V odpovědi na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se Soudní dvůr opřel o čtyři vyjádření. Soud nejprve s odkazem na svůj nedávný rozsudek ve věci Raugevicius uvedl, že „situace občana Unie, který využil svobodu pohybu, spadá do působnosti článku 18 SFEU“, a to i v oblasti amatérského sportu. Za druhé, základní svoboda pohybu osob, jak je vyjádřena v článku 21 SFEU, měla mimo jiné podpořit „postupnou integraci dotyčného občana Unie do společnosti hostitelského členského státu“ a účast na amatérském sportu je důležitou součástí tohoto procesu začleňování. Za třetí, s ohledem na předchozí judikaturu EU Soudní dvůr uvedl, že pravidla vnitrostátních (sportovních) svazů musí být ve stejné míře v souladu s právem EU, včetně Smluv. Za čtvrté, použitelnost článků 18 a 21 SFEU na pravidla vnitrostátních sportovních svazů mimo jiné znamená, že pravidla vnitrostátních sportovních svazů, která mohou představovat omezení základní svobody, jsou neslučitelná s právem EU, pokud nejsou „odůvodněná objektivními hledisky, která jsou přiměřená legitimně sledovanému cíli“.

Pan Biffi je italský státní příslušník žijící v Německu a účastní se amatérských běžeckých závodů v seniorské kategorii. Je členem organizace TopFit, sportovního oddílu přidruženého k německému svazu lehké atletiky (Deutscher Leichtathletikverband). V roce 2015 vedla změna pravidel německého svazu lehké atletiky k tomu, že mobilním občanům EU v Německu, jako je pan Biffi, byla odepřena možnost být vybráni k účasti na národních mistrovstvích nebo jim byla povolena účast pouze na mistrovstvích „bez hodnocení“ či „mimo soutěž“. To jim bránilo v postupu do finále a v možnosti získat titul národního mistra, přestože splňovali všechny ostatní podmínky účasti na atletických mistrovstvích.

Za třetí, napětí mezi cílem zabránit nebezpečí beztrestnosti za spáchané trestné činy a omezením základní svobody a odpovídající potřebou zkoumat alternativní opatření se podle rozsudku Soudního dvora ve věci Raugevicius vztahuje i na (žádosti o) vydání za účelem výkonu rozsudku v trestním řízení (vydaného v zahraničí). Zatímco zásada ne bis in idem by bránila členskému státu, jehož je dotyčný mobilní občan EU státním příslušníkem, zahájit stíhání proti tomuto občanovi, mezinárodní nástroje a právní předpisy (některých) členských států stanoví alternativní opatření (např. výkon trestu uloženého cizími soudy v členském státě, jehož je dotyčná osoba státním příslušníkem). Podle Soudního dvora by tedy tato alternativní opatření mohla být považována za použitelná na dotyčného mobilního občana EU (bez ohledu na omezení na základě státní příslušnosti).

V tomto ohledu měl Soudní dvůr v rozsudku ve věci Petruhhin za to, že členský stát, který zvažuje vyhovění žádosti o vydání, musí vzít v úvahu alternativní opatření méně ohrožující výkon základních svobod. Na základě zásady loajální spolupráce EU (čl. 4 odst. 3 Smlouvy o EU) a sekundárního práva EU v oblasti spolupráce v trestních věcech (konkrétněji evropského zatýkacího rozkazu) dospěl Soudní dvůr k následujícímu. Před vydáním mobilního občana EU si členské státy musí vyměnit informace s členským státem, jehož je státním příslušníkem, aby tomuto členskému státu poskytly možnost stíhat dotčeného mobilního občana EU za trestné činy spáchané mimo státní území, „pokud je k tomu podle vnitrostátních právních předpisů příslušný“. V rozsudku ve věci Pisciotti však Soudní dvůr vyjasnil, že pokud by byl členský stát, jehož je dotyčná osoba státním příslušníkem, přiměřeně vyrozuměn, a přesto se rozhodl nestíhat svého státního příslušníka za trestné činy spáchané mimo území, právo EU by nevylučovalo jeho vydání „hostitelským“ členským státem do třetí země.

