OZNÁMENÍ KOMISE

Obecné zásady za účelem dosažení jednotného chápání pojmu „škody na životním prostředí“ ve smyslu článku 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/35/ES o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním prostředí

(2021/C 118/01)

Obsah

1. Úvod 1

2. Právní a širší regulační rámec 2

3. „Škody“ 9

4. Přehled „škod na životním prostředí“ 10

5. „Škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích“ 17

6. „Škody na vodách“ 26

7. „Škody na půdě“ 43

8. Závěry 48

PŘÍLOHA 1 49

Seznam citovaných rozhodnutí Soudního dvora 49

1. ÚVOD

1. Účelem směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/35/ES ze dne 21. dubna 2004 o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a nápravou škod na životním prostředí ( 1 ) (dále jen „směrnice o odpovědnosti za životní prostředí“ nebo „směrnice“) je stanovit rámec odpovědnosti za životní prostředí, který je založen na zásadě „znečišťovatel platí“, s cílem předcházet škodám ( 2 ) na životním prostředí a napravovat je. Pozměňovací návrh přijatý v roce 2019 ( 3 ) vyžaduje, aby Evropská komise vypracovala obecné zásady za účelem dosažení jednotného chápání pojmu „škod na životním prostředí“, který je vymezen v článku 2 směrnice ( 4 ) . Toto sdělení tyto obecné zásady stanoví.

3. Tyto obecné zásady pro jednotné chápání škod na životním prostředí řeší potřebu zjištěnou při hodnocení směrnice, které provedla Komise v roce 2016 (dále jen „hodnocení“) ( 10 ) . Hodnocení dospělo k závěru, že provádění směrnice brání značné rezervy v jednotném uplatňování klíčových pojmů, zejména pojmů souvisejících se škodami na životním prostředí ( 11 ) . Komise proto pověřila smluvního partnera, aby společně se skupinou vládních odborníků pro směrnici o odpovědnosti za životní prostředí a příslušným útvarem Komise připravil dokument o obecné shodě, a to na základě výzkumu a konzultací ( 12 ) . Ačkoli tato snaha nevedla k vypracování dokumentu Komise ani dokumentu, který by byl odsouhlasen s členskými státy, pomohla připravit půdu pro tyto pokyny.

4. V této souvislosti se obecné zásady zabývají všemi aspekty vymezení pojmu „škody na životním prostředí“. Tento pojem má bohatý obsah a odkazuje na několik dalších pojmů a koncepcí nebo je zahrnuje. Tyto obecné zásady je všechny obsahují, neboť jsou nezbytné pro pochopení pojmu. Pokud jde o strukturu, tyto obecné zásady se nejprve zabývají právním a širším regulačním rámcem, ve kterém vymezení pojmu platí. Poté se postupně zabývají definicí „škod“ a úplným zněním definice „škod na životním prostředí“ a poté podrobně zkoumají tři různé kategorie škod na životním prostředí, které jsou v této definici obsaženy: „škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích“, „škody na vodách“ a „škody na půdě“. Na konci jsou uvedeny celkové závěry.

5. Vzhledem k tomu, že cílem obecných zásad je dosáhnout jednotného chápání vymezení pojmu, jejich obsah je analytický a podrobný. Ačkoli nejsou určeny výlučně pro zvláštní skupinu čtenářů, má se za to, že budou užitečné zejména pro tyto subjekty, z nichž všechny mají podle směrnice určité úlohy: členské státy, příslušné orgány, provozovatele, fyzické a právnické osoby a poskytovatele finančního zajištění. Obecné zásady se snaží co nejúplněji řešit potíže s pochopením, které již nastaly nebo u nichž lze důvodně předpokládat, že nastanou v budoucnu. Činí tak tím, že provádějí důkladnou analýzu všech částí definice „škod na životním prostředí“, přičemž upozorňují na podrobné úvahy, které lze vyvodit ze znění a z právního a regulačního rámce, a odkazují na judikaturu Soudního dvora Evropské unie (dále jen „SDEU“ nebo „Soudní dvůr“), která může pomoci vyjasnit různé aspekty této definice buď přímo, nebo analogicky.

6. Obecné zásady byly vypracovány v rámci výlučné odpovědnosti Komise. Pro závazný výklad práva Unie je však příslušný pouze Soudní dvůr Evropské unie.

2. PRÁVNÍ A ŠIRŠÍ REGULAČNÍ RÁMEC

7. [nyní směrnice 2009/147/ES o ochraně volně žijících ptáků Směrnice o odpovědnosti za životní prostředí je obecným průřezovým nástrojem pro životní prostředí, který se nevztahuje jen na jednu jeho oblast, ale na oblastí několik. Jako takový doplňuje další nástroje Unie, jejichž cílem je ochrana životního prostředí. Vymezení „škod na životním prostředí“ výslovně odkazuje na čtyři z těchto nástrojů: směrnici Rady 79/409/EHS ze dne 2. dubna 1979 o ochraně volně žijících ptáků ( 13 ) ( 14 ) ] (dále jen „směrnice o ptácích“), směrnici Rady 92/43/EHS ze dne 21. května 1992 o ochraně přírodních stanovišť, volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin ( 15 ) („směrnice o stanovištích“), směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/60/ES ze dne 23. října 2000, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti vodní politiky ( 16 ) („rámcová směrnice o vodě“), a směrnici Evropského Parlamentu a Rady 2008/56/ES ze dne 17. června 2008, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti mořské environmentální politiky ( 17 ) („rámcová směrnice o strategii pro mořské prostředí“). Pro pochopení pojmu „škody na životním prostředí“ jsou nezbytné křížové odkazy na právní ustanovení těchto dalších nástrojů a pochopení jejich ustanovení.

8. Směrnice o odpovědnosti za životní prostředí je založena na zásadě „znečišťovatel platí“ a je jejím vyjádřením ( 18 ) . Kromě toho musí jednotné chápání pojmu „škody na životním prostředí“ podle potřeby vycházet z dalších zásad, na nichž je politika Unie v oblasti životního prostředí založena, a to ze zásady obezřetnosti ( 19 ) a zásad, že by mělo být přijato preventivní opatření a že škody na životním prostředí by měly být přednostně napravovány u zdroje ( 20 ) , přičemž to vše je relevantní pro výklad pojmu. Pro směrnici rovněž platí obecné zásady práva Unie, jako je zásada proporcionality.

9. Směrnice o odpovědnosti za životní prostředí se zabývá nepříznivými účinky pracovních činností na životní prostředí. Na tyto činnosti se vztahují právní požadavky podle jiných právních předpisů Unie v oblasti životního prostředí ( 21 ) . Tyto právní předpisy vytvářejí širší právní rámec, který je příslušný pro uplatňování povinností, které vyplývají ze směrnice a týkají se škod na životním prostředí. Je tomu tak proto, že ustanovení těchto právních předpisů mají obvykle za cíl zabránit řadě nepříznivých účinků na přírodu, vodu a půdu, které spadají pod pojem „škody na životním prostředí“, nebo tyto účinky omezit.

Odpovědnost za škody na životním prostředí

10. „Škody na životním prostředí“ je třeba chápat ve vztahu k osobám, které za ně mohou být podle směrnice právně odpovědné, k okolnostem a podmínkám, za nichž může jejich odpovědnost vzniknout, a druhům opatření, jejichž uplatnění od nich tato odpovědnost vyžaduje.

11. Osoby, které mohou být právně odpovědné, se označují jako „provozovatelé“ ( 22 ) . Jsou odpovědné pouze za „pracovní činnosti“, které spadají do oblasti působnosti směrnice ( 23 ) . Ve věci C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, Soudní dvůr uvedl, že pojem „pracovní činnost“ nevymezuje pouze činnosti, které mají vztah k trhu nebo mají konkurenční povahu, ale zahrnuje všechny činnosti vykonávané v rámci podnikatelské činnosti, na rozdíl od čistě osobního nebo domácího rámce, a tudíž i činnosti vykonávané ve veřejném zájmu na základě zákonného přenesení úkolů ( 24 ) . V konkrétním případě soud potvrdil, že se směrnice vztahuje na veřejnoprávní subjekt, který je odpovědný za odvodňování mokřadů v zájmu zemědělství.

