Prvním krokem při odstraňování překážek při volném pohybu souvisejících s doplňkovými důchody, na něž se nevztahují výše uvedená nařízení EU o koordinaci, bylo přijetí směrnice Rady 98/49/ES o ochraně nároků zaměstnanců a samostatně výdělečně činných osob, kteří se pohybují ve Společenství, na penzijní připojištění, která stanoví určitá práva účastníků systému penzijního připojištění. Podle této směrnice musí být zachovány nabyté nároky na důchod pro osoby, které přestaly přispívat do doplňkového důchodového systému, protože se přesunuly do jiného členského státu, a to ve stejném rozsahu jako pro osoby, které zůstaly ve stejném členském státě, ale také již nepřispívají do důchodového systému. Účastníci doplňkového důchodového systému mají nárok získat své dávky v jakémkoli členském státě.

Co se týče metody provedení směrnice ve vnitrostátním právu, mohly členské státy podle čl. 8 odst. 1 směrnice ustanovení směrnice buď přímo provést do vnitrostátních právních předpisů, nařízení či správních předpisů, nebo zajistit, aby požadovaná ustanovení zavedli sociální partneři, a to dohodou. Pokud bylo provedení ve vnitrostátním právu zajištěno prostřednictvím kolektivních smluv, musel členský stát zajistit odpovídající právní a správní předpisy stanovující, že všem pracovníkům je poskytnuta plná ochrana stanovená směrnicí. Akt provedení ve vnitrostátním právu nebo dokument s úředním vyhlášením musel obsahovat odkaz na směrnici.

Celkem 16 členských států využívá tříletou lhůtu stanovenou směrnicí (AT, CY, CZ, DK, EE, FR, EL, ES, FI, HU, LU, MT, PL, PT, RO, SE), zatímco 6 členských států povoluje pouze mnohem kratší čekací doby: BG (6 měsíců), IE (1 rok), LT (1 rok), SI (1 rok), SK (1 rok) UK (3 měsíce), a 5 členských států nepovoluje žádné čekací doby (HR, BE, DE, IT, NL). Jeden členský stát (AT) poskytuje čtyřletou čekací dobu pro určitou kategorii pracovníků (pracovníci dočasně najímaní přes agentury). Další členský stát (LV) nestanoví žádné pravidlo týkající se čekací doby a na základě právních předpisů oznámených lotyšskými orgány nelze dospět k závěru, že takováto doba není povolena. Ve skutečnosti z právních předpisů vyplývá, že čekací dobu si může definovat každý důchodový plán sám, a že tudíž může přesahovat tříletou lhůtu. Tato výše zmíněná opatření Rakouska a Lotyšska se nezdají být v souladu s ustanoveními směrnice.

Zákonné důchody nejsou spojeny s pracovním poměrem a měly by být pokryty nařízením (ES) č. 883/2004, a tudíž by měly spadat mimo působnost směrnice.

14. bod odůvodnění dále objasňuje, že směrnice by se měla vztahovat pouze na doplňkové důchodové systémy, v nichž nároky vznikají v důsledku pracovního poměru a jsou spojeny s dosažením důchodového věku či splněním jiných požadavků, jak stanoví tento systém nebo vnitrostátní právní předpisy. Směrnice se nevztahuje na jiné individuální důchodové pojištění, než je individuální důchodové pojištění uzavřené prostřednictvím pracovního poměru. Individuální důchodová pojištění, která nejsou spojena se zaměstnáním, tak nespadají do působnosti směrnice.

Celkem 16 členských států využívá tříletou lhůtu stanovenou směrnicí (AT, CY, CZ, DE, DK, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LU, MT, PT, RO, SE), zatímco 3 členské státy povolují kratší lhůtu pro nabytí práv: IE (2 roky), LT (2 roky), UK (2 roky), a 8 členských států nepovoluje žádnou lhůtu pro nabytí práv (HR, BE, BG, EE, NL, PL, SI, SK). Jeden členský stát (LV) opět nestanoví žádné pravidlo týkající se lhůty pro nabytí práv. Jelikož nelze dospět k závěru, že tato lhůta není povolena, může se stát, že právní předpisy nejsou v souladu s ustanoveními směrnice.

Lhůty pro nabytí práv v Německu již byly sníženy v roce 2001, a to z deseti na pět let, a věk pro nabytí práv stanovený na 30 let byl snížen. Díky provedení směrnice do vnitrostátního práva od počátku roku 2018 musí být pracovníci zaměstnavatelem zaměstnaní pouze po dobu tří let a musí dosáhnout věku 21 let, aby si zachovali svá práva na zaměstnanecký důchod. Jedná se o kladný vývoj s ohledem na práva pracovníků získat své doplňkové důchody.

Kombinace čekací doby a lhůty pro nabytí práv

Kromě dvou členských států všechny členské státy dodržují tříletou lhůtu použitelnou na kombinaci čekací doby a lhůty pro nabytí práv. Členské státy, které povolují jak čekací dobu, tak i lhůtu pro nabytí práv, které by při společném uplatnění mohly překročit maximální limit tří let, ve svých právních předpisech výslovně stanoví tříletý limit, který se uplatní při kombinaci čekací doby a lhůty pro nabytí práv (např. CY, CZ, DK, EL, ES, FI, FR, HU, LU, MT, PT, SE, SI, RO).