Hlavní zjištění Soudního dvora v těchto věcech lze shrnout následovně: Za prvé Soudní dvůr rozhodl, že přestože pravidla v oblasti vydávání v případě neexistence mezinárodní úmluvy mezi EU a třetí zemí spadají do pravomoci členského státu, musí členské státy v situacích, na které se vztahuje právo EU, uplatňovat svá vnitrostátní pravidla v oblasti vydávání tak, aby toto právo bylo respektováno. Podle Soudního dvora tomu tak je, pokud občan EU využil svého práva na volný pohyb (podle článku 21 SFEU) a vnitrostátní pravidla pro vydávání by mohla vést k diskriminaci občanů EU na základě státní příslušnosti (podle článku 18 SFEU).

Soudní dvůr vydal tři rozhodnutí týkající se zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti a vydání občanů EU, kteří mají bydliště v jiném členském státě než ve státě, jehož jsou státními příslušníky, do třetí země, a to ve věcech Petruhhin, Pisciotti a Raugevicius. V každé z těchto věcí šlo o vzájemné působení mezi vnitrostátními pravidly vylučujícími vydání vlastních státních příslušníků hostitelského členského státu a zásadou EU o zákazu diskriminace občanů EU na základě státní příslušnosti (článek 18 SFEU).

Soudní dvůr tedy měl za to, že zásada proporcionality vyžaduje, aby právní předpisy členských států upravující ztrátu státní příslušnosti stanovily možnost „individuálního posouzení důsledků této ztráty pro [dotyčnou osobu a pro členy její rodiny] s ohledem na právo Unie“. Kromě toho, pokud se po tomto posouzení zjistí, že ztráta občanství EU (v důsledku automatické ztráty státní příslušnosti členského státu) je neslučitelná s právem EU, mělo by být možné tuto státní příslušnost navrátit ex tunc.

Na základě této zprávy Komise zřídila „skupinu odborníků z členských států pro režimy občanství a pobytu pro investory“, která se má i) zabývat konkrétními riziky vyplývajícími z režimů občanství pro investory; ii) do konce roku 2019 připravit společný soubor bezpečnostních prověrek a iii) řešit aspekty transparentnosti a řádné správy věcí veřejných, a to s ohledem na uplatňování režimu občanství i režimu pobytu pro investory.

Článek 20 SFEU stanoví, že každá osoba, která má státní příslušnost členského státu EU, je také občanem Unie. Občanství Unie doplňuje občanství členského státu, nenahrazuje je. Ačkoli je na každém členském státě, aby s patřičným ohledem na právo EU stanovil podmínky nabývání a pozbývání státního občanství, udělení občanství členského státu s sebou také nese udělení občanství EU a práv, která jsou s ním spojena a která lze uplatňovat v celé EU. Proto se Komise domnívá, že by členské státy měly využívat svou výsadu udělování občanství v duchu loajální spolupráce, jak to vyžadují Smlouvy.

Ve věci Gusa Soudní dvůr rozhodl, že právo na zachování statusu „pracovníka nebo osoby samostatně výdělečně činné“ po ukončení hospodářské činnosti v případech stanovených v čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38 (konkrétněji v jeho písm. b) „pro řádně zapsaného jako nedobrovolně nezaměstnaný poté, co byl zaměstnán více než jeden rok a je řádně zaregistrován u příslušného úřadu práce jako uchazeč o zaměstnání“), platí stejně pro mobilní občany EU, kteří byli samostatně výdělečně činní před nedobrovolným ukončením ekonomické činnosti .

V rozsudku ve věci Coman vyložil Soudní dvůr pojem „manžel/manželka“ občana EU v čl. 2 odst. 2 písm. a) směrnice 2004/38 a rozhodl, že se jedná o samostatnou definici práva EU nezávislou na právu členských států. Soudní dvůr rozhodl, že pokud navracející se občan EU (dříve) uplatnil právo na volný pohyb za účelem skutečného pobytu v jiném členském státě EU a v hostitelském členském státě rozvinul nebo upevnil rodinný život se státním příslušníkem třetího státu stejného pohlaví, s nímž vstoupil do manželství právoplatně uzavřeného v hostitelském členském státě, právo EU brání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy odmítly přiznat odvozená práva na vstup a pobyt manželovi/manželce stejného pohlaví vracejícího se občana EU na základě neuznání manželství osob stejného pohlaví v dotčeném (domovském) členském státě . Dotčený členský stát musí takovou osobu považovat za manžela/manželku, aby mohl/a vykonávat práva, která pro něj/ni vyplývají z práva EU. Zároveň z této povinnosti neplyne pro daný členský stát nutnost upravit ve vnitrostátním právu institut manželství mezi osobami stejného pohlaví .

