, zvláštní právo na ochranu databází a práva průmyslového vlastnictví.

Zvláštní pravidla by měla být stanovena pro případy vzniku škody jiným způsobem než z civilního deliktu, jako je bezdůvodné obohacení, jednatelství bez příkazu nebo předsmluvní odpovědnost (culpa in contrahendo).

Předsmluvní odpovědnost je pro účely tohoto nařízení samostatným pojmem a nemusí být nutně vykládána ve smyslu, jaký má ve vnitrostátním právu. Měla by zahrnovat porušení povinnosti podat pravdivé informace a selhání jednání o uzavření smlouvy. Článek 12 pokrývá pouze mimosmluvní závazkové vztahy, jež jsou přímo spojeny s jednáními, která předcházejí uzavření smlouvy. To znamená, že pokud během sjednávání smlouvy dojde ke škodě na zdraví, měl by se použít článek 4 nebo jiná příslušná ustanovení tohoto nařízení.

V zájmu respektování vůle stran a posílení právní jistoty by strany měly mít možnost výslovné volby rozhodného práva pro mimosmluvní závazkové vztahy. Slabší strany by měly být chráněny tím, že možnost volby bude podléhat určitým podmínkám.

K dosažení přiměřené rovnováhy mezi stranami by měla být pokud možno brána v úvahu pravidla bezpečnosti a chování platná v zemi, ve které došlo k jednání způsobujícímu škodu, a to i v případě, kdy se mimosmluvní závazkový vztah řídí právem jiné země. Pojem „pravidla bezpečnosti a chování“ by měl být vykládán jako zahrnující veškeré právní předpisy související s bezpečností a chováním, včetně například pravidel bezpečnosti silničního provozu v případě dopravní nehody.

Je třeba zabránit stavu, kdy jsou kolizní normy rozptýlené do více nástrojů a kdy jsou mezi nimi rozdíly. Toto nařízení však nevylučuje možnost začlenit kolizní normy pro mimosmluvní závazkové vztahy do právních předpisů Společenství týkající se konkrétních otázek.

Dodržování mezinárodních závazků členských států znamená, že tímto nařízením by neměly být dotčeny mezinárodní úmluvy, jejichž stranou je jeden nebo více členských států ke dni přijetí tohoto nařízení. S cílem zlepšit přístupnost platných pravidel by Komise měla v Úředním věstníku Evropské unie zveřejnit seznam příslušných úmluv na základě informací poskytnutých členskými státy.

PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ:

KAPITOLA I

OBLAST PŮSOBNOSTI

Článek 1

Věcná působnost

1. Toto nařízení se vztahuje na mimosmluvní závazkové vztahy občanského a obchodního práva v případě kolize právních řádů. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní či správní ani na odpovědnost státu za jednání a opomenutí při výkonu státní moci („acta iure imperii“).

2. Z oblasti působnosti tohoto nařízení se vyjímají

3. Toto nařízení se nevztahuje na dokazování a soudní řízení s výhradou článků 21 a 22.

4. Pro účely tohoto nařízení se „členským státem“ rozumí jakýkoli členský stát kromě Dánska.

Článek 2

Mimosmluvní závazkové vztahy

1. Pro účely tohoto nařízení zahrnuje škoda jakékoli následky civilního deliktu, bezdůvodného obohacení, jednatelství bez příkazu nebo předsmluvního jednání.

2. Toto nařízení se vztahuje i na mimosmluvní závazkové vztahy, které pravděpodobně vzniknou.

3. Každý odkaz v tomto nařízení na

Článek 3

Univerzální použitelnost

Právo určené na základě tohoto nařízení se použije bez ohledu na to, zda je právem některého z členských států.

KAPITOLA II

CIVILNÍ DELIKTY

Článek 4

Obecné pravidlo

1. Nestanoví-li toto nařízení jinak, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z civilních deliktů, právo země, kde škoda vznikla, bez ohledu na to, ve které zemi došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, a bez ohledu na to, ve které zemi nebo kterých zemích se projevily nepřímé následky této skutečnosti.

2. Mají-li však osoba, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, a poškozený v okamžiku vzniku škody obvyklé bydliště ve stejné zemi, použije se právo této země.

3. Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavci 1 nebo 2, použije se právo této jiné země. Zjevně užší vztah k jiné zemi by mohl být založen zejména na již existujícím vztahu mezi stranami, jakým může být například smlouva, který úzce souvisí s daným civilním deliktem.

Článek 5

Odpovědnost za škodu způsobenou vadou výrobku

1. Aniž je dotčen čl. 4 odst. 2, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají ze škody způsobené vadou výrobku,

Rozhodným právem je však právo země, ve které má osoba, vůči které je uplatňován nárok na náhradu škody, obvyklé bydliště, pokud tato osoba nemohla přiměřeně předvídat uvedení daného výrobku nebo stejného typu výrobku na trh v zemi, jejíhož rozhodného práva by se použilo na základě písmene a), b) nebo c).

2. Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je civilní delikt zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavci 1, použije se právo této jiné země. Zjevně užší vztah k jiné zemi by mohl být založen zejména na již existujícím vztahu mezi stranami, jakým může být například smlouva, který úzce souvisí s daným civilním deliktem.

Článek 6

Nekalá soutěž a jednání omezující volnou hospodářskou soutěž

1. Rozhodným právem pro mimosmluvní závazky, které vznikají z jednání z nekalé soutěže, je právo země, ve které dochází nebo pravděpodobně dojde k narušení soutěžních vztahů nebo společných zájmů spotřebitelů.

2. Postihuje-li jednání z nekalé soutěže výlučně zájmy určitého soutěžitele, použije se článek 4.

3. Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z omezení hospodářské soutěže, je právo země, na jejímž trhu se účinky tohoto omezení projevují nebo pravděpodobně projeví.

4. Rozhodné právo určené podle tohoto článku nelze vyloučit dohodou podle článku 14.

Článek 7

Škoda na životním prostředí

Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají ze škody na životním prostředí nebo škody na zdraví nebo na majetku v důsledku takové škody, je právo určené podle čl. 4 odst. 1, pokud si osoba, která uplatňuje nárok na náhradu škody, nezvolí za rozhodné právo pro svůj nárok právo země, kde došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody.

Článek 8

Porušení práv duševního vlastnictví

1. Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení práva duševního vlastnictví, je právo země, pro kterou je uplatňována ochrana těchto práv.

2. Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení jednotného práva duševního vlastnictví Společenství, je v otázkách neupravených příslušným aktem Společenství právo země, ve které k tomuto porušení došlo.

3. Rozhodné právo určené podle tohoto článku nelze vyloučit dohodou podle článku 14.

Článek 9

Protestní akce v kolektivním vyjednávání

Aniž je dotčen čl. 4 odst. 2, je rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, pokud jde o odpovědnost osoby v postavení zaměstnance nebo zaměstnavatele nebo organizací zastupujících jejich profesní zájmy za škody způsobené trvající nebo uskutečněnou protestní akcí v kolektivním vyjednávání, právo země, ve které akce byla nebo má být uskutečněna.

KAPITOLA III

BEZDŮVODNÉ OBOHACENÍ, JEDNATELSTVÍ BEZ PŘÍKAZU A PŘEDSMLUVNÍ ODPOVĚDNOST

Článek 10

Bezdůvodné obohacení

1. Souvisí-li mimosmluvní závazkový vztah, který vzniká z bezdůvodného obohacení, včetně úhrady neexistujícího dluhu, s již existujícím vztahem mezi stranami, jako například smluvním vztahem nebo vztahem vyplývajícím z civilního deliktu, který úzce souvisí s tímto bezdůvodným obohacením, je rozhodným právem právo, kterým se řídí uvedený existující vztah.

2. Nemůže-li být rozhodné právo určeno na základě odstavce 1 a strany mají v okamžiku, kdy došlo ke skutečnosti, jež vedla k bezdůvodnému obohacení, obvyklé bydliště ve stejné zemi, použije se právo této země.

3. Nemůže-li být rozhodné právo určeno na základě odstavců 1 a 2, je jím právo země, kde k bezdůvodnému obohacení došlo.

4. Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je mimosmluvní závazkový vztah, který vzniká z bezdůvodného obohacení, zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavcích 1, 2 a 3, použije se právo této jiné země.

Článek 11

Jednatelství bez příkazu

1. Souvisí-li mimosmluvní závazkový vztah, který vzniká z jednatelství bez příkazu, s již existujícím vztahem mezi stranami, jako například smluvním vztahem nebo vztahem vzniklým z civilního deliktu, který úzce souvisí s tímto mimosmluvním závazkovým vztahem, je rozhodným právem právo, kterým se řídí uvedený existující vztah.

2. Nemůže-li být rozhodné právo určeno na základě odstavce 1 a strany mají v okamžiku, kdy došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, obvyklé bydliště ve stejné zemi, použije se právo této země.

3. Nemůže-li být rozhodné právo určeno na základě odstavců 1 a 2, je jím právo země, kde k jednatelství bez příkazu došlo.

4. Vyplývá-li ze všech okolností případu, že je mimosmluvní závazkový vztah, který vzniká z jednatelství bez příkazu, zjevně úžeji spojen s jinou zemí, než je země uvedená v odstavcích 1, 2 a 3, použije se právo této jiné země.

