V červenci 2017 zahájila Komise řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 Smlouvy o fungování Evropské unie proti třinácti členským státům (Rakousku, Bulharsku, Kypru, Česku, Řecku, Španělsku, Chorvatsku, Lucembursku, Maltě, Polsku, Portugalsku, Švédsku a Slovensku) za neoznámení opatření, kterými se směrnice provádí ve vnitrostátním právu. V lednu 2018 zaslala Komise odůvodněná stanoviska Rakousku, Bulharsku, Španělsku a Lucembursku, neboť tyto státy opatření přijatá za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu do té doby stále neoznámily. Do září 2018 oznámily Komisi svá vnitrostátní prováděcí opatření všechny členské státy vázané směrnicí. Analýza oznámených opatření nezjistila žádné významné samostatné chybějící prvky. Řízení o nesplnění povinnosti z důvodu neoznámení opatření přijatých za účelem provedení směrnice ve vnitrostátním právu byla tudíž uzavřena.

Ve většině členských států jsou orgány příslušnými k vydávání evropských vyšetřovacích příkazů státní zastupitelství, vyšetřující soudci nebo soudy. V jednom členském státě jsou k vydání evropského vyšetřovacího příkazu příslušné pouze soudy, zatímco jiný členský stát určil jako vydávající justiční orgán podle čl. 2 písm. c) bodu i) svůj fiskální orgán, který má práva a vykonává odpovědnost státního zastupitelství. Méně než polovina členských států využila možnosti určit jako své vydávající orgány podle čl. 2 písm. c) bodu ii) příslušné vyšetřující orgány, jako například policejní složky. V některých případech byly za vydávající orgány v řízení o správních přestupcích určeny správní orgány. Za potvrzující orgány pro takové evropské vyšetřovací příkazy byli určeni státní zástupci, vyšetřující soudci nebo soudy. V jednom členském státě nebyl pro evropské vyšetřovací příkazy vydané správním orgánem v řízení o správních přestupcích jmenován žádný potvrzující orgán. Toto ustanovení správně provedly téměř všechny členské státy.

Soudní dvůr rozhodl, že se pojmy „justiční orgán“ a „vydávající orgán“ v čl. 1 odst. 1 a čl. 2 písm. c) vztahují na státní zastupitelství členského státu nehledě na to, že mezi tímto státním zastupitelstvím a výkonnou mocí tohoto členského státu může existovat vztah právní podřízenosti, nebo nehledě na to, že u uvedeného státního zastupitelství hrozí, že bude při přijímání evropského vyšetřovacího příkazu přímo či nepřímo podléhat příkazům nebo individuálním pokynům ze strany orgánů výkonné moci.

Podle čl. 2 písm. c) výraz „vydávající orgán“ zahrnuje soudce, soud, vyšetřujícího soudce nebo státního zástupce. Zahrnuje i jakýkoli jiný příslušný orgán, který vydávající stát určí a který v konkrétním případě jedná jako vyšetřující orgán v trestním řízení a má v souladu s vnitrostátním právem pravomoc nařídit shromažďování důkazů, a to za předpokladu, že je takový evropský vyšetřovací příkaz potvrzen soudcem, soudem, vyšetřujícím soudcem nebo státním zástupcem.

Významné rozdíly v přístupech k provedení ve vnitrostátním právu byly zjištěny v případě čl. 11 odst. 1 písm. d), který stanoví nepovinný důvod pro odmítnutí, pokud by výkon evropského vyšetřovacího příkazu byl v rozporu se zásadou ne bis in idem. Zatímco některé členské státy odkazují pouze na zásadu samotnou, jiné ji upřesňují, a některé z nich doplňují podmínku vymáhání.

Odstavec 3 stanoví, že rozhodnutí o uznání nebo výkonu evropského vyšetřovacího příkazu musí být přijato co nejdříve a nejpozději do 30 dnů od obdržení evropského vyšetřovacího příkazu. Velká většina členských států provedla lhůtu správně a odpovídajícím způsobem, u několika členských států však existují problémy z hlediska souladu, například z důvodu výjimek.