V rozsudku ve věci Altiner a Ravn Soudní dvůr rozhodl, že právo EU nebrání vnitrostátním právním předpisům, jež nepřiznávají odvozené právo pobytu rodinnému příslušníkovi vracejícího se občana EU, pokud tento rodinný příslušník nevstoupil na území členského státu původu občana EU „v přirozené návaznosti“ na návrat dotyčného občana EU do daného členského státu . To je podmíněno tím, že tyto vnitrostátní právní předpisy vyžadují, aby byly v rámci celkového posouzení zohledněny také jiné relevantní skutečnosti, které by mohly ukázat, že navzdory prodlevě mezi návratem občana EU do uvedeného členského státu a vstupem jeho rodinného příslušníka, který je státním příslušníkem třetího státu, neskončil rodinný život rozvinutý a upevněný v hostitelském členském státě .

Rozsudek ve věci Tarola se týkal občana EU, který využil své právo na volný pohyb tím, že byl zaměstnán v hostitelském členském státě po dobu dvou týdnů na základě jiné smlouvy než pracovní smlouvy na dobu určitou, než se stal nedobrovolně nezaměstnaným. Soudní dvůr vyložil čl. 7 odst. 1 písm. a) a odst. 3 písm. c) směrnice 2004/38/ES, přičemž měl za to, že občan v této situaci si zachovává status pracovníka (a tudíž právo pobývat v hostitelském členském státě), a to po dobu nejméně šesti měsíců, pokud dotyčná osoba měla před nedobrovolnou nezaměstnaností skutečně status pracovníka a zaregistrovala se jako uchazeč o zaměstnání u příslušného úřadu práce . Soudní dvůr dále uvedl, že jakýkoli nárok podle vnitrostátního práva na dávky sociálního zabezpečení nebo dávky sociální pomoci může být podmíněn stanovenou dobou zaměstnání, pokud je na základě zásady rovného zacházení uplatněna stejná podmínka na státní příslušníky dotyčného členského státu .

Rozsudek ve věci Bajratari se týká výkladu čl. 7 odst. 1 písm. b) směrnice 2004/38/ES – pobyt na základě dostatečných prostředků a zdravotního pojištění, kterým jsou kryta všechna rizika. Věc se týkala státního příslušníka třetí země, který je rodičem nezletilého občana EU, který se snažil uplatnit své odvozené právo pobytu v hostitelském členském státě jako pečující osoba o své nezletilé dítě, občana EU pobývajícího na základě čl. 7 odst. 1 písm. b). Soudní dvůr rozhodl, že nezletilý občan EU má dostatečné prostředky, aby se během svého pobytu nestal nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského členského státu, i když tyto prostředky pocházejí z příjmů ze zaměstnání vykonávaného nezákonně jeho otcem, státním příslušníkem třetího státu, jenž v tomto členském státě není držitelem dokladu o povolení k pobytu a pracovního povolení. Soudní dvůr rovněž rozhodl, že nebyly splněny podmínky pro omezení práva pobytu nezletilého občana EU z důvodu zachování veřejného pořádku.

Druhý soubor rozhodnutí Soudního dvora se týká omezení práv pobytu a vyhoštění podle směrnice 2004/38.

Ve věci E v. Subdelegación del Gobierno en Álava Soudní dvůr zopakoval, že rozhodnutí o vyhoštění podle směrnice 2004/38 musí vycházet výlučně z osobního chování dotyčné osoby (občana EU). Skutečnost, že dotyčná osoba byla v době přijetí rozhodnutí o vyhoštění ve výkonu trestu odnětí svobody bez vyhlídky na propuštění v blízké budoucnosti, „nevylučuje, že její chování případně představuje […] ohrožení některého ze základních zájmů společnosti hostitelského členského státu, které je skutečné a aktuální“, za účelem přijetí tohoto rozhodnutí.