12. Hlavní dotčené pracovní činnosti ( 25 ) jsou činnosti popsané v příloze III směrnice. Jejich provozovatelé mohou nést odpovědnost za všechny tři kategorie škod na životním prostředí dle směrnice. Odpovědnost provozovatelů, na něž se vztahuje příloha III, je navíc objektivní, tj. nezávisí na tom, zda jednali nebo opomněli jednat na základě pochybení (úmyslu nebo nedbalosti). K uplatnění objektivní odpovědnosti stačí prokázat příčinnou souvislost mezi škodou na životním prostředí a pracovní činností. Osmý bod odůvodnění směrnice uvádí důvody pro zařazení pracovních činností, které jsou popsány v příloze III, do oblasti působnosti směrnice. Stanoví, že směrnice by se měla vztahovat na pracovní činnosti, které představují riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí, přičemž dodává: „Tyto činnosti by měly být určeny v zásadě odkazem na příslušné právní předpisy [Unie], které stanoví zákonné požadavky ve vztahu k některým činnostem nebo postupům, které jsou považovány za činnosti nebo postupy představující potenciální nebo skutečné riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí.“

13. Pracovní činnosti uvedené v příloze III jsou vymezeny odkazem na jiné právní předpisy Unie v oblasti životního prostředí, z nichž mnohé byly od doby přijetí směrnice kodifikovány, pozměněny nebo nahrazeny. Příslušné pracovní činnosti však nadále spadají do oblasti působnosti směrnice. Dokument o obecné shodě obsahoval informace o vývoji příslušných právních předpisů ( 26 ) . Pracovní činnosti uvedené v příloze III zahrnují mimo jiné provozování řady průmyslových činností, včetně větších nebo rizikovějších průmyslových zařízení, například chemických továren, provozy nakládání s odpady, určitá vypouštění znečišťujících látek do vody, odběr vod a vzdouvání vod, výrobu, používání, skladování, zpracování, plnění, uvolňování do životního prostředí a dopravu v rámci provozu určitých látek, přípravků a produktů, jakož i silniční, železniční, vnitrozemskou vodní, námořní nebo leteckou přepravu nebezpečných nebo znečišťujících věcí.

14. U jedné kategorie „škod na životním prostředí“, a to u škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích, mohou být odpovědní také provozovatelé jiných pracovních činností, než jsou činnosti uvedené v příloze III, v případě jejich zavinění nebo nedbalosti ( 27 )

15. Podle jiných platných právních předpisů Unie v oblasti životního prostředí mají provozovatelé často povinnost mít povolení a dodržovat jeho podmínky nebo mohou být povinni provozovat činnost v souladu s obecně závaznými požadavky. Nelze však vyloučit, že někteří provozovatelé budou vykonávat pracovní činnosti bez požadovaného povolení nebo bez dodržení všech platných pravidel. Může tomu tak být například v případě osob, které nezákonně nakládají s odpady. Toto protiprávní jednání tyto provozovatele nevyjímá z působnosti směrnice. Pokud by tomu tak bylo, byl by výsledek v rozporu se zásadou „znečišťovatel platí“. Směrnice je vyjádřením této zásady a je třeba ji vykládat s ohledem na tuto zásadu ( 28 ) . Další podporu pro regulaci nezákonných provozovatelů poskytuje věc C-494/01, Komise v. Irsko, v níž Soudní dvůr konstatoval, že by mohlo dojít k nedodržení požadavků na kontrolu souvisejících s žádostmi o povolení, pokud jde o nakládání s odpady prováděné bez povolení ( 29 ) . Analogicky lze argumentovat tím, že požadavky na odpovědnost podle směrnice se mohou obdobně uplatnit na pracovní činnosti vykonávané bez ohledu na povolení nebo jiné regulační požadavky.

16. Ve věcech C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA a další, a C-534/13, Fipa Group a další, Soudní dvůr rozhodl, že mechanismus odpovědnosti za životní prostředí daný směrnicí vyžaduje stanovení příčinné souvislosti mezi činností jednoho nebo více identifikovatelných provozovatelů a škodami na životním prostředí nebo bezprostřední hrozbou takových škod ( 30 ) . Pokud jde o příčinnou souvislost, Soudní dvůr rozhodl, že pokud tak stanoví právní předpisy členského státu, stačí k prokázání této souvislosti domněnka založená na věrohodných důkazech ( 31 )

17. Směrnice nevymezuje, které události způsobí příčinnou souvislost mezi pracovní činností a škodou na životním prostředí nebo její bezprostřední hrozbou. Na řadě míst v textu směrnice jsou uvedeny odkazy na „emisi, událost nebo nehodu“ ( 32 ) . S výjimkou „emise“ ( 33 ) však tyto pojmy nejsou vymezeny a jak ukazuje věc C-529/15 Folk ( 34 ) a věc C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, směrnice se vztahuje na důsledky běžného provozování pracovní činnosti uvedené v příloze III. Ve věci C-529/15 zahrnovala obvyklá činnost hydroelektrickou elektrárnu, ve věci C-297/19 údržbu odvodňování v mokřadech. Nemělo by se tedy předpokládat, že odpovědnost vzniká pouze v případě jednorázových nehod nebo mimořádných událostí, může rovněž vzniknout v souvislosti s běžným provozem a souviset s okolnostmi popsanými níže v bodech 18 a 19. Pro snadnější orientaci budou tyto obecné zásady odkazovat na okruh možných událostí jako na „škodlivé události“.

18. Povaha faktorů, které způsobují nepříznivé účinky – to, co lze nazvat jako „škodlivé faktory“ ( 35 ) – se může rovněž měnit ( 36 ) . Jejich povaha může být aditivní – včetně ukládání odpadu na zem nebo použití inertních materiálů k zasypání, nebo kontaminace přijímajícího prostředí znečišťujícími látkami. Nebo může být subtraktivní nebo extraktivní – např. bránění řece v toku ( 37 ) nebo odstraňování stromů či nerostů. Nebo může být čistě destruktivní – pokud například dojde k odstranění půdních prvků nebo usmrcení jedinců chráněného druhu.

19. Projev nepříznivých účinků může být náhlý a nahodilý – například když výbuch v chemické továrně způsobí požár, zničení budov a znečištění půdy a vody tím, že dojde k úniku toxických látek nebo hasebních látek do vody. Nebo může být okamžitý – například v případě ztráty chráněného lesního stanoviště v důsledku rychlé těžby dřeva. Nebo může být postupný – například když únik z prasklé trubky vede ke kumulativním škodám v přijímajícím prostředí, které jsou zjištěny až po určité době. Je rovněž možné, že se nepříznivé účinky stejné škodlivé události mohou projevovat oběma způsoby – neboť náhlé a náhodné vypuštění velkého množství toxických látek do řeky má za následek okamžité usmrcení ryb, než dojde k pomalejšímu a postupnému poškozování struktur chráněného vodního stanoviště nebo stanoviště chráněného druhu.

20. Stejně tak se může v různé době objevit jak informace o škodlivých událostech, tak o nepříznivých účincích, které vyvolají. Pokud je škodlivá událost závažnou havárií, vejde ve známost okamžitě, ale nezjištěná havárie se nemusí po určitou projevit – například prasklina podzemní zásobní nádrže, která obsahuje nebezpečné látky ( 38 )

21. Směrnice stanoví pro provozovatele tři hlavní kategorie povinností: — Pokud dosud nedošlo ke škodám na životním prostředí, ale existuje bezprostřední hrozba, že k nim dojde, jsou provozovatelé povinni (39) neprodleně (40) přijmout nezbytná preventivní opatření. — Dojde-li ke škodám na životním prostředí, musí provozovatelé učinit „všechna proveditelná opatření s cílem okamžitě kontrolovat, omezit, odstranit nebo jinak zvládnout příslušné kontaminující látky nebo jakékoli jiné škodlivé faktory s cílem omezit další škody na životním prostředí a nepříznivé účinky na lidské zdraví nebo další narušení funkcí, nebo jim předcházet“ (41). Pro snadnější orientaci budou tyto obecné zásady odkazovat na tyto kroky jako na „okamžité zvládnutí škodlivých faktorů“. — Pokud došlo ke škodám na životním prostředí, jsou provozovatelé povinni přijmout nápravná opatření. (42) Určí vhodná nápravná opatření v souladu s přílohou II směrnice a předloží je ke schválení příslušnému orgánu (43).