Článek 12

Předsmluvní odpovědnost

1. Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z předsmluvního jednání, je bez ohledu na to, zda došlo ke skutečnému uzavření smlouvy, právo, které se použije na smlouvu nebo které by se na ni použilo, kdyby byla uzavřena.

2. Nemůže-li být rozhodné právo určeno podle odstavce 1, je jím

Článek 13

Použitelnost článku 8

Pro účely této kapitoly se článek 8 použije na mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení práva duševního vlastnictví.

KAPILOTA IV

VOLBA PRÁVA

Článek 14

Volba práva

1. Strany si mohou zvolit právo, kterým se bude řídit jejich mimosmluvní závazkový vztah,

Tato volba musí být výslovně vyjádřena nebo musí s dostatečnou určitostí vyplývat z okolností případu a nejsou jí dotčena práva třetích osob.

2. V případě, že se v okamžiku, kdy došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, nacházejí všechny prvky pro situaci významné v jiné zemi než v zemi, jejíž právo bylo zvoleno, není volbou práva, kterou strany učinily, dotčeno použití ustanovení práva této země, od nichž se nelze smluvně odchýlit.

3. V případě, že se v okamžiku, kdy došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, nacházejí všechny prvky pro situaci významné v jednom nebo ve více členských státech, není volbou jiného rozhodného práva stranami než práva členského státu dotčeno použití těch ustanovení práva Společenství, případně v podobě, v jaké je provedeno v členském státě sídla soudu, od nichž se nelze smluvně odchýlit.

KAPITOLA V

SPOLEČNÁ PRAVIDLA

Článek 15

Působnost rozhodného práva

Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy podle tohoto nařízení se řídí zejména

Článek 16

Imperativní ustanovení

Tímto nařízením není v žádném případě dotčeno použití imperativních ustanovení práva země, v níž má soud sídlo, bez ohledu na právo, které by se na mimosmluvní závazkový vztah jinak použilo.

Článek 17

Pravidla bezpečnosti a chování

Při posuzování chování osoby, vůči které je vznášen nárok na náhradu škody, je třeba přihlédnout, jako ke skutkové otázce a v náležitém rozsahu, k pravidlům bezpečnosti a chování platným v místě a v okamžiku, kdy došlo ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku odpovědnosti.

Článek 18

Přímá žaloba proti pojistiteli odpovědné osoby

Poškozený může vznést svůj nárok přímo proti pojistiteli osoby povinné k nahrazení škody, stanoví-li to právo rozhodné pro daný mimosmluvní závazkový vztah nebo právo rozhodné pro danou pojistnou smlouvu.

Článek 19

Subrogace

Má-li určitá osoba („věřitel“) mimosmluvní nárok vůči jiné osobě („dlužníkovi“) a třetí osoba je povinna uspokojit věřitele nebo na základě této povinnosti věřitele uspokojila, určuje právo, kterým se řídí povinnost této třetí osoby, zda a v jakém rozsahu je třetí osoba oprávněna uplatnit vůči dlužníkovi práva, která měl vůči dlužníkovi věřitel podle práva rozhodného pro jejich vztah.

Článek 20

Společná odpovědnost

Uplatňuje-li věřitel nárok vůči více dlužníkům, kteří odpovídají za uspokojení téhož nároku, a jeden z dlužníků již nárok zcela nebo zčásti uspokojil, řídí se uplatnění nároku regresního postihu tohoto dlužníka vůči ostatním spoludlužníkům za poskytnuté plnění právem rozhodným pro mimosmluvní závazkový vztah tohoto dlužníka vůči věřiteli.

Článek 21

Formální platnost

Jednostranný právní úkon, který má vyvolat právní účinky a který se týká mimosmluvního závazkového vztahu, je formálně platným, splňuje-li formální náležitosti podle práva, kterým se řídí daný mimosmluvní závazkový vztah, nebo podle práva země, ve které byl učiněn.

Článek 22

Důkazní břemeno

1. Právo rozhodné pro mimosmluvní závazkové vztahy podle tohoto nařízení se použije v rozsahu, v jakém pro mimosmluvní závazkové vztahy obsahuje pravidla pro použití právních domněnek nebo určení důkazního břemene.

2. Právní úkon může být prokázán jakýmkoli důkazním prostředkem přípustným podle práva země, v níž má soud sídlo, nebo některého z právních řádů uvedených v článku 21, podle kterého je právní úkon formálně platný, za předpokladu, že soud může tento důkaz provést.

KAPITOLA VI

OSTATNÍ USTANOVENÍ

Článek 23

Obvyklé bydliště

1. Pro účely tohoto nařízení se za obvyklé bydliště v případě společností a jiných zapsaných nebo nezapsaných právnických osob považuje místo jejich ústřední správy.