V rozsudku ve věci Petrea Soudní dvůr mimo jiné rozhodl, že členský stát může zrušit osvědčení o registraci nesprávně vydané občanovi EU, který byl vyhoštěn z členského státu a znovu do něj vstoupil, přičemž se na něj stále vztahoval zákaz pobytu (v souladu se směrnicí 2004/38) . Dotčený občan EU je oprávněn podle článku 32 směrnice 2004/38 podat žádost o zrušení uvedeného zákazu pobytu; tento občan však nemá během posuzování své žádosti právo na pobyt (podle směrnice 2004/38) .

Ve věcech B a Vomero Soudní dvůr vyjasnil řadu otázek, pokud jde o ustanovení směrnice 2004/38 týkající se zvýšené ochrany před vyhoštěním podle čl. 28 odst. 3 písm. a) směrnice a její předpoklady, zejména v souvislosti s trestem odnětí svobody. Soudní dvůr rozhodl, že občan EU musí mít právo trvalého pobytu, aby měl nárok na zvýšenou ochranu před vyhoštěním . Kromě toho Soudní dvůr vyjasnil, že celková doba (nepřerušeného) předchozího pobytu požadovaná pro zvýšenou ochranu před vyhoštěním musí být vypočítána odečtením ode dne, kdy bylo přijato původní rozhodnutí o vyhoštění . Otázka, zda byla doba pobytu požadovaná pro zvýšenou ochranu přerušena dobou odnětí svobody před rozhodnutím o vyhoštění, musí být určena celkovým posouzením toho, zda bez ohledu na toto zadržení byly integrační vazby mezi občanem EU a hostitelským členským státem přerušeny . Mezi důležité faktory tohoto celkového posouzení patří „síla integračních vazeb na hostitelský členský stát vytvořených před uvězněním dotyčné osoby, povaha trestného činu, který vedl k uvěznění, okolnosti, za nichž byl trestný čin spáchán, a chování dotyčné osoby po dobu jejího uvěznění“ .

Ve věcech K a HF Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že občanovi EU nebo jeho rodinnému příslušníkovi byl dříve odmítnut azyl na základě čl. 1 oddílu F Ženevské úmluvy, nemůže automaticky vést k závěru, že jeho pouhá přítomnost na území hostitelského členského státu představuje skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti ve smyslu (článku 27) směrnice 2004/38 . Nutnost omezit svobodu pohybu a pobytu občana EU nebo rodinného příslušníka občana EU musí být posouzena v každém jednotlivém případě a na základě pravidel volného pohybu. Příslušné vnitrostátní orgány musí dále posoudit, zda i) přijetí těchto opatření z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti je v souladu se zásadou proporcionality s ohledem na práva občanů EU a jejich rodinných příslušníků a ii) zda by bylo možno přijmout jiná opatření, která by méně narušovala volný pohyb .

Třetí soubor rozhodnutí Soudního dvora v referenčním období se týká práv na volný pohyb a práv pobytu podle článků 20 a 21 SFEU.

Ve věci Rendón Marín Soudní dvůr rozhodl, že právo EU automaticky vylučuje odmítnutí odvozeného práva pobytu pro státního příslušníka třetí země, který má ve výlučné péči „mobilního“ a „statického“ nezletilého občana EU, pouze na základě předchozího záznamu v trestním rejstříku . Toto vyloučení automatického odmítnutí odvozeného práva pobytu pro státního příslušníka třetí země, který je rodičem nezletilého občana EU, kterého vyživuje, jen z toho důvodu, že tento rodič má záznam v trestním rejstříku, je obdobně potvrzeno Soudním dvorem ve věci CS . Soudní dvůr však v rozsudku ve věcech Rendón Marín i CS uznává možnost, aby členské státy omezily práva pobytu odvozená z článku 20 a 21 SFEU, a to v rozsahu, v němž je toto omezení založeno na posouzení v každém jednotlivém případě a dané rozhodnutí o vyhoštění nebo omezení práva pobytu je založeno na „existenci skutečného, aktuálního a dostatečně závažného ohrožení požadavku na zachování veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti“ .

