Jak stanoví čl. 7 odst. 4 směrnice, „[č]lenský stát, v němž je pacient pojištěn, nahradí nebo přímo uhradí náklady na přeshraniční zdravotní péči do výše nákladů, které by sám převzal, pokud by tato zdravotní péče byla poskytnuta na jeho území, avšak jen do výše skutečných nákladů na čerpanou zdravotní péči“. Ustanovení čl. 7 odst. 9 umožňuje členským státům omezit uplatňování pravidel o náhradě nákladů za přeshraniční zdravotní péči v případě naléhavých důvodů obecného zájmu. Ustanovení čl. 7 odst. 11 stanoví, že toto omezení musí být „nezbytné a přiměřené, a nesmí být nástrojem svévolné diskriminace nebo neopodstatněnou překážkou volného pohybu zboží, osob a služeb“. Navíc jsou členské státy povinny oznámit veškerá rozhodnutí o uplatnění omezení podle čl. 7 odst. 9 Komisi.

Komise systematicky kontrolovala soulad vnitrostátních prováděcích opatření s ustanoveními směrnice a zaměřila se na čtyři prioritní oblasti, které by se v případě, že by nebyly vyřešeny, mohly s největší pravděpodobností stát překážkami pro pacienty: systémy náhrady nákladů, předchozí povolení, správní postupy a účtování poplatků příchozím pacientům. Komise nadále pokračuje ve strukturovaném dialogu s členskými státy, aby zajistila co nejlepší možné provádění směrnice. Tato intenzivní práce vedla ke změnám ve vnitrostátních právních předpisech ve prospěch pacientů. Jak však tato zpráva a zjištění plynoucí z hodnocení ukazují, je třeba vyvinout další úsilí.

Důkazy shromážděné pro účely hodnocení potvrzují, že těžkopádné a nepřiměřené správní postupy narušují práva občanů na přeshraniční zdravotní péči v některých členských státech. Zvláštní pozornost by měla být věnována zajištění toho, aby pacienti byli povinni předkládat pouze informace, ke kterým mají snadný přístup a které jsou nezbytně nutné pro vyřízení žádostí o předchozí povolení nebo náhradu nákladů v souladu se směrnicí. Zdravotní pojišťovny by neměly vyžadovat, aby pacienti poskytovali odhadované náklady na očekávanou zdravotní péči ani lékařské posouzení účinnosti poskytnuté léčby. Kromě toho by členské státy neměly od pacientů vyžadovat informace, které obvykle uchovává zdravotní pojišťovna posuzující žádost, jako je čekací doba na konkrétní léčbu. Pacient by rovněž neměl mít povinnost prokázat, že neexistuje důvod, proč by mohlo být předchozí povolení odmítnuto, například předložit důkaz o tom, že poskytovatel zdravotní péče v zahraničí nevzbuzuje vážné a konkrétní obavy, pokud jde o kvalitu péče a bezpečnost pacienta.

Graf 2Počet obdržených a schválených žádostí o náhradu nákladů bez předchozího povolení pro všechny země, které poskytly údaje, 2016–2020

Celkové počty s výjimkou Spojeného království jsou tyto: v referenčním roce 2016: 238 680 obdržených a 197 152 schválených žádostí o náhradu nákladů; v roce 2017: 233 508 obdržených žádostí a 193 803 schválených; v roce 2018: 269 006 obdržených žádostí, 225 186 schválených; v roce 2019: 280 594 obdržených žádostí, 236 891 schválených a v roce 2020: 188 013 obdržených žádostí a 153 960 schválených.

Zdroj: dotazníky ke směrnici 2011/24/EU informující o mobilitě pacientů.

V těch zemích, které poskytly údaje za všechny referenční roky v období 2016–2020, dosáhl počet obdržených a schválených žádostí o náhradu nákladů vrcholu rovněž v roce 2018 před poklesem v letech 2019 a 2020. Ve většině těchto zemí došlo v období 2016–2020 k poklesu mobility pacientů. Některé země, zejména Česko, Irsko, Slovensko a Spojené království, však zaznamenaly nárůst počtu obdržených žádostí o náhradu nákladů.

3.2 Finanční dopady mobility pacientů

V letech 2018–2020 činila celková vykázaná uhrazená částka 243 milionů EUR (73,4 milionu EUR v roce 2018, 92,1 milionu EUR v roce 2019 a 77,5 milionu EUR v roce 2020).

V těch zemích, které byly schopny poskytnout údaje za všechny příslušné referenční roky týkající se zdravotní péče s předchozím povolením a bez něj, se celkové uhrazené částky od roku 2016 do roku 2019 každý rok zvyšovaly, po čemž následoval významný pokles v roce 2020.

V roce 2019 bylo v případě členských států EU-28 z celkových vládních výdajů ve výši 7,5 bilionu EUR poskytnuto na zdravotnictví přibližně 1,2 bilionu EUR. V těch zemích, které byly schopny poskytnout informace o celkové částce uhrazené za zdravotní péči s předchozím povolením a bez něj v roce 2019, činily celkové výdaje na zdravotní péči 882 miliard EUR. Podíl částky uhrazené podle směrnice na celkových vládních výdajích na zdravotní péči tedy činil 0,01 % (= 92,1 milionu EUR / 882 miliard EUR).

Přeshraniční zdravotní péče obecně zůstává velmi omezená a dopad na vnitrostátní rozpočty na zdravotní péči vyplývající z toho, že pacienti chtějí mít přístup k přeshraniční zdravotní péči podle směrnice, se zdá okrajový. Tento závěr platí pro všechny země bez ohledu na to, zda zřídily systém předchozího povolení či nikoliv.

3.3Směr mobility pacientů

Při pohledu na toky pacientů se trendy v období 2018–2020 výrazně nezměnily. Většina mobility pacientů stále probíhá především mezi sousedními zeměmi. To naznačuje, že pacienti upřednostňují zdravotní péči pokud možno v blízkosti svého domova, a pokud se rozhodnou za zdravotní péčí vycestovat, upřednostní sousední stát. Podobného závěru bylo dosaženo v případě přeshraniční zdravotní péče podle nařízení.

Nejvyšší toky pacientů, kteří cestovali do zahraničí po obdržení předchozího povolení od své zdravotní pojišťovny, směřovaly z Irska do Spojeného království, z Francie do Německa a z Francie do Španělska v roce 2018, z Irska do Spojeného království, ze Spojeného království do Irska a z Lucemburska do Německa v roce 2019 a v roce 2020 z Irska do Spojeného království, z Francie do Španělska a z Francie do Německa.

Nejvyšší toky pacientů, kteří žádali o zdravotní péči bez předchozího povolení, směřovaly z Francie do Portugalska, Belgie a Španělska. Další nejvyšší toky směřují z Dánska do Německa, z Polska do Česka a ze Švédska a z Norska do Španělska. Poslední dva toky ilustrují viditelný trend pacientů ze severských států využívajících přeshraniční zdravotnické služby ve Španělsku.

Je zajímavé, že některé země povolují více než 90 % žádostí o předchozí povolení k léčbě v konkrétní zemi, např. Irsko k léčbě ve Spojeném království, Slovensko k léčbě v Česku, Bulharsko k léčbě ve Francii a Rakousko k léčbě v Německu. Podobně se v případě zdravotní péče, která nepodléhá předchozímu povolení, vysoký podíl žádostí o náhradu nákladů týká jedné konkrétní země, v níž je zdravotní péče poskytována, např. v Irsku v případě léčby ve Spojeném království, v Polsku v případě léčby v Česku a ve Finsku v případě léčby v Estonsku.