Dojde-li ke skutečnosti, jež vedla ke vzniku škody, nebo vznikne-li škoda v důsledku jednání pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny, považuje se za obvyklé bydliště místo, ve kterém se nachází pobočka, zastoupení nebo jiná provozovna.

2. Pro účely tohoto nařízení je obvyklým bydlištěm fyzické osoby, která jedná při výkonu své podnikatelské činnosti, její hlavní místo podnikání.

Článek 24

Vyloučení zpětného a dalšího odkazu

Použitím práva země určeným na základě tohoto nařízení se rozumí použití právních norem platných v této zemi, s výjimkou jejích norem mezinárodního práva soukromého.

Článek 25

Státy s více právními systémy

1. Je-li některý stát složen z více územních jednotek, z nichž každá má vlastní právní normy upravující mimosmluvní závazkové vztahy, považuje se pro účely určení rozhodného práva podle tohoto nařízení každá územní jednotka za zemi.

2. Členský stát, v němž mají různé územní jednotky vlastní právní normy upravující mimosmluvní závazkové vztahy, není povinen uplatňovat toto nařízení při kolizi výhradně mezi právními řády těchto jednotek.

Článek 26

Veřejný pořádek místa soudu

Použití některého ustanovení práva kterékoli země určeného na základě tohoto nařízení může být odmítnuto pouze v případě, že by bylo zjevně neslučitelné s veřejným pořádkem místa soudu.

Článek 27

Vztah k ostatním ustanovením práva Společenství

Tímto nařízením není dotčeno použití právních předpisů Společenství, které ve zvláštních případech stanoví kolizní normy pro mimosmluvní závazkové vztahy.

Článek 28

Vztah ke stávajícím mezinárodním úmluvám

1. Tímto nařízením není dotčeno použití mezinárodních úmluv, jejichž stranou je jeden nebo více členských států ke dni přijetí tohoto nařízení a které stanoví kolizní normy pro mimosmluvní závazkové vztahy.

2. Toto nařízení se však použije mezi členskými státy přednostně ve vztahu k úmluvám uzavřeným výlučně mezi dvěma a více členskými státy v rozsahu, ve kterém se týkají předmětu právní úpravy tohoto nařízení.

KAPITOLA VII

ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

Článek 29

Seznam úmluv

1. Členské státy oznámí Komisi do … (7) seznam úmluv uvedených v čl. 28 odst. 1. Po tomto dni oznámí členské státy Komisi veškerá vypovězení zmíněných úmluv.

2. Komise zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie do šesti měsíců po obdržení

Článek 30

Přezkum

Komise do ... (8) předloží Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o uplatňování tohoto nařízení. V případě potřeby ke zprávě přiloží návrhy na jeho změny. Zpráva se bude zabývat zejména mimosmluvními závazkovými vztahy, které vznikají v souvislosti s dopravními nehodami a s narušením soukromí a osobnostních práv, včetně pomluvy.

Článek 31

Časová působnost

Toto nařízení se použije pro skutečnosti, jež vedou ke vzniku škody, ke kterým dojde po vstupu tohoto nařízení v platnost.

Článek 32

Den použitelnosti

Toto nařízení se použije se ode dne … (9), s výjimkou článku 29, který se použije ode dne … (7).

(1) Úř. věst. C 241, 28.9.2004, s. 1.

(2) Stanovisko Evropského parlamentu ze dne 6. července 2005 (Úř. věst. C 157 E, 6.7.2006, s. 371), společný postoj Rady ze dne 25. září 2006 a postoj Evropského parlamentu ze dne ... (dosud nezveřejněný v Úředním věstníku).

(3) Úř. věst. C 12, 15.1.2001, s. 1.

(4) Úř. věst. C 53, 3.3.2005, s. 1.

(5) Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1. Nařízení naposledy pozměněné nařízením Komise (ES) č. 2245/2004 (Úř. věst. L 381, 28.12.2004, s. 10).

(6) Úř. věst. C 27, 26.1.1998, s. 34.

(7) 12 měsíců pod dni přijetí tohoto nařízení.

(8) Čtyři roky od vstupu tohoto nařízení v platnost.

(9) 18 měsíců po dni přijetí tohoto nařízení.

ODŮVODNĚNÍ RADY

I. ÚVOD

Rada dosáhla všeobecné dohody o znění návrhu nařízení o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy ve dnech 1. – 2. června 2006. Následně byl dne 25. září 2006 postupem spolurozhodování přijat společný postoj.

Rada přijala své rozhodnutí kvalifikovanou většinou. Proti hlasovalo Estonsko a Lotyšsko, které měly výhrady k článku 9 o protestní akci v kolektivním vyjednávání a k jeho dopadu na svobodu poskytovat služby (1).