Ve věci Chavez-Vilchez a další byl Soudní dvůr vyzván, aby vyjasnil, do jaké míry závisí právo na pobyt vyplývající z článku 20 SFEU (v návaznosti na rozsudky Soudního dvora počínaje věcí Ruiz Zambrano) na možnosti rodiče občana EU, který není pečující osobou o „statického“ nezletilého občana EU, aby se o toto dítě staral. Soudní dvůr rozhodl, že příslušné orgány musí určit, mimo jiné s ohledem na článek 7 (ochrana soukromého a rodinného života) a článek 24 (zohlednění nejvlastnějšího zájmu dítěte) Listiny základních práv EU, který rodič má dítě skutečně ve své péči a zda existuje mezi dítětem a rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, vztah skutečné závislosti, na základě kterého by dítě bylo prakticky nuceno opustit území EU, pokud by bylo tomuto rodiči odepřeno právo pobytu . Soudní dvůr rozhodl, že pro účely tohoto posouzení je důležitá skutečnost, že druhý rodič, který je občanem EU, je opravdu schopen a ochoten sám vykonávat každodenní péči o dítě. To však samo o sobě nepostačuje k tomu, aby bylo možno konstatovat, že mezi rodičem, který je státním příslušníkem třetí země, a dítětem neexistuje takový vztah závislosti, že by dítě v případě odepření práva pobytu tomuto příslušníkovi třetí země bylo nuceno opustit území EU . Soudní dvůr zopakoval, že důležité faktory při posuzování příslušnými orgány zahrnují „otázku výkonu rodičovské péče o dítě i otázku, zda se o dítě z právního, finančního nebo citového hlediska stará rodič, který je státním příslušníkem třetí země“ . Soudní dvůr poté dodal, že při posuzování těchto faktorů je třeba „v nejvlastnějším zájmu dotčeného dítěte zohlednit všechny okolnosti daného případu, zejména věk dítěte, jeho fyzický a emoční vývoj, míru jeho citové vazby jak na rodiče, který je občanem Unie, tak na rodiče, který je státním příslušníkem třetí země, jakož i riziko, že by odloučení od posledně uvedeného rodiče ohrozilo psychickou rovnováhu dítěte“ .

Rozsudek ve věci Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real se týkal článku 20 SFEU. Soudní dvůr rozhodl, že článek 20 brání členskému státu zamítnout žádost o sloučení rodiny podanou manželem/manželkou, státním příslušníkem třetí země, občana EU, který má státní příslušnost tohoto členského státu a nikdy nevyužil svobodu pohybu, pouze z toho důvodu, že tento občan EU nemá pro sebe a svého manžela / svou manželku dostatečné prostředky, které by zabránily tomu, aby se stali zátěží pro vnitrostátní systém sociální pomoci, aniž by bylo zkoumáno, zda mezi tímto občanem EU a jeho manželem/manželkou existuje vztah závislosti takové povahy, že v případě odmítnutí udělení odvozeného práva pobytu posledně uvedenému by uvedený občan EU byl fakticky nucen opustit území EU, čímž by přišel o svá práva, která plynou z jeho statusu. Pokud tedy příslušný vnitrostátní orgán obdrží od státního příslušníka třetí země žádost o udělení práva pobytu za účelem sloučení rodiny s občanem EU, který je státním příslušníkem dotčeného členského státu, musí tento orgán na základě důkazů, které musí dotyčný státní příslušník třetí země a dotyčný občan EU předložit, a provedením nezbytných rešerší, je-li to třeba, posoudit, zda mezi těmito dvěma osobami existuje takový vztah závislosti, takže musí být v zásadě uděleno tomuto státnímu příslušníkovi odvozené právo pobytu na základě článku 20 SFEU.

5.2.2Vývoj judikatury Soudního dvora týkající se práva na vstup a práva pobytu „ostatních rodinných příslušníků“ občanů EU

Pokud jde o právo na vstup, Soudní dvůr ve věci Ryanair Designated Activity Company vyjasnil, že osoby ze třetích zemí, které jsou rodinnými příslušníky občanů EU a které mají povolení k trvalému pobytu vydané podle článku 20 směrnice 2004/38/ES jedním členským státem, jsou rovněž osvobozeny v souladu s ustanovením čl. 5 odst. 2 od povinnosti mít vízum za účelem vstupu do jiného členského státu. Osvobození od vízové povinnosti platí také v případě, že toto povolení k pobytu vydal členský stát, který není součástí schengenského prostoru. Ve svém rozhodnutí Soudní dvůr dospěl k závěru, že držitel tohoto povolení má právo na vstup na území členského státu bez víza po předložení tohoto povolení, aniž by bylo nutné další ověřování jeho postavení rodinného příslušníka nebo jakékoli další odůvodnění.