Většina členských států správně provedla povinnosti podle článku 16 potvrdit obdržení evropského vyšetřovacího příkazu a poskytnout vydávajícímu státu při uznání nebo výkonu evropského vyšetřovacího příkazu další informace. Malý počet členských států však provedl článek 16 jen částečně (např. jsou vypuštěny výrazy „neprodleně“; povinnost potvrdit obdržení evropského vyšetřovacího příkazu není vykonávajícím orgánům uložena, pokud je zapojen ústřední orgán; není proveden čl. 16 odst. 2 písm. b)).

4.SHROMAŽĎOVÁNÍ ÚDAJŮ

V září 2020 zaslala Komise příslušným orgánům a právníkům v členských státech, Eurojustu a Evropské justiční síti dotazníky, v nichž požadovala kvalitativní i kvantitativní informace podle článku 37 směrnice. Obdržela odpovědi od příslušných orgánů devatenácti členských států, Eurojustu a Evropské justiční sítě a devět odpovědí od právníků.

Z odpovědí příslušných orgánů vyplývá, že evropský vyšetřovací příkaz se používá často: počet evropských vyšetřovacích příkazů vydaných a vykonaných od začátku používání směrnice se pohybuje od nízkého třímístného čísla (například jeden členský stát vydal 364 evropských vyšetřovacích příkazů a obdržel 180 příkazů k výkonu) až po nízké číslo pětimístné (například jeden členský stát vydal přibližně 15 900 evropských vyšetřovacích příkazů a obdržel okolo 10 500 příkazů k výkonu). Kromě toho počet evropských vyšetřovacích příkazů, u nichž byla Evropská justiční síť požádána o poskytnutí pomoci, výrazně vzrostl z 255 v roce 2017 na 1 762 v roce 2019. Tato pomoc zahrnovala například přímé kontakty mezi orgány, urychlení spolupráce, jakož i poskytování informací o právních otázkách nebo o stavu trestní věci. O pomoc Eurojustu bylo od počátku uplatňování směrnice požádáno v 3 348 věcech týkajících se evropského vyšetřovacího příkazu. Druh pomoci se v jednotlivých případech lišil a týkal se různých fází od vydání evropského vyšetřovacího příkazu až po jeho uznání nebo výkon a následný postup.

K vyšetřovacím úkonům, které jsou ve většině členských států požadovány nejčastěji, patří výslech osoby a získání informací o bankovních a jiných finančních účtech. Zdá se však, že pravidelně je požadována většina druhů vyšetřovacích úkonů.

Většina vydaných evropských vyšetřovacích příkazů byla úspěšně vykonána (od 76,65 % evropských vyšetřovacích příkazů vykonaných v jednom členském státě po 96,93 % příkazů vykonaných v jiném členském státě) a jen velmi málo příkazů bylo odmítnuto (od 0 % všech evropských vyšetřovacích příkazů vydaných v jednom členském státě po 17 % příkazů vydaných v jiném členském státě). V jednotlivých případech však došlo k několika problémům týkajícím se odmítnutí výkonu evropských vyšetřovacích příkazů, a to například z důvodů souvisejících s oboustrannou trestností nebo z toho důvodu, že požadovaný úkon nemohl být povolen podle vnitrostátního práva, jakož i ze skutkových důvodů nebo z důvodu problémů s překladem, včetně důvodů, jako jsou proporcionalita, zásady de minimis a pandemie COVID-19, došlo ale i k odmítnutím bez uvedení důvodu. Pouze několik členských států se dovolávalo čl. 11 odst. 1 písm. f) (základní práva) jako důvodu k odmítnutí uznání nebo výkonu.

Většina členských států oznámila výkon evropského vyšetřovacího příkazu a předání důkazů vydávajícímu státu ve lhůtě 31 až 60 dnů. Velký počet členských států však uvedl, že důkazy od vykonávajícího státu obdržely až ve lhůtě 91 až 120 dnů. Mnoho členských států považuje lhůty stanovené pro evropský vyšetřovací příkaz za odpovídající. Skupina členských států však uvádí (závažná) jednotlivá zpoždění, a to i v naléhavých případech, zatímco některé odpovědi naznačují, že dodržování lhůt se v jednotlivých členských státech liší. Jako některé z důvodů zpoždění byly uváděny interní postupy, pracovní vytížení a pandemie COVID-19, jakož i další důvody, například nemožnost doručit předvolání. Některé členské státy uvádějí, že tyto problémy v případě naléhavých žádostí vyřešily přímými kontakty nebo prostřednictvím podpory od Eurojustu, Evropské justiční sítě nebo Europolu.