Rada ve svém postoji vzala v úvahu stanovisko Evropského parlamentu vydané při prvním čtení dne 6. července 2005 (2).

Účelem tohoto návrhu je stanovit jednotný soubor pravidel upravujících právo rozhodné pro mimosmluvní závazkové vztahy nezávisle na zemi soudu, u kterého je žaloba podána. Tím by se měla zvýšit jistota co do rozhodného práva a zlepšit předvídatelnost výsledku právních sporů i volný pohyb soudních rozhodnutí.

II. ANALÝZA SPOLEČNÉHO POSTOJE

I. Obecně

Společný postoj Rady z větší části vychází z původního návrhu Komise ve znění pozměněném návrhem, který byl Radě předložen dne 22. února 2006 (3).

Hlavní změny, které byly ve znění provedeny, jsou tyto:

1. Ve srovnání s původním návrhem Komise byla oblast působnosti nástroje upřesněna a dále rozpracována. Občanské a obchodní věci se nevztahují na odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci („acta iure imperii“). Na základě diskuse i konečného kompromisu ve věci narušení soukromí a osobnostních práv byla do čl. 1 odst. 2 písm. g) doplněna další výjimka.

2. Nařízení se řídí stejnou logikou jako původní návrh Komise v tom smyslu, že stanoví obecné pravidlo pro rozhodné právo u civilních deliktů. Obecné pravidlo spočívá v uplatnění právního řádu země, kde škoda vznikla. To se ve srovnání s původním návrhem Komise nezměnilo. Čl. 4 odst. 2 stanovuje výjimku z tohoto obecného pravidla, která zavádí zvláštní vztah, mají-li strany obvyklé bydliště ve stejné zemi. Čl. 4 odst. 3 je nutno vykládat jako „únikovou doložku“ vzhledem k čl. 4 odst. 1 a 2, jestliže ze všech okolností daného případu vyplývá, že civilní delikt je zjevně úžeji spojen s jinou zemí. V zásadě by se toto obecné pravidlo mělo použít pro všechny mimosmluvní závazky, na které se nařízení vztahuje. Pouze v omezených, řádně odůvodněných výjimečných případech se lze od obecného pravidla odchýlit a použít zvláštních pravidel. Podle podmínek stanovených v článku 14 si strany mohou zvolit dohodou právo, kterým se bude řídit jejich mimosmluvní závazkový vztah.

3. Ve srovnání s původním návrhem Komise byla působnost zvláštních pravidel upřesněna a dále rozpracována s cílem usnadnit jejich používání v praxi. Nařízení nyní obsahuje zvláštní pravidla ve věcech odpovědnosti za škodu způsobenou vadou výrobku, nekalé soutěže, škody na životním prostředí, porušování práv duševního vlastnictví a protestní akce v kolektivním vyjednávání.

4. Jednání ohledně narušení soukromí a osobnostních práv způsobilo mnoha delegacím těžkosti. Tuto záležitost Rada mnohokrát projednávala a důkladně zvážila veškeré možnosti přednesené při jednání, zejména návrh Evropského parlamentu. Jako konečný kompromis a ve snaze smířit protichůdné zájmy se Rada nicméně rozhodla vypustit v této fázi zvláštní pravidlo o narušení soukromí a osobnostních práv. Jak je uvedeno výše, tyto záležitosti jsou prostřednictvím čl. 1 odst. 2 písm. g) vyňaty z působnosti nařízení. Je na to však nutno nahlížet ve spojení s článkem 30. Ustanovení o přezkumu navržené Evropským parlamentem a nyní obsažené v článku 30 stanoví, že nejpozději do čtyř let od vstupu nařízení v platnost předloží Komise zprávu. Tato zpráva by se měla zabývat zvláště mimosmluvními závazkovými vztahy, které vznikají v souvislosti s narušením soukromí a osobnostních práv, včetně pomluvy.

5. Na rozdíl od původního návrhu Komise nyní nařízení také obsahuje pravidlo o protestní akci v kolektivním vyjednávání, což je v souladu s návrhem Evropského parlamentu. S cílem vyvážit zájmy zaměstnanců a zaměstnavatelů spočívá toto pravidlo v uplatnění práva země, ve které byla akce uskutečněna. Nicméně toto ustanovení způsobilo dvěma delegacím takové těžkosti, že hlasovaly proti společnému postoji.

6. Původní návrh Komise obsahoval jedno ustanovení o mimosmluvních závazkových vztazích, které vznikají z jiného jednání, než civilních deliktů. Do nařízení je nyní zařazena zvláštní kapitola se samostatnými ustanoveními o bezdůvodném obohacení, jednatelství bez příkazu a předsmluvní odpovědnosti.

7. Dále byly zjednodušeny články o imperativních ustanoveních, vztazích k ostatním ustanovením práva Společenství a vztahu ke stávajícím mezinárodním úmluvám.