Během referenčního období Soudní dvůr dále vydal dva rozsudky, které dále vyjasňují analogické použití čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38 a jeho předchozí rozhodnutí ve věci Rahman .

Ve věci Banger Soudní dvůr rozhodl, že článek 21 SFEU ukládá členským státům povinnost usnadnit vstup a pobyt členům širší rodiny jeho vlastních státních příslušníků, kteří se vracejí, podle podmínek uvedených v čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38, které se použijí analogicky . Posouzení žádosti o pobyt podle čl. 3 odst. 2 rovněž podléhá povinnosti zvýhodnit určitým způsobem tyto žádosti oproti žádostem příslušníků třetích států, kteří nemají tyto rodinné vazby, a povinnosti pečlivě posoudit osobní poměry žadatele. Jakákoli zamítavá rozhodnutí o těchto žádostech musí být odůvodněna . Soudní dvůr dále rozhodl, že členové širší rodiny, jimž bylo povolení k pobytu zamítnuto, musí mít k dispozici opravný prostředek, který lze použít před vnitrostátním soudem. Vnitrostátní soud musí mít možnost „ověřit, zda se zamítavé rozhodnutí opírá o dostatečně pevný skutkový základ a zda byly dodrženy procesní záruky. K těmto zárukám patří i povinnost, aby příslušné vnitrostátní orgány pečlivě zkoumaly osobní poměry žadatele a odůvodnily každé rozhodnutí o odepření vstupu nebo pobytu“ .

V rozsudku ve věci SM Soudní dvůr nejprve vyjasnil (podobně jako v případě pojmu „manžel/manželka“ ve věci Coman), že pojem „potomek v přímé linii“ v čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2004/38 je samostatným pojmem práva EU nezávislým na právních předpisech členských států. Dále shledal, že tento pojem by měl být vykládán široce a zahrnuje „každý trvalý vztah rodiče a dítěte bez ohledu na to, zda jde o vztah biologický nebo právní“ (tedy včetně biologických a adoptovaných dětí). Naproti tomu se nevztahuje na děti, které byly svěřeny do opatrovnictví, ve kterém není mezi dítětem a opatrovníkem vytvořen vztah rodiče a dítěte (včetně dětí umístěných v režimu alžírského institutu kafala) . Soudní dvůr konkrétně uvedl, že tyto děti spadají do oblasti působnosti čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38 . Při provádění své povinnosti podle čl. 3 odst. 2 usnadnit vstup a pobyt „jiným rodinným příslušníkům“ musí členské státy vykonávat svou pravomoc „s ohledem na“ ustanovení Listiny základních práv EU a „v souladu s nimi“, včetně práva na rodinný život a jeho respektování (článek 7) a nejvlastnějšího zájmu dítěte (článek 24) . Dále jsou povinny „vyváženým a odpovídajícím způsobem posoudit všechny aktuální okolnosti relevantní pro daný případ a zohlednit všechny dotčené zájmy, zejména nejvlastnější zájem dotyčného dítěte“ . Toto posouzení zahrnuje zohlednění i) věku dítěte, od kterého je opatrovnictví zřízeno, a skutečnost, zda od té doby žije společně se svým opatrovníkem; ii) míry blízkosti v osobním vztahu; iii) stupně závislosti dítěte na svém opatrovníkovi a iv) případného individuálního a konkrétního rizika, že dítě bude obětí zneužívání, vykořisťování nebo obchodování s lidmi. Pokud posouzení povede k závěru, že dítě a opatrovník mají vést skutečný rodinný život a dítě je na svém opatrovníkovi závislé, pak základní právo na respektování rodinného života a nejvlastnější zájem dítěte v zásadě vyžadují, aby hostitelský stát přiznal dítěti práva na vstup a pobyt coby „jinému rodinnému příslušníkovi“ .