Většina členských států považuje současný rámec pro vzájemné uznávání evropských vyšetřovacích příkazů za obecně uspokojivý pro účely získávání důkazů. Neplatí to však pro elektronické důkazy, kde členské státy i nadále pociťují silnou potřebu zvláštních pravidel, která je s rostoucí digitalizací a pandemií COVID-19 stále naléhavější. Většina členských států je rovněž přesvědčena, že směrnice zjednodušila a zrychlila shromažďování důkazů a měla pozitivní dopad na justiční spolupráci v trestních věcech. Eurojust a Evropská justiční síť tyto názory do značné míry sdílí.

Byly zjištěny potíže, které brání hladkému fungování evropského vyšetřovacího příkazu, nejčastěji šlo o délku a složitost formuláře. Byly také zaznamenány rozdíly vyplývající z vnitrostátních právních režimů pro získávání důkazů a další praktické problémy týkající se uplatňování v jednotlivých případech. Například vykonávající stát kromě formuláře evropského vyšetřovacího příkazu požadoval zaslání vnitrostátního rozhodnutí (soudního příkazu), formuláře nebyly vyplněny úplně, překlady byly nekvalitní a existovaly případy, kdy vykonávající stát nedodržel konkrétní procesní požadavky uvedené vydávajícím státem. Pokud jde o poslední problém, několik členských států na něj upozornilo v souvislosti s přípustností důkazů, které byly získány prostřednictvím evropského vyšetřovacího příkazu, u soudů. Jiné členské státy však žádné problémy s přípustností důkazů neuvedly nebo oznámily, že takové informace nemají. Většina členských států upřednostnila ke zlepšení fungování evropského vyšetřovacího příkazu nelegislativní opatření, členské státy však předložily i návrhy na zjednodušení formuláře.

Pokud jde o odposlech telekomunikačního provozu, většina členských států buď nemohla poskytnout přesné údaje o tom, jak často bylo toto opatření dosud využíváno, nebo vykázala poměrně nízký počet odposlechů. V případě článku 30 se počet vydaných evropských vyšetřovacích příkazů pohyboval od 0 v jednom členském státě po 25 v jiném; počet obdržených evropských vyšetřovacích příkazů se pohyboval od 0 v jednom členském státě po 90 v jiném. V případě článku 31 se počet případů informování pohyboval od 0 v jednom členském státě po nejméně 40 v jiném a počet obdržených informací se různil od 0 v jednom členském státě po 35 v jiném). Většina členských států nebyla schopna uvést, v kolika případech byly odposlechy telekomunikačního provozu (podle článku 30 nebo 31) odmítnuty, nebo státy hlásily velmi nízké počty.

Pokud jde o to, zda jsou ustanovení směrnice o odposlechu telekomunikačního provozu dostatečná s přihlédnutím k technologickému vývoji, většina členských států uvedla, že směrnici v tomto ohledu shledávají dostatečnou, a domnívala se, že výzvy nelze překonat prostřednictvím právních předpisů. Několik členských států navrhlo, že by oblast působnosti směrnice mohla být dále vyjasněna nebo že je zapotřebí zvláštní regulace poskytovatelů tzv. služeb over the top (OTT). Některé členské státy k této otázce nevyjádřily žádné stanovisko.

Na podzim roku 2018 v rámci diskusí o nově navržených pravidlech pro přeshraniční přístup k uloženým elektronickým důkazům konzultovala Komise členské státy ohledně aktuálních problémů a možných způsobů, jak zlepšit přeshraniční odposlechy v reálném čase. Tyto konzultace poukázaly na to, že se podmínky pro vydávání příkazů k odposlechu (například omezení použití tohoto opatření na určité trestné činy nebo na konkrétní hranice trestů) stanovené ve vnitrostátních právních předpisech členských států velmi liší, a upozornily na to, že v souvislosti s přeshraničním předáváním údajů existují zejména technické problémy. Stávající systém evropského vyšetřovacího příkazu byl nicméně považován za vhodný a užitečný nástroj pro vyřizování přeshraničních žádostí mezi členskými státy. Z konzultací rovněž vyplynulo, že legislativní opatření, včetně řešení odposlechu v reálném čase jako součásti navrhovaného balíčku týkajícího se elektronických důkazů a harmonizace různících se vnitrostátních podmínek za účelem řešení současných obtíží, nejsou považována za vhodná. A konečně posouzení souladu ukázalo, že ačkoli většina členských států správně provedla články 30 a 31, některé členské státy neprovedly části těchto ustanovení nebo jinak nedosáhly souladu se směrnicí, neboť například stanovily důvody pro odmítnutí uznání nebo výkonu jako povinné, nikoli volitelné.