V případě ostatních členských států lze k závěru o dodržování tohoto pravidla dospět nepřímo, a to buď proto, že je-li povolena jedna podmínka, pak druhá podmínka povolena není, nebo proto, že je stanoveno, že pokud se čekací doba a lhůta pro nabytí práv uplatní společně, nesmí překročit dobu tří let (např. BG, EE, IE, LT, SK, UK).

Věk pro nabytí práv

Velká skupina členských států (16) umožňuje poskytovatelům doplňkových důchodových systémů stanovit věk pro nabytí práv: 21 let (CY, CZ, DE, DK, EE, EL, ES, FI, FR, LT, LU, MT NL, PT, RO a SE). Jeden členský stát (BG) umožňuje mnohem nižší věk pro nabytí, práv, a to 16 let. Několik zemí (9) nepovoluje minimální věk pro nabytí důchodových práv (IE, IT, PL, SI, SK, UK, HR, HU a BE). Dva další státy ve svých právních předpisech nestanoví nic ohledně věku pro nabytí práv (AT, LV), což vzbuzuje otázku, zda je věk pro nabytí práv stále povolen, a pokud ano, jaký tento věk je.

Závěrem lze uvést, že velká většina členských států minimální požadavky na nabytí práv na doplňkové důchody stanovené směrnicí převedla do vnitrostátního práva správně.

Zdá se, že v jednom členském státě (LV) vnitrostátní prováděcí opatření výslovně nestanoví maximální čekací dobu a lhůtu pro nabytí práv, ani žádné pravidlo týkající se věku pro nabytí práv, což naznačuje, že mohou být definovány každým důchodovým plánem nebo pracovní smlouvou. To by mohlo znamenat, že ve skutečnosti mohou poskytovatelé doplňkových důchodových systémů stanovovat podmínky, které nejsou v souladu se směrnicí. Jiný členský stát (AT) povoluje čtyřletou čekací dobu pro jednu určitou kategorii pracovníků.

Právo na náhradu příspěvků

Za účelem ochrany finančních práv odcházejícího pracovníka, který dosud neshromáždil nabytá důchodová práva v souladu se stanovenou lhůtou pro nabytí práv, stanoví čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice právo na náhradu výše příspěvků zaplacených odcházejícím pracovníkem nebo zaplacených za odcházejícího pracovníka. Tím je zajištěno, že pokud odcházející pracovníci opustí důchodový systém před tím, než nabydou svá práva, jejich vlastní zaměstnanecké příspěvky jakož i příspěvky za ně zaplacené nikdy nemohou být ztraceny.

Většina členských států toto pravidlo týkající se náhrady provedla ve vnitrostátním právu správně. Některé členské státy nepovažovaly provedení tohoto pravidla ve svých vnitrostátních právních předpisech za nutné, jelikož odcházející pracovníci kvůli neexistenci lhůty pro nabytí práv nabydou příspěvky okamžitě. Jeden členský stát nicméně pravidlo týkající se náhrady ve vnitrostátním právu neprovedl, ačkoli příspěvky nejsou nabývány okamžitě (LV).

Co se týče možnosti stanovené v čl. 4 odst. 2 umožnit sociálním partnerům stanovit v kolektivní smlouvě pravidla týkající se čekací doby, lhůty pro nabytí práv nebo věku pro nabytí práv, která jsou příznivější než ta stanovená v článku 4, polovina členských států tuto možnost povolila.

3.6 Zachování odložených důchodových práv (článek 5)

Zachování odložených důchodových práv podle této směrnice se liší od zachování práv stanoveného v článku 4 směrnice 98/49/ES. Na jedné straně směrnice 98/49/ES stanoví zásadu, že účastníci odcházející ze systému, kteří se stěhují do jiného členského státu, by měli mít zajištěné stejné zacházení jako účastníci odcházející ze systému, kteří zůstávají ve stejném členském státě. Směrnice 2014/50/EU na druhou stranu stanoví pro účastníky odcházející ze systémů, kteří se stěhují do jiného členského státu, právo ponechat si svá nabytá odložená práva , a to na rovnocenné úrovni s aktivními účastníky systému.

Základní zásadou je, že odcházející pracovníci, kteří systém opouští v rámci volného pohybu pracovníků, by neměli být penalizováni, a co se týče jejich nabytých práv, mělo by s nimi být zacházeno spravedlivě a stejně jako s aktivními účastníky systému. Odcházející pracovníci mají právo uchovat si svá odložená důchodová práva v rámci důchodového systému bývalého zaměstnavatele. Zachování se může lišit v závislosti na povaze důchodového systému – např. prostřednictvím indexace nebo kapitálových výnosů. Některá pravidla jsou vhodnější pro dávkově definované systémy, zatímco jiná jsou vhodnější pro příspěvkově definované systémy. Směrnice dále stanoví, že počáteční hodnota těchto práv se vypočte v okamžiku, kdy je ukončen stávající pracovní poměr odcházejícího pracovníka.

Všechny členské státy obecné pravidlo týkající se zachování odložených důchodových práv dodržely, jelikož všechny mají opatření zajišťující, že nabytá důchodová práva odcházejícího pracovníka mohou zůstat v doplňkovém důchodovém systému, v němž byla nabyta.