22. Použití výrazů „neprodleně“ a „okamžitě“ ukazuje, že v případě prvních dvou kategorií povinností je čas kritickým hlediskem. Tato skutečnost má vliv na jednotné chápání pojmu „škody na životním prostředí“. Povinnosti provozovatele, aby přijal preventivní opatření a okamžitě zvládl škodlivé faktory podle této směrnice, existují souběžně s podobnými povinnostmi podle jiných právních předpisů Unie v oblasti životního prostředí, například směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/75/EU ze dne 24. listopadu 2010 o průmyslových emisích (integrované prevenci a omezování znečištění) ( 44 ) (dále jen „směrnice o průmyslových emisích“).

24. Směrnice o odpovědnosti za životní prostředí obsahuje ustanovení o časové působnosti směrnice, která stanovují meze pro její použití odkazem na datum 30 dubna 2007 a uplynutí období třiceti let ( 51 ) . Časová působnost konkrétních částí směrnice, kterou zavedly její dodatky, je samozřejmě odlišná – například v případě škod na mořských vodách je směrnice použitelná ode dne 19. července 2015 ( 52 ) . Je důležité poznamenat, že z hlediska odpovědnosti platí i pro pracovní činnosti, které jsou upraveny povoleními, jež pocházejí z doby před 30 dubna 2007, jestliže činnost způsobující škody pokračuje i po 30 dubna 2007 a v rozsahu, v jakém pokračuje. Ve věci C-529/15, Folk, Soudní dvůr rozhodl, že tato směrnice „se vztahuje ratione temporis na škody na životním prostředí, k nimž došlo po 30 dubna 2007, ale byly způsobeny provozem zařízení povoleného v souladu s právní úpravou o vodách a uvedeného do provozu před tímto datem.“ ( 53 )

26. jiná ustanovení, která nesplňují požadavky směrnice; nejedná se ani o právo vyloučit odpovědnost provozovatelů za „škody na životním prostředí“ podle směrnice. Požadavky směrnice musí být ve všech ohledech splněny, což je minimální požadavek. Směrnice umožňuje členským státům zachovat nebo přijmout přísnější ustanovení týkající se škod na životním prostředí ( 59 ) . Výše uvedené je v souladu s článkem 193 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU). Právo mít přísnější ustanovení však není stejné jako právo mítustanovení, která nesplňují požadavky směrnice; nejedná se ani o právo vyloučit odpovědnost provozovatelů za „škody na životním prostředí“ podle směrnice. Požadavky směrnice musí být ve všech ohledech splněny, což je minimální požadavek.

Úloha příslušných orgánů a příslušné širší úlohy členských států

27. I když je provozovatel odpovědný za škody na životním prostředí, příslušné orgány ( 60 ) mají ve vztahu k němu určité povinnosti. Jednotné chápání pojmu „škod na životním prostředí“ proto vyžaduje, aby byly uvedeny informace o jejich úloze.

28. Příslušné orgány musí zjistit provozovatele, který způsobil škody na životním prostředí nebo bezprostřední hrozbu škod ( 61 ) . Z toho vyplývá, že příslušné orgány musí vědět o existenci škody na životním prostředí nebo o její hrozbě; v opačném případě nemá povinnost zjištění provozovatele žádný smysl.

29. Příslušné orgány musí rovněž posoudit závažnost škod na životním prostředí ( 62 ) . Povinnost posoudit závažnost má opět smysl pouze tehdy, pokud orgány vědí o existenci škody nebo o její hrozbě.

30. Příslušné orgány musí určit nápravná opatření, která má provozovatel přijmout podle přílohy II směrnice ( 63 ) , a to na základě stanovení možných nápravných opatření provozovatelem, a ve spolupráci s příslušným provozovatelem, jak je vyžadováno. Ve věci C-379/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA a další, Soudní dvůr potvrdil, že příslušné orgány mohou nápravná opatření změnit, a zároveň poukázal na nutnost poskytnout provozovateli příležitost, aby byl vyslechnut ( 64 )

31. Úkoly stanovit odpovědného provozovatele, posoudit závažnost škod na životním prostředí a určit nápravná opatření vyžadují od příslušných orgánů, aby měly a uplatňovaly příslušné informace o škodlivé události, pracovní činnosti, škodách na životním prostředí a příčinné souvislosti mezi nimi, jakož i o provozovateli, který činnost provádí. Body 32 až 37 níže popisují několik možných druhů a zdrojů relevantních informací. Je však třeba mít na paměti, že úplné informace nemusí být vždy ihned k dispozici a že je možné, že příslušné orgány potřebují jednat rychle. Za těchto okolností ospravedlňuje zásada obezřetnosti zásah příslušných orgánů na základě důvodného přesvědčení, že došlo ke škodám na životním prostředí nebo hrozí, že k nim dojde.

32. Jak je uvedeno v bodě 23 výše, provozovatelé mají podle směrnice povinnost informovat příslušné orgány o škodlivých událostech a souvisejících škodách na životním prostředí. Jak bylo rovněž uvedeno, provozovatelé mohou mít samostatnou povinnost, aby poskytli příslušným orgánům informace o škodlivých událostech podle ostatních právních předpisů Unie v oblasti životního prostředí. Nelze však vyloučit, že někteří provozovatelé informace nenahlásí. V případě škodlivých událostí a škod na životním prostředí, které mají příčinnou souvislost s utajenými protiprávními činnostmi nebo nezákonným či nedbalým jednáním či opomenutím v rámci povolených činností, je nepravděpodobné nebo méně pravděpodobné, že budou nahlášeny.

33. V 15. bodě odůvodnění směrnice se uvádí, že orgány veřejné moci by měly zajistit, aby byl řádně prováděn a prosazován systém určený směrnicí, přičemž směrnice obsahuje ustanovení, podle nichž mohou příslušné orgány požadovat od provozovatele více informací a vyšší míru zapojení ( 65 ) . Je však důležité, aby příslušné orgány využívaly i jiné zdroje informací, než jaké poskytuje provozovatel podle této směrnice.

34. Jedním z možných zdrojů informací o škodlivých událostech a škodách na životním prostředí jsou žádosti o opatření podané fyzickými nebo právnickými osobami, které jsou oprávněny takovou žádost podat ( 66 ) . Žádosti o opatření musí být „doprovázeny relevantními informacemi a údaji, které podporují vyjádření předložené v souvislosti s dotčenou škodou na životním prostředí“. ( 67 )

35. Dalším možným zdrojem relevantních informací jsou výsledky regulačního dohledu podle jiných platných právních předpisů Unie v oblasti životního prostředí. Příkladem mohou být pravidelné kontroly průmyslových zařízení podle směrnice o průmyslových emisích ( 68 ) . Zatímco pro účely odpovědnosti se ne všechny škodlivé události budou časově shodovat s porušením právních předpisů ze strany provozovatele, porušení právních předpisů zvyšuje pravděpodobnost výskytu škodlivých událostí. Důvodem je skutečnost, že příslušné regulační požadavky jsou zaměřeny na kontrolu potenciálních nebo skutečných rizik pro lidské zdraví a životní prostředí, které jsou spojeny s danými pracovními činnostmi. V důsledku toho by jejich dodržování mělo v praxi snížit pravděpodobnost výskytu škodlivých událostí. Stejně tak nedodržení těchto požadavků – včetně jejich závažného porušování – zvyšuje pravděpodobnost výskytu škodlivých událostí. Za předpokladu, že existují řádné systémy pro sdílení informací, by mělo sledování plnění regulačních požadavků napomoci orgánům příslušným podle směrnice, aby se dozvěděly o škodách na životním prostředí nebo o bezprostřední hrozbě škod, určily provozovatele a charakterizovaly škodlivou událost. Může to rovněž pomoci příslušným orgánům při posuzování škod na životním prostředí, například poskytnutím informací o povaze znečišťujících emisí.