8. Na žádost Evropského parlamentu nyní nařízení obsahuje ustanovení o přezkumu, které zavazuje Komisi předložit Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru zprávu o uplatňování tohoto nařízení. Zpráva se bude zabývat zejména mimosmluvními závazkovými vztahy, které vznikají v souvislosti s dopravními nehodami a s narušením soukromí a osobnostních práv, včetně pomluvy. Další změny jsou víceméně formální povahy a byly provedeny s ohledem na lepší srozumitelnost znění. Znění a body odůvodnění byly po revizi právníky-lingvisty přečíslovány. Tabulka v příloze znázorňuje srovnání číslování uvedeného ve společném postoji a v původním návrhu.

2. Změny Parlamentu

Rada přijala mnoho změn Evropského parlamentu. V některých případech ovšem jednání v Radě a revize znění, kterou provedli právníci-lingvisté, ukázaly na nezbytnost určitých technických upřesnění. Byly pozměněny a aktualizovány body odůvodnění, aby bylo zajištěno, že budou odpovídat ustanovením nařízení.

Změny provedené v článcích 1, 2, 4, 9, 10, 11, 12, 28 a 30 si vyžádaly zařazení dalších bodů odůvodnění.

Body odůvodnění 1 až 5 byly aktualizovány s přihlédnutím k nejnovějšímu vývoji na politické úrovni. Odkaz na akční plán z roku 1998 byl nahrazen pokyny obsaženými v Haagském programu, přijatém Evropskou radou v roce 2004.

a) Změny přijaté v plném rozsahu

Změny 12, 17, 21, 22, 35, 37, 39, 40, 45, 51, 52 a ústní změny mohou být přijaty ve znění předloženém Evropským parlamentem, protože přispívají buď k jasnosti a jednotnosti nástroje, nebo k upřesnění detailních otázek.

b) Změny přijaté ve své podstatě

Změny 2, 15, 18, 19, 20, 23, 24, 28, 31, 34, 38, 45, 54 mohou být ve své podstatě přijaty, ale s výhradou jejich přeformulování.

Na změnu 2 se vztahují stávající body odůvodnění 29 a 31.

Podstata změny 15 je převzata do bodu odůvodnění 24.

Změny navržené ve změně 18 jsou v podstatě vyjádřeny v článku 2 a čl. 1 odst. 1.

Změny 19 a 20 jsou zařazeny do znění čl. 1 odst. 2 písm. b) a d). Jejich formulace však byla zjednodušena, zejména vzhledem k zařazení článku 2.

Změna 23 byla přijata ve své podstatě. Rada je však toho názoru, že vzhledem ke změnám v bodu odůvodnění 9 a čl. 1 odst. 1 je tato změna nadbytečná.

Rada je toho názoru, že na změny navržené ve změně 24 se v podstatě vztahují změny provedené v článcích 16, 26 a 27 a rovněž v bodu odůvodnění 31.

Rada může přijmout zásady vyjádřené ve změnách 28 a 34, kterými by se změnila struktura a názvy kapitol. Rada je toho názoru, že toto je již zachyceno ve stávající struktuře nařízení, která se dělí na kapitolu I – oblast působnosti, kapitolu II – civilní delikty, kapitolu III – bezdůvodné obohacení, jednatelství bez příkazu a předsmluvní odpovědnost, kapitolu IV – volba práva a Kapitolu V – společná pravidla a která by mohla sloužit stejnému účelu.

Změnou 31 se zavádí nové ustanovení o protestní akci v kolektivním vyjednávání. To je v souladu s jednáním v Radě. Podstata tohoto pravidla však byla dále rozpracována v článku 9 a v bodech odůvodnění 24 a 25.

Podstata změny 38 je převzata do bodu odůvodnění 14. Rada se však snažila toto znění zjednodušit a učinit je pružnějším.

Podstata změny 46 je převzata do bodu odůvodnění 18.

c) Změny přijaté zčásti

Změny 3, 14, 25, 26, 36, 44, 53 a 54 mohou být zčásti přijaty.

Změna 3 je přijatelná pouze zčásti, protože bod odůvodnění se týká článku 4 a změna 26 k článku 4 není přijata v plném rozsahu. První věta změny je v podstatě vyjádřena ve stávajícím znění bodů odůvodnění 13 a 14. Poslední část změny je vyjádřena ve stávajícím znění bodu odůvodnění 28.

Ve změně 14 se za prvé navrhuje, aby byl doplněn výraz „pokud je to vhodné“, a tím se ještě více zdůraznila svrchovaná posuzovací pravomoc soudu, a za druhé, aby byla tato možnost vyňata v případech narušení soukromí a nekalé soutěže. První část této změny může Rada přijmout, ale případy narušování soukromí jsou již z působnosti nařízení vyňaty a Rada nevidí žádný důvod, proč by se zaváděla výjimka pro případy nekalé soutěže.