Evropská justiční síť i Eurojust také uvedly určité obtíže při praktickém uplatňování směrnice, například vyřizování naléhavých případů, nekvalitní překlady, nedostatky formuláře evropského vyšetřovacího příkazu, chybějící výslovnou právní úpravu „zásady speciality“ a různící se výklady ustanovení. K řešení těchto problémů navrhly přijmout legislativní i nelegislativní opatření.

Z odpovědí právníků vyplynulo, že s evropskými vyšetřovacími příkazy mají omezenou praktickou zkušenost. Byly například zaznamenány velmi omezené nebo vůbec žádné zkušenosti, pokud jde o napadení vydání evropského vyšetřovacího příkazu nebo jeho uznání a výkonu. Malý počet odpovědí ukázal, že žádostem obhajoby o shromáždění důkazů z jiného členského státu (čl. 1 odst. 3) bylo vyhověno jen zřídka. Některé odpovědi zdůraznily význam evropského vyšetřovacího příkazu jako doplňku evropského zatýkacího rozkazu. Ačkoli řada odpovědí naznačila, že současný rámec pro vzájemné uznávání evropských vyšetřovacích příkazů je z hlediska ochrany základních práv dostatečný, bylo předloženo několik návrhů, jak zlepšit fungování evropských vyšetřovacích příkazů prostřednictvím legislativních nebo nelegislativních opatření.

Příklady osvědčených postupů poskytlo mnoho příslušných orgánů členských států, právníci, a zejména Evropská justiční síť a Eurojust. K těmto příkladům patří například přímé konzultace mezi orgány, školení pro odborníky, koordinační schůzky nebo publikace o používání evropského vyšetřovacího příkazu.

5.ZÁVĚR

Směrnice je zásadním nástrojem pro shromažďování důkazů v EU. Pro účely získávání důkazů v trestních věcech přijala nový přístup založený na zásadě vzájemného uznávání. Celkově směrnice poskytla přidanou hodnotu EU ve srovnání s předchozími nástroji tím, že zefektivnila proces shromažďování důkazů a stanovila pro tyto úkony konkrétní lhůty.

Jakkoli uznáváme dosavadní úsilí členských států, toto posouzení rovněž ukazuje, že stále existují obtíže, pokud jde o některá klíčová ustanovení směrnice, například důvody pro odmítnutí uznání nebo výkonu. Komise bude i nadále posuzovat dodržování směrnice ze strany členských států a přijme vhodná opatření k zajištění souladu s jejími ustanoveními v celé EU.

Komise zároveň s členskými státy úzce spolupracuje s cílem překonat obtíže při provádění směrnice. Od jejího přijetí uspořádala Komise tři setkání odborníků s členskými státy, aby je podpořila při uplatňování směrnice v praxi. Komise kromě toho zejména pomocí finanční podpory prosazuje účinné používání evropského vyšetřovacího příkazu prostřednictvím zvyšování povědomí o jeho dostupnosti a zdůrazňování nutnosti školit odborníky v praktickém používání příkazu. Rovněž vyvinula digitální systém výměny elektronických důkazů (eEDES), což je nástroj informační technologie, který mohou členské státy použít k rychlé a bezpečné výměně evropských vyšetřovacích příkazů v digitálním formátu v souladu s požadavky stanovenými ve směrnici. Systém lze také použít k předávání elektronických a souvisejících důkazů z vykonávajícího do vydávajícího členského státu. Ve svém sdělení o digitalizaci soudnictví přijatém dne 2. prosince 2020 Komise vyzvala všechny členské státy, aby se k systému eEDES připojily, neboť se předpokládá, že systém dále zvýší účinnost směrnice.

A konečně by směrnici měla doplnit budoucí pravidla pro elektronické důkazy, která zavedou rychlé postupy zohledňující zvláštní aspekty elektronických důkazů a budou řešit naléhavé a narůstající potřeby odborníků v praxi.