36. Jak bude zřejmé z pozdějších částí těchto obecných zásad, posouzení závažnosti škod na životním prostředí obecně vyžaduje informace o stavu přijímajícího prostředí. Některé informace o stavu životního prostředí budou přímo souviset se škodlivou událostí – například záznamy o úmrtnosti ryb v řece, která byla nedávno negativně ovlivněna v důsledku znečišťujících emisí. Další relevantní informace o stavu životního prostředí však budou sestávat ze záznamů a informací, které byly shromážděny pro jiné účely – například pro určení obecného stavu chráněných druhů z hlediska ochrany nebo stavu chráněné přírodní lokality, například lokality sítě Natura 2000. Mnoho souvisejících informací o stavu životního prostředí bude vycházet z monitorování stavu životního prostředí, které provádí vnitrostátní správní orgány. Zvláště důležité budou informace shromážděné a získané podle čtyř směrnic uvedených v bodě 7 výše. Tyto informace mohou být doplněny dalšími souvisejícími informacemi, které mají uznávanou vědeckou hodnotu – například nevládní organizace zabývající se životním prostředím mohou poskytnout rozsáhlé informace prostřednictvím vědecké činnosti občanů ( 69 )

37. S potenciálním významem informací o stavu životního prostředí úzce souvisejí vědecké a technické informace o předmětu škod na životním prostředí – například vědecké poznatky o životním cyklu nepříznivě ovlivněného chráněného druhu nebo o rizicích pro lidské zdraví, která vznikají při vystavení se určitým kontaminujícím látkám.

38. není skutečnost, že orgány mohou přijmout opatření k uložení správních nebo trestních sankcí, důvodem k tomu, aby se upustilo od povinnosti, že příslušné orgány musí zajistit, aby byly posouzeny škody na životním prostředí a předcházelo se jim, aby byly okamžitě zvládnuty škodlivé faktory nebo byly napraveny škody, a to v souladu se směrnicí (platí i opak: stíhání na základě odpovědnosti za životní prostředí není důvodem k tomu, aby nebyla zohledněna úloha sankcí) Jak bylo uvedeno výše, vznik škody na životním prostředí nebo její bezprostřední hrozba se často, i když ne vždy, budou časově shodovat s porušením jiných právních předpisů Unie z oblasti životního prostředí. V případě takových porušení mohou být potřebná nebo nutná samostatná opatření ze strany orgánů členských států s cílem zajistit výsledky, které vyžadují jiné právní předpisy Unie (například ochrana přírodních stanovišť podle směrnice o ptácích a směrnice o stanovištích), a zavést účinné, přiměřené a odrazující sankce. Stejné skutkové okolnosti tak mohou vést jak k odpovědnosti za životní prostředí, tak i k odpovědnosti za sankce, přičemž v praxi může posouzení škod na životním prostředí podle směrnice probíhat souběžně s posouzením porušení předpisů pro jiné účely. Například mezi jednání, která jsou členské státy povinny trestně stíhat podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/99/ES ze dne 19. listopadu 2008 o trestněprávní ochraně životního prostředí (dále jen „směrnice o trestněprávní ochraně životního prostředí“) ( 70 ) , patří některá (i když ne všechna) jednání, u kterých je pravděpodobné, že povedou k odpovědnosti v oblasti životního prostředí ( 71 ) . V této souvislosti mohou příslušné orgány, které posuzují závažnost škod na životním prostředí, vycházet ze stejných informačních zdrojů jako orgány odpovědné za sankce. Je však třeba zdůraznit, že uplatňování požadavků na odpovědnost podle směrnice je odděleno od uplatňování sankcí. V tomto ohleduskutečnost, že orgány mohou přijmout opatření k uložení správních nebo trestních sankcí, důvodem k tomu, aby se upustilo od povinnosti, že příslušné orgány musí zajistit, aby byly posouzeny škody na životním prostředí a předcházelo se jim, aby byly okamžitě zvládnuty škodlivé faktory nebo byly napraveny škody, a to v souladu se směrnicí (platí i opak: stíhání na základě odpovědnosti za životní prostředí není důvodem k tomu, aby nebyla zohledněna úloha sankcí) ( 72 )

39. Pokud jde o situace, kdy odpovědnost podle směrnice existuje současně s porušením právních předpisů podle jiných právních předpisů Unie, které platí v oblasti životního prostředí, zejména ostatních právních předpisů uvedených ve směrnici samotné, vyvstává řada dalších otázek. Zaprvé, pokud nejsou škodlivé faktory předmětem kontroly v souladu se směrnicí nebo jinými právními předpisy, bude zásada účinnosti vyžadovat, aby členské státy a jejich orgány jednaly s cílem zajistit dodržování příslušných ustanovení směrnice a ostatních právních předpisů, které jsou porušovány. Zadruhé, směrnice výslovně nestanoví druhotnou odpovědnost orgánů veřejné správy, aby přijaly preventivní opatření, opatření k okamžitému zvládnutí škodlivých faktorů a nápravná opatření, ale ani výslovně nestanoví, že od všech těchto opatření lze upustit, pokud je provozovatel nepřijme nebo pokud provozovatel může odůvodnit, že nemusí nést jejich náklady ( 73 ) . Rozdíl, který směrnice stanoví mezi opatřeními a náklady na tato opatření, ukazuje, že opatření jsou nutná bez ohledu na to, zda provozovatel může nebo by měl nést náklady ( 74 ) . Zatřetí, judikatura ukazuje, jak lze od členského státu požadovat, aby učinil další kroky, pokud není dosaženo požadovaného výsledku navzdory tomu, že orgány přijaly proti provozovateli opatření. Ve věci C-104/15, Komise v. Rumunsko, která se týkala směrnice o těžebních odpadech ( 75 ) , Soudní dvůr konstatoval, že členský stát je i nadále odpovědný za to, že nekontroluje emise toxického prachu z těžebního zařízení, a to bez ohledu na skutečnost, že provozovateli uložil sankce a že se provozovatel ( 76 ) ocitl v platební neschopnosti ( 77 )

3. „ŠKODY“

40. Definice „škod na životním prostředí“ obsahuje samostatně definovaný pojem „škody“. Pojem „škody“ není samostatný (v tom smyslu, že povinnosti vyplývající ze směrnice neplatí na úrovni obecnosti, která se k němu váže). Pokud jde o použití směrnice v konkrétních situacích, je třeba vycházet z přesnějších formulací, které jsou obsaženy v definici „škod na životním prostředí“. Bez ohledu na tuto výhradu je definice „škod“ důležitá nejen proto, že je začleněna do definice „škod na životním prostředí“, ale také proto, že obsahuje čtyři základní pojmy, které jsou upřesněny v podrobnější definici. Obecné zásady se proto nejprve zabývají „škodami“ a poté se věnují dalším prvkům definice „škod na životním prostředí“. Rámeček 1: Definice „škod“

Ustanovení čl. 2 bodu 2 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí stanoví, že „škodami“ se rozumí „měřitelná nepříznivá změna v přírodním zdroji nebo měřitelné zhoršení přírodního zdroje, ke kterému může dojít přímo nebo nepřímo“.

41. Čtyři základní pojmy obsažené v definici „škod“ jsou: — věcná působnost toho, co je postiženo, tj. přírodních zdrojů a funkcí v oblasti přírodních zdrojů, — pojem nepříznivých účinků, tj. nepříznivých změn a narušení, — rozsah těchto nepříznivých účinků, tj. měřitelných účinků, — způsoby, jakými mohou tyto nepříznivé účinky nastat, tj. přímo nebo nepřímo.

Věcná působnost přírodních zdrojů a funkcí přírodních zdrojů

Rámeček 2: Definice „přírodního zdroje“ a „funkce přírodního zdroje“

Ustanovení čl. 2 bodu 12 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí stanoví, že „přírodním zdrojem“ se rozumí „chráněné druhy a přírodní stanoviště, voda a půda“. Ustanovení čl. 2 bodu 13 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí stanoví, že „funkcemi“ a „funkcemi přírodních zdrojů“ se rozumí „funkce zajišťované přírodním zdrojem ve prospěch jiného přírodního zdroje nebo veřejnosti“.