Změna 25 je v zásadě přijatelná. Podle názoru Rady by se však podmínky k vyjádření volby rozhodného práva předem měly formulovat jasně a jednoznačně.

Změna 26 se týká obecného pravidla obsaženého v článku 4.

Pokud jde o čl. 4 odst. 1, může Rada navrhované změny přijmout.

Naproti tomu Rada nemůže přijmout změny týkající se odstavce 2. Odstavec 2 zavádí zvláštní pravidlo pro oblast dopravních nehod, podle kterého by se na mimosmluvní závazkové vztahy a na výši náhrady škody vztahovaly dva různé právní řády. Jak uvedla Komise ve svém pozměněném návrhu (4), toto řešení se odchyluje od práva platného v členských státech a nelze je tudíž přijmout bez předchozí podrobné analýzy. Je tedy navrhováno, aby byla tato otázka detailněji prostudována ve zprávě, která má být předložena podle článku 30.

Čl. 4 odst. 3 je nutno vykládat jako únikovou doložku vzhledem k čl. 4 odst. 1 a 2 pro situace, kdy ze všech okolností případu vyplývá, že civilní delikt je zjevně úžeji spojen s jinou zemí. Proto je Rada toho názoru, že vyjmenovávat konkrétní faktory není zapotřebí.

Změna 36 se týká nového článku 10. I když jsou navrhované změny v zásadě přijatelné, je Rada toho názoru, že právo země, v níž došlo k obohacení, je vhodnějším spojovacím faktorem v případě, že rozhodné právo nelze určit na základě čl. 10 odst. 1 nebo 2.

První část změny 44 je pro Radu přijatelná. V průběhu jednání však bylo dohodnuto vypustit odstavec 2, který by některým členským státům způsobil zásadní problémy, a proto Rada nemůže tuto část změny přijmout.

Změna 53 byla přijata zčásti. Rada je toho názoru, že by bylo vhodnější, aby mělo nařízení automaticky přednost před úmluvami uzavřenými výlučně mezi dvěma a více členskými státy v rozsahu, ve kterém se tyto úmluvy týkají předmětu právní úpravy tohoto nařízení. Změna navržená pro čl. 28 odst. 3 nebyla přijata, protože v Haagské úmluvě se stanoví zvláštní režim pro oblast dopravních nehod a mnoho členských států, které jsou smluvními stranami této úmluvy, vyjádřilo přání tento režim zachovat. V této souvislosti by se mělo přihlédnout k ustanovení o přezkumu v článku 30, které se zvláště zmiňuje o dopravních nehodách.

Rada vítá ustanovení o přezkumu, navrhované ve změně 54. Rada však soudí, že k zajištění účinného hodnocení v rámci stávajících pravomocí by bylo vhodnější použít obecnějšího ustanovení o přezkumu (viz článek 30).

d) Odmítnuté změny

Změny 1, 4, 5, 6, 8, 10, 11, 13, 16, 27, 29, 32, 33, 41, 42, 43, 47, 49, 50, 56 a 57 byly odmítnuty.

Změna 1 odkazuje na nařízení Řím I. Dokud však nebude toto nařízení přijato, je vhodnější odkazovat na stávající Římskou úmluvu I z roku 1980 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy.

Změna 4 se týká změn, které se navrhují v obecném pravidlu (změna 26). Vzhledem k tomu, že změna 26 byla zčásti odmítnuta, musely by být odmítnuty i odpovídající změny bodu odůvodnění.

Vzhledem ke změnám v působnosti nařízení je Rada toho názoru, že změna 5 není zapotřebí.

Změnami 6, 8, 11 a 13 by se upravily body odůvodnění tak, aby odrážely vypuštění několika zvláštních pravidel z nařízení, jak je navrženo změnami 27 (odpovědnost za škodu způsobenou vadou výrobku), 29 (nekalá soutěž a jednání omezující volnou hospodářskou soutěž) a 33 (škoda na životním prostředí). Rada nemůže vypuštění těchto zvláštních pravidel přijmout a proto by se odpovídající změny bodů odůvodnění musely také odmítnout. Rada však vyvinula úsilí, aby se oblast působnosti těchto zvláštních pravidel jasně definovala, a tím se usnadnilo jejich uplatňování v praxi.

Vzhledem k tomu, že mimosmluvní závazkové vztahy vzniklé z porušení soukromí a osobnostních práv, včetně pomluvy, byly vyňaty z působnosti nařízení, musely by být zamítnuty i změny 10 a 56.