42. Pokud jde o věcnou působnost, definice „škod“ odkazuje na dva pojmy, které jsou rovněž výslovně definovány ve směrnici, a sice „přírodní zdroj“ a „funkce přírodního zdroje“. „Přírodní zdroj“ je definován tak, aby označoval tři samostatné kategorie zdrojů: chráněné druhy a přírodní stanoviště, vody a půdy. Definice „funkce přírodních zdrojů“ zároveň zdůrazňuje vzájemnou závislost těchto různých kategorií tím, že odkazuje na funkce, které pro sebe vzájemně vykonávají. Lze uvést některé příklady, mimo jiné: slanisko (typ přírodního stanoviště) může chránit pobřežní půdu; povrchové vody (kategorie vody) mohou podporovat chráněné druhy volně žijících ptáků; půda může odfiltrovat znečišťující látky, které by se jinak mohly dostat do podzemních vod (kategorie vody). Definice „funkce přírodních zdrojů“ rovněž odkazuje na funkce přírodních zdrojů, z nichž mají prospěch lidé. Mezi příklady mimo jiné patří některá přírodní stanoviště, jako jsou rašeliniště, jež slouží jako důležité úložiště uhlíku; některé vody jsou zdrojem pitné vody a některé poskytují ryby pro rekreační rybolov a půda je nezbytná pro produkci potravin a bydlení.

Nepříznivé účinky

43. Pokud jde o nepříznivé účinky, definice „škod“ se týká jednak „nepříznivé změny“ přírodního zdroje a jednak „narušení“ funkce přírodního zdroje. Přesněji je definován pojem „škody na životním prostředí“, je však užitečné mít na paměti tři obecné úvahy: — „Nepříznivá změna“ i „narušení“ znamenají nepříznivé účinky. — Tyto nepříznivé účinky se týkají jak stavu přírodního zdroje, tak i užitečných funkcí, které přírodní zdroj má jak pro ostatní přírodní zdroje, tak pro lidi. Mezi nepříznivé účinky proto patří nejen nepříznivé účinky na vlastnosti přírodního zdroje, ale také nepříznivé účinky na vzájemnou závislost a dynamické vztahy v rámci přírodních zdrojů a funkcí a mezi nimi, tj. funkce, které přírodní zdroje poskytují sobě navzájem i veřejnosti. — Pojmy změny a narušení znamenají rozdíl mezi situací „před“ a situací „po“ škodlivé události.

Měřitelnost

44. Aby se mohla použít definice „škod“, musí být nepříznivé změny a narušení „měřitelné“. Měřitelnost znamená, že škody musí být možné kvantifikovat nebo odhadnout a že musí být možné smysluplně porovnat situaci před škodlivou událostí a situaci po ní.

Přímo nebo nepřímo

45. A konečně definice „škod“ poskytuje možnost, že k nepříznivým změnám nebo narušení může dojít jak přímo, tak nepřímo. „Přímo nebo nepřímo“ se týká příčinné souvislosti mezi škodlivou událostí na jedné straně a zvláštními nepříznivými účinky na straně druhé. Někdy bude příčinná souvislost přímá, například když jednání provozovatele, které spočívá v odlesňování, zničí chráněné přírodní lesní stanoviště. Jindy bude příčinná souvislost nepřímá, například když vypouštění živin do vodního útvaru vede k poškození vzdáleného chráněného vodního stanoviště. V případě řetězce příčin a důsledků je užitečné odkázat na model cesty od zdroje k příjemci. Škodlivé faktory spojené s pracovní činností (tj. zdrojem) se mohou přenášet vzduchem, vodou nebo půdou (tj. cestou), než ovlivní konkrétní přírodní zdroj (tj. příjemce). Ve věci C-129/16, Túrkevei Tejtermelő Kft., Soudní dvůr uvedl, že i když znečištění ovzduší jako takové nepředstavuje škodu na životním prostředí, může dojít ke škodě na přírodních zdrojích v důsledku znečištění ovzduší ( 78 ) . Škodlivá událost může být oddělena od nepříznivých účinků, které způsobuje z hlediska času (např. přírodní zdroj trpí opožděnou reakcí) nebo prostoru (např. přírodní zdroj trpí nepříznivými účinky v místě vzdáleném od místa, kde došlo ke škodlivé události) nebo pokud jde o přírodní zdroje, kterých se to týká (např. jednání spočívající v použití toxické látky v půdě způsobí smrt chráněného biologického druhu). Představa, že nepříznivé účinky mohou nastat nepřímo, souvisí rovněž s funkcemi, které si přírodní zdroje navzájem poskytují.

4. PŘEHLED „ŠKOD NA ŽIVOTNÍM PROSTŘEDÍ“

46. Definice „škod na životním prostředí“ zahrnuje a upřesňuje definici „škod“. Především, pokud jde o věcnou a zeměpisnou působnost, vyděluje a vyčleňuje tři kategorie „přírodních zdrojů“, které jsou součástí definice „škod“, tj. chráněných druhů a přírodních stanovišť, vody a půdy. Kromě toho v případě prvních dvou kategorií přírodních zdrojů obsahuje vymezení určité podrobnosti, které pomáhají určit zeměpisnou působnost povinností podle směrnice. Zadruhé, v každé kategorii přírodních zdrojů jsou příslušné nepříznivé účinky podrobněji popsány, a to odkazem na určité pojmy (které se v těchto pokynech nazývají „referenční pojmy“). Zatřetí sem patří pojem závažnosti s cílem dále definovat rozsah nepříznivých účinků, které je třeba řešit. Čtvrtým bodem, který je třeba uvést, je, že definice škod na životním prostředí nevylučuje možnost, že všechny tři podkategorie škod na přírodních zdrojích budou existovat současně. Rámeček 3: Vymezení „škod na životním prostředí“

Ustanovení čl. 2 bodu 1 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí (79) stanoví, že „škodami na životním prostředí“ se rozumí: „a) škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích, což jsou jakékoli škody, které mají závažné nepříznivé účinky na dosahování nebo zachovávání příznivého stavu ochrany takových stanovišť nebo druhů. Význam takových účinků je posuzován podle základní podmínky, přičemž jsou zohledněna kritéria stanovená v příloze I. Škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích nezahrnují dříve určené nepříznivé účinky, které vyplývají z jednání provozovatele, které příslušné orgány výslovně schválily v souladu s prováděcími ustanoveními k čl. 6 odst. 3 a 4 nebo článku 16 směrnice 92/43/EHS nebo článku 9 směrnice 79/409/EHS, nebo v případě stanovišť a druhů, na které se nevztahuje právo Společenství, v souladu s obdobnými vnitrostátními předpisy na ochranu přírody; b) „škody na vodách“, což jsou jakékoli škody, které mají závažný nepříznivý účinek na: (i) ekologický, chemický nebo kvantitativní stav nebo ekologický potenciál dotčených vod, jak je vymezen směrnicí 2000/60/ES, s výjimkou nepříznivých účinků v případech, kdy se uplatňuje čl. 4 odst. 7 uvedené směrnice, nebo (ii) stav prostředí dotčených mořských vod, jak je vymezen směrnicí 2008/56/ES, pokud konkrétní aspekty stavu mořského prostředí již nejsou upraveny směrnicí 2000/60/ES (80); c) škody na půdě, což je jakákoli kontaminace půdy, která představuje závažné riziko pro lidské zdraví, které je nepříznivě ovlivněno v důsledku přímého nebo nepřímého zavedení látek, přípravků, organismů nebo mikroorganismů do půdy, na půdu nebo pod povrch půdy.“

Věcná a zeměpisná působnost každého přírodního zdroje

47. Vzhledem ke stupni rozčlenění věcné působnosti vyžaduje jednotné chápání pojmu „škody na životním prostředí“ podrobnou analýzu každé kategorie přírodních zdrojů. Patří sem i zeměpisná působnost každé kategorie zdrojů. Komentář k věcné a zeměpisné působnosti je uveden v dalších oddílech těchto pokynů.