Změna 16 není pro Radu přijatelná, neboť Rada odmítá změnu 42, na niž se tato změna váže.

Změnou 27 by se zrušilo zvláštní pravidlo o odpovědnosti za škodu způsobenou vadou výrobku. Rada je toho názoru, že uplatňování obecných pravidel v případech odpovědnosti za škodu způsobenou vadou výrobku by neumožňovalo předvídat rozhodné právo s dostatečnou určitostí. Vytvoření kaskádního systému spojujících prvků spolu s doložkou o předvídatelnosti představuje z hlediska těchto cílů vyvážené řešení.

Ve změně 29 se navrhuje vypustit zvláštní pravidlo o nekalé soutěži. Rada nemůže tuto změnu přijmout. Pravidlo uvedené v článku 6 není výjimkou z obecného pravidla stanoveného v čl. 4 odst. 1, ale spíše jeho upřesněním s cílem určit, kde vzniká škoda. V případě nekalé hospodářské soutěže by kolizní norma měla chránit soutěžitele, spotřebitele a veřejnost a zaručit řádné fungování tržního hospodářství. Tyto cíle obecně splňuje uplatnění místa, ve kterém dochází k narušení soutěžních vztahů nebo společných zájmů spotřebitelů nebo v případě omezení hospodářské soutěže uplatnění práva země, ve které dochází nebo pravděpodobně dojde k takovému omezení. Mimosmluvní závazkové vztahy, které vyplývají z omezení hospodářské soutěže podle čl. 6 odst. 3, by se měly vztahovat jak na porušení vnitrostátního soutěžního práva, tak na porušení soutěžního práva Společenství.

Změna 32 se týká změny 26, kterou Rada odmítá v rozsahu, který se vztahuje na oblast dopravních nehod. Tato změna je odmítnuta ze stejných důvodů, které jsou uvedeny výše.

Rada nemůže přijmout vypuštění zvláštního pravidla o škodě na životním prostředí, jak se navrhuje ve změně 33. Navrhované pravidlo odpovídá zásadě „znečišťovatel platí“, která je podporována Společenstvím, a která se již používá v několika členských státech.

Rada nemůže přijmout změnu 41, protože to by odporovalo změnám navrhovaným ve změně 40, kterou Rada přijímá.

Změny 42 a 43 řeší otázku uplatňování práva cizího státu soudem. Rada tyto změny odmítá, protože tato otázka by se měla řešit v jiném kontextu.

Vzhledem k tomu, že změna 22 byla přijata, je změna 47 z hlediska Rady nadbytečná.

Rada je toho názoru, že pro účely fyzických osob, které jednají při výkonu své podnikatelské činnosti, je objasnění uvedené v čl. 23 odst. 2 dostatečné. Změna 49 je z toho důvodu odmítnuta.

Změna 50 má za cíl upřesnit pojem veřejného pořádku. Prozatím by bylo obtížné stanovit pro vymezení veřejného pořádku společná kritéria a referenční právní texty. Z těchto důvodu je změna 50 odmítnuta.

Změna 57 se týká článku 6 původního návrhu Komise. Tuto záležitost Rada mnohokrát projednávala a důkladně zvážila veškeré možnosti přednesené při jednání, zejména řešení navržené Evropským parlamentem. Jako konečný kompromis a ve snaze smířit protichůdné zájmy Rada nicméně navrhuje vypustit v této fázi zvláštní pravidlo o narušení soukromí a osobnostních práv. Z toho důvodu musí být změna 57 odmítnuta. Namísto toho se v čl. 1 odst. 2 písm. g) stanoví výjimka z působnosti nařízení.

Je na to však nutno nahlížet ve spojení s článkem 30. Ustanovení o přezkumu obsažené v článku 30 stanoví, že nejpozději do čtyř let od vstupu nařízení v platnost předloží Komise zprávu. Tato zpráva bude zvláště pojednávat o mimosmluvních závazkových vztazích, které vznikají z narušení soukromí a osobnostních práv, včetně pomluvy.

III. ZÁVĚR

Rada je toho názoru, že znění společného postoje k nařízení o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy vytváří vyvážený systém kolizních norem v oblasti mimosmluvních závazkových vztahů a dosahuje požadované jednotnosti pravidel rozhodného práva. Společný postoj je kromě toho v zásadních otázkách v souladu s původním návrhem Komise a stanoviskem Evropského parlamentu.

(1) Viz odkaz na poznámku k bodu I/A v dokumentu 12219/2006 CODEC 838 JUSTCIV 181.

(2) Viz dokument 10812/05 CODEC 590 JUSTCIV 132.

(3) Viz dokument 6622/06 JUSTCIV 32 CODEC 171.

(4) Viz dokument 6622/06 JUSTCIV 32 CODEC 171.