Referenční pojmy pro nepříznivé účinky

48. Definice „škod na životním prostředí“ používá pro všechny tři kategorie přírodních zdrojů referenční pojem, který určuje, zda jsou nepříznivé účinky relevantní. V případě chráněných druhů a přírodních stanovišť je referenčním pojmem příznivý stav ochrany těchto druhů a stanovišť. Pokud jde o vodu, jde o ekologický, chemický nebo kvantitativní stav nebo ekologický potenciál vod podle rámcové směrnice o vodě a stav prostředí mořských vod podle rámcové směrnice o strategii pro mořské prostředí, přičemž mají různé dimenze. V případě půdy je to riziko pro lidské zdraví. Účelem těchto referenčních pojmů je poskytnout parametry a kritéria, na jejichž základě lze posoudit relevantnost nepříznivých účinků. Tyto pojmy uvádějí prvky, ve vztahu k nimž se mají nepříznivé účinky měřit. Tyto pojmy jsou podrobněji analyzovány v oddílech těchto obecných zásad, které jsou věnovány konkrétním kategoriím škod na přírodních zdrojích.

Posouzení závažnosti

49. Referenční pojmy vymezují druhy nepříznivých účinků, na které se směrnice vztahuje. Definice „škod na životním prostředí“ obsahuje další upřesnění: slova „závažný“ nebo „závažně“ figurují ve vztahu ke každé kategorii přírodních zdrojů, přičemž směrnice vyžaduje preventivní opatření, okamžité zvládnutí škodlivých faktorů nebo nápravná opatření pouze tehdy, jsou-li nepříznivé účinky vyhodnoceny jako závažné z hlediska uvedených referenčních pojmů.

50. sui generis. Mezi nástroji práva Unie pro oblast životního prostředí není požadavek posouzení závažnosti ojedinělý, pokud jde o směrnici o odpovědnosti za životní prostředí. Tento požadavek je obsažen například i ve směrnici o stanovištích ( 81 ) a je ústředním prvkem směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/92/EU ze dne 13. prosince 2011 o posuzování vlivů některých veřejných a soukromých projektů na životní prostředí ( 82 ) (dále jen „směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí“). Posouzení závažnosti podle směrnice o odpovědnosti za životní prostředí je však

51. V souvislosti se směrnicí o odpovědnosti za životní prostředí lze pro jednotné chápání posuzování závažnosti využít toho, že budou zváženy tyto aspekty: — okolnosti, za nichž vzniká potřeba posouzení závažnosti, — účely posouzení závažnosti, — právní odpovědnost za provedení posouzení, — souvislost nebo souvislosti, ve kterých má být posouzení provedeno, — zaměření posouzení, — provedení posouzení, — určení závažnosti.

Okolnosti

52. Jak uvádí oddíl 2 těchto obecných zásad, škodlivé události, škodlivé faktory, příslušné pracovní činnosti, chování provozovatele a povaha příčinné souvislosti se mohou značně měnit. Je třeba, aby bylo možné posouzení závažnosti přizpůsobit všem těmto proměnným. Například jednorázová havárie bude pro probíhající operaci představovat jiný soubor problémů, jako třeba ve věci C-529/15, Folk.

Účely

53. Posouzení závažnosti nepříznivých účinků není samoúčelné. Slouží k určení, zda nepříznivé účinky vyžadují: — preventivní opatření, — okamžité zvládnutí škodlivých faktorů a/nebo — nápravná opatření.

54. Tyto tři účely jsou rozlišitelné a v závislosti na okolnostech mohou být některé relevantní a jiné nikoli. Například v situacích bezprostředního ohrožení bude jediným účelem posouzení zabránit vzniku škodlivé události. V situacích, kdy ke škodlivé události již došlo, může nebo nemusí být nutné okamžitě zvládnout škodlivé faktory. Toto okamžité zvládnutí již nemusí být možné například tehdy, pokud škodlivé faktory již vyvolaly nepříznivé účinky a byly vyčerpány. Všechny tři účely se ovšem mohou stát relevantními postupně, například když se bezprostřední hrozba škodlivé události stane skutečnou škodlivou událostí, která vyžaduje okamžité zvládnutí škodlivých faktorů, jakož i následná nápravná opatření. Posouzení závažnosti proto bude muset být přizpůsobeno účelům relevantním pro konkrétní okolnosti, které nastaly.

55. Účely předcházení škodám a jejich okamžité zvládnutí souvisí s potenciálními nebo skutečnými škodlivými faktory. Tyto účely odrážejí zásady prevence a nápravy u zdroje zakotvené ve Smlouvě. Jak již bylo uvedeno výše, čas je zde kritickým hlediskem.

56. Účel určení potřeby nápravných opatření úzce souvisí se zvláštními požadavky směrnice týkajícími se nápravných opatření, které jsou podrobně popsány v příloze II. V případě škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích a škod na vodách jsou nápravná opatření zaměřena na obnovu životního prostředí do výchozích podmínek (viz rámeček 4 níže), a to prostřednictvím primární, doplňkové a vyrovnávací nápravy, přičemž všechny tyto pojmy jsou vymezeny. Jak je patrné, tyto požadavky se zaměřují spíše na životní prostředí, které bylo negativně ovlivněno, než na škodlivé faktory, ačkoli nelze vyloučit další zvládání škodlivých faktorů, jak naznačuje věc Folk ( 83 ) . V případě škod na půdě jsou nápravná opatření zaměřena na další zvládání škodlivých faktorů, pokud tyto faktory zůstávají závažným rizikem pro lidské zdraví i po splnění druhého výše uvedeného účelu. Rámeček 4: Definice „výchozích podmínek“

Ustanovení čl. 2 bodu 14 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí stanoví, že „výchozími podmínkami“ [se] rozumí podmínky přírodních zdrojů a jejich funkcí, které by existovaly v době poškození těchto zdrojů v případě, že by k poškození nedošlo, podle odhadu na základě nejlepších dostupných informací.“

Povinnosti dotčených osob

57. Jak je uvedeno v bodu 29, za posouzení závažnosti odpovídá příslušný orgán. 24. bod odůvodnění směrnice uvádí: „Příslušné orgány by měly být pověřeny zvláštními úkoly spojenými s odpovídajícím správním rozhodováním a posuzováním; zejména se jedná o povinnost posoudit závažnost škod a určit, která nápravná opatření je třeba přijmout.“

58. Je však třeba mít na paměti, že provozovatelé nesou odpovědnost za neprodlené předcházení škodlivým událostem a za okamžité zvládnutí škodlivých faktorů. Z těchto povinností vyplývá potřeba, aby provozovatelé nezávisle rozpoznávali škodlivé faktory, které jsou spojené s jejich pracovními činnostmi, a aby na ně aktivně reagovali. Z příslušných ustanovení směrnice dále vyplývá, že posouzení závažnosti by mělo probíhat na pozadí dynamického vztahu mezi provozovatelem a příslušným orgánem, přičemž provozovatel musí aktivně poskytovat informace a dodržovat pokyny vydané příslušným orgánem ( 84 ) . Mezi tyto pokyny může patřit pokyn provozovateli, aby provedl vlastní posouzení a poskytl veškeré nezbytné informace a údaje ( 85 ) . Tento dynamický vztah je obzvláště důležitý v případech, kdy již došlo k nepříznivým účinkům a je nezbytné přijmout nápravná opatření.

59. Posouzení závažnosti může být provedeno v situacích, kdy existují i jiné zúčastněné strany než příslušný orgán a provozovatel. Příslušný orgán musí zejména splnit několik právních povinností ve vztahu k platné žádosti o přijetí opatření ( 86 )

60. Pokud škody na životním prostředí postihují nebo pravděpodobně postihnou několik členských států, mají tyto členské státy povinnost spolupracovat, přičemž tato povinnost je důležitá pro posouzení závažnosti ( 87 )

Souvislosti

61. Kategorie přírodních zdrojů, které jsou relevantní a odpovídají referenčním pojmům, určí prvky, které mají být posuzovány. Například u škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích bude nutné zohlednit zcela odlišné prvky ve srovnání se škodami na půdě. Tyto konkrétní prvky jsou podrobněji zohledněny v dalších oddílech těchto obecných zásad.

Zaměření posouzení

62. Bude třeba rozlišovat zaměření posouzení podle příslušných okolností, účelů a souvislostí.

63. Definice „škod“ ukazuje, že nepříznivé účinky zahrnují změny a narušení, které by měly být změřitelné, a definice „škod na životním prostředí“ ukazuje, že tyto změny a narušení by se měly vztahovat na referenční pojmy.

64. předtím , než došlo ke škodlivé události, s jejich stavem poté , co k této události došlo (je zřejmé, že pokud jde o stav poté , bude toto srovnání v případě bezprostřední hrozby fiktivní, neboť bezprostřední hrozba se dosud nezhmotnila jako škoda). Toto srovnání zahrnuje dvě různé formy kvantifikace nebo odhadu, z nichž jedna se zaměřuje na situaci před škodlivou událostí a druhá na situaci poté, co k této události došlo Do měření patří srovnání stavu přírodních zdrojů a funkcí, než došlo ke škodlivé události, s jejich stavem, co k této události došlo (je zřejmé, že pokud jde o stav, bude toto srovnání v případě bezprostřední hrozby fiktivní, neboť bezprostřední hrozba se dosud nezhmotnila jako škoda). Toto srovnání zahrnujerůzné formy kvantifikace nebo odhadu, z nichž jedna se zaměřuje na situaci před škodlivou událostí a druhá na situaci poté, co k této události došlo ( 88 ) . Je důležité zdůraznit, že ačkoli je posouzení relevantní jak pro preventivní, tak pro nápravná opatření, bude třeba k posouzením přistupovat odlišně v závislosti na tom, zda je u opatření kritickým hlediskem čas. Pokud čas kritickým hlediskem je, posouzení bude muset být provedeno na základě rychlého úsudku, který vychází ze stávajících a okamžitě dostupných informací, často obecného charakteru. Podporu takového diferencovaného přístupu lze nalézt ve věci C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA a další. ( 89 )

65. Pokud jde o měření předchozí situace, vstupuje do hry pojem výchozích podmínek (viz rámeček 4 výše). I když výchozí podmínky mohou být stálé, je pravděpodobné, že se mohou v průběhu času měnit. Například podmínky mohou pravidelně nebo předvídatelně kolísat (jako v případě záplavového území nebo sezónního jezera, např. jezera „turlough“ ( 90 ) ), nebo se oblast stanoviště nebo populace dotčeného druhu může již zvětšovat nebo zmenšovat.

66. Pokud jde o změnu nebo narušení, bude se jednat o rozdíl mezi situací přírodního zdroje nebo funkce po výskytu škodlivé událostí a výchozími podmínkami. Situace po škodlivé události tedy musí být rovněž známa.

67. Rozdíl mezi výchozími podmínkami a situací po škodlivé události může být nestabilní, jelikož škodlivé faktory nadále vyvolávají nepříznivé účinky a rozsah těchto nepříznivých účinků roste. Pro účel okamžitého zvládnutí škod lze vyvodit, že posouzení závažnosti bude muset rovněž zohlednit škodlivé faktory, které způsobují nepříznivé účinky.

Provedení posouzení

68. V závislosti na tom, jaké účely jsou relevantní pro okolnosti, které existují, může posouzení závažnosti změn přírodního zdroje zahrnovat různé fáze a zvážení různých druhů informací ( 91 )

69. Pokud jsou v souvislosti s bezprostřední hrozbou vyžadována preventivní opatření, musí provozovatel – a v případě potřeby příslušný orgán – určit potenciální škodlivé faktory spojené s pracovní činností a neprodleně zajistit, aby tyto faktory neměly závažný nepříznivý vliv na příslušné přírodní zdroje ani nenarušovaly žádné funkce přírodních zdrojů.

70. Stejně tak v případech, kdy škodlivé faktory vyžadují okamžité zvládnutí, musí provozovatel – a případně příslušný orgán – určit škodlivé faktory spojené s pracovní činností a zajistit rychlý zásah za účelem jejich zvládnutí, aby se zastavil řetězec příčin závažných nepříznivých následků pro příslušné přírodní zdroje nebo narušení funkcí přírodních zdrojů.

71. Pro účely preventivních opatření a okamžitého zvládnutí škod znamená nutnost rychlého posouzení, že je třeba spoléhat se na snadno dostupné informace a dospět k určitým závěrům. Obecné informace o povaze škodlivých faktorů a o vystavení přírodního zdroje jejich nepříznivým účinkům budou často klíčové, protože je možné, že nebude čas čekat, až se objeví informace, které konkrétně souvisejí s danou lokalitou. Za takových okolností je nezbytné uplatnit zásadu obezřetnosti ( 92 )

72. Pokud jsou nutná nápravná opatření, je vhodné provést důkladnější posouzení, u kterých by čas byl méně kritickým hlediskem. Tato opatření by však měla být včasná, neboť čas je rovněž důležitým faktorem s ohledem na nápravná opatření, která jsou popsána v příloze II ( 93 )

73. Pokud jde zejména o nápravná opatření, nelze vyloučit, jak ukazuje bod 20, že mezi škodlivou událostí a první příležitostí k posouzení její závažnosti bude existovat prodleva. S výhradou ustanovení směrnice týkajících se časové působnosti (jak je uvedeno v bodě 24 výše) však není existence časové prodlevy důvodem k tomu, aby se upustilo od posouzení, zejména v případě přetrvávajících nepříznivých účinků škodlivé události.

74. V případě okolností, které vedou k možné odpovědnosti podle směrnice, bude možná rovněž nutné posouzení s cílem zabývat se nedostatkem právní úpravy v souvislosti s jiným nástrojem pro životní prostředí, jako je směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí nebo směrnice o stanovištích ( 94 ) . Posouzení závažnosti podle směrnice o odpovědnosti za životní prostředí by však nemělo být zaměňováno s formami posouzení (ani by se jim nemělo podřizovat), jež jsou nutné k řešení nedostatku právní úpravy. Každé společné řízení (např. dodatečné posouzení vlivů na životní prostředí) s cílem napravit jak nedostatek právní úpravy (například neprovedení nutného předchozího posouzení vlivů na životní prostředí), tak posouzení závažnosti změn přírodního zdroje podle směrnice o odpovědnosti za životní prostředí, musí být v souladu s požadavky této směrnice.

Určení závažnosti

75. Závažnost je třeba určit s ohledem na účely, kterých je třeba dosáhnout. S ohledem na definici „výchozích podmínek“ je třeba určit závažnost ve vztahu ke skutečné fyzické ploše půdy nebo vody anebo (v případě chráněných druhů) skutečným populacím, které byly nepříznivě ovlivněny nebo jimž hrozí, že budou ovlivněny, s přihlédnutím ke všem již existujícím základním vlastnostem nebo dynamickým faktorům, které mohly mít vliv na příslušné přírodní zdroje, a to nezávisle na škodlivé události.

76. Pokud jde o pojem „závažný“, Soudní dvůr ve věci C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, uvedl: „Z použití přídavného jména „závažný“ v čl. 2 odst. 1 písm. a) prvním pododstavci směrnice 2004/35 vyplývá, že pouze ty škody, které jsou určitým způsobem závažné a jsou kvalifikovány jako „závažné škody“ v příloze I této směrnice, mohou být považovány za škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích, což v každém konkrétním případě znamená nutnost posoudit význam účinků daného poškození.“ ( 95 ) Tato věc ukazuje, že otázka toho, co je „závažné“, je v konečném důsledku záležitostí práva Unie. Pokud jde o „škody na chráněných druzích a přírodních stanovištích“, příloha I směrnice o odpovědnosti za životní prostředí stanoví, že „výrazně nepříznivé změny výchozích podmínek by měly být určeny pomocí měřitelných údajů, jako jsou:“. Z výše uvedené pasáže z věci C-297/19 tedy rovněž vyplývá, že pro tuto kategorii škod na životním prostředí je určení závažnosti otázkou objektivního technického posouzení, které je založeno na měřitelných údajích. Z toho lze vyvodit, že totéž platí i pro ostatní kategorie škod na životním prostředí podle směrnice.

77. Z výše uvedeného lze rovněž vyvodit, že použití směrnice nelze vyloučit na základě svévolných subjektivních názorů na to, co je závažné, nebo na základě spolehnutí se na socioekonomické ohledy, které existují mimo směrnici, za účelem posouzení a určení závažnosti. Je však případně možné využít okruh odchylek, vyloučení ( 96 ) a výjimek, ( 97 ) který je stanoven ve směrnici s cílem zabývat se sociálněekonomickými aspekty nebo posouzeními přiměřenosti, jež jsou součástí směrnice ( 98 )

78. Závažnost účinků nemusí nutně záviset na jejich existenci ve velkém měřítku. Ve věci C-392/96, Komise v. Irsko, Soudní dvůr v souvislosti se směrnicí o posuzování vlivů na životní prostředí konstatoval, že „i malý projekt může mít závažný vliv na životní prostředí, nachází-li se v místě, kde jsou environmentální faktory uvedené v článku 3 směrnice, jako je fauna a flóra, půda, voda, podnebí nebo kulturní dědictví, citlivé i na ty nejmenší změny.“ Podobné odůvodnění lze považovat v souvislostech směrnice o odpovědnosti za životní prostředí za použitelné.

79. Pokud jde o účel zajištění preventivních opatření, závažnost bude souviset s předcházením škodlivým faktorům, které mají nepříznivé účinky na konkrétní oblasti nebo populace. Totéž platí pro účel, který má zajištění okamžitého zvládnutí škodlivých faktorů. Nepříznivými účinky jsou účinky uvedené v bodech 82 a 83 níže. Při jejich určování by se mělo vycházet z toho, zda je pravděpodobné, že škodlivé faktory způsobí některé nebo všechny tyto nepříznivé účinky.

80. nepřijmout nebo nepožadovat preventivní opatření nebo okamžité zvládnutí škodlivých faktorů, mělo by jejich rozhodnutí vycházet z toho, že nejsou důvodné vědecké pochybnosti o neexistenci měřitelných nepříznivých účinků na přírodní zdroj Směrnice je předmětem výkladu v souladu s metodami výkladu Soudního dvora a s ohledem na příslušné právní zásady, jako je zásada obezřetnosti ( 99 ) (viz rovněž bod 8 výše). Podle zásady obezřetnosti není nutná vědecká jistota, že dojde k měřitelným nepříznivým účinkům. Postačuje důvodná domněnka. Pokud se navíc provozovatel nebo příslušný orgán rozhodnenebopreventivní opatření nebo okamžité zvládnutí škodlivých faktorů, mělo by jejich rozhodnutí vycházet z toho, že nejsou důvodné vědecké pochybnosti o neexistenci měřitelných nepříznivých účinků na přírodní zdroj ( 100 )

81. V případě určení závažnosti pro účely preventivních opatření a okamžitého zvládnutí škodlivých faktorů vyvstává otázka, jaká preventivní opatření a jaké zvládnutí škodlivých faktorů budou nezbytné a vhodné. Cílem těchto opatření a zvládnutí situace by mělo být zastavení nebo přerušení řetězce příčinných souvislostí, který vyplývá ze škodlivých faktorů, jež by mohly vyústit – nebo již vyústily – ve skutečnost, že přírodní zdroj je předmětem nepříznivých účinků, které jsou uvedeny v bodech 82 a 83 níže. Věc Folk ukazuje, že stávající povolení týkající se škodlivých faktorů nemusí nutně zbavovat provozovatele nutnosti zasáhnout. Pokud směrnice umožňuje spoléhat se na stávající povolení, musí být splněny příslušné podmínky. Kromě toho nedostatečné splnění příslušných povolení nebo jiných regulačních požadavků samo o sobě může být jasnou známkou toho, že je třeba uplatnit preventivní opatření a opatření ke zvládnutí škodlivých faktorů podle směrnice o odpovědnosti za životní prostředí. Důvodem je skutečnost, že se pravděpodobně prokáže, že příslušné škodlivé faktory nebyly pod takovou mírou kontroly, kterou by zajistilo splnění požadavků právních předpisů, a proto mají větší sklon způsobit nepříznivé účinky, které spadají do oblasti působnosti směrnice.

82. Pokud jde o určení potřeby nápravných opatření, ustanovení přílohy II o škodách na chráněných druzích a přírodních stanovištích a škodách na vodách uvádějí, jak by se měla určit závažnost a narušení funkcí v souvislosti s těmito přírodními zdroji. S ohledem na příslušné referenční pojmy a pojem narušení funkcí je třeba vzít v úvahu: měřitelný trvalý úbytek oblasti, části oblasti, populace nebo části populace ( 101 ) , měřitelné zhoršení oblasti, části oblasti nebo životních podmínek populace nebo části populace, kterou je však možné obnovit ( 102 ) , měřitelný úbytek funkcí, které poskytují dotčené oblasti nebo populace ( 103 ) , a měřitelnou časovou prodlevu, která by vznikla, než by bylo možné obnovit výchozí podmínky, je-li obnovení možné ( 104 ) . Nepříznivé účinky na zdroj budou závažné, dojde-li k měřitelnému úbytku nebo zhoršení v souvislosti s oblastí nebo populací. Pokud jde o související funkce, je třeba, aby došlo k měřitelnému úbytku funkcí, které tyto přírodní zdroje poskytují.

83. Pokud jde o škody na půdě, z ustanovení přílohy II vyplývá, že je třeba vzít v úvahu přinejmenším: přítomnost, druh a koncentraci příslušných kontaminujících látek, jejich rizika a možnost jejich disperze, charakteristiku a funkci půdy¤ a současné a schválené budoucí využití kontaminované půdy. Riziko pro lidské zdraví bude závažné, pokud v konkrétním místním prostředí dojde k měřitelné změně úrovně přímého nebo nepřímého škodlivého vystavení člověka znečišťujícím látkám, které může mít příčinnou souvislost s pracovní činností podle přílohy III. K nepřímému vystavení může dojít, pokud kontaminovaná půda poskytuje funkce jiným přírodním zdrojům, například filtruje znečišťující látky, které se mohou dostat do vody, nebo pokud dochází k disperzi znečišťujících látek prostřednictvím půdy, vzduchu nebo vody.

Kombinace různých kategorií škod na životním prostředí

84. Skutečnost, že vymezení „škod na životním prostředí“ zahrnuje tři odlišné podkategorie škod na přírodních zdrojích, neznamená, že k tomu, aby vznikla odpovědnost, musí být v nepříznivých účincích zastoupeny všechny kategorie. Odpovědnost může vzniknout i v případě, že existuje jen jedna kategorie škod na životním prostředí. Stejně tak je třeba zabývat se všemi dotčenými kategoriemi, pokud škody na životním prostředí zahrnují více než jednu kategorii. Směrnice neposkytuje prostor pro rozhodnutí omezit její použití jen na určité kategorie.

5. „ŠKODY NA CHRÁNĚNÝCH DRUZÍCH A PŘÍRODNÍCH STANOVIŠTÍCH“

85. Definice „škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích“ úzce souvisí s ustanoveními směrnice o ptácích a směrnice o stanovištích. Tyto směrnice jsou v těchto obecných zásadách souhrnně označovány jako „směrnice o ochraně přírody“. Zejména směrnice o odpovědnosti za životní prostředí a směrnice o ochraně přírody mají společných několik pojmů. Jak uvádí pátý bod odůvodnění směrnice o odpovědnosti za životní prostředí, pokud určitý pojem vyplývá z jiných příslušných právních předpisů Unie, měla by být použita stejná definice, aby bylo možné používat společná kritéria a podporovat jednotné uplatňování. Zároveň je třeba vzít v úvahu řadu rozdílů v rozsahu působnosti směrnic o ochraně přírody na jedné straně a směrnice o odpovědnosti za životní prostředí na straně druhé.

86. Obecné zásady upozorňují zejména na: — věcnou a zeměpisnou působnost u dotčených chráněných druhů a přírodních stanovišť, — referenční pojem nepříznivých účinků, tj. příznivého stavu z hlediska ochrany, — posouzení závažnosti, — odchylky.

Věcná a zeměpisná působnost u chráněných druhů a přírodních stanovišť

Rámeček 5: Definice „chráněných druhů a přírodních stanovišť“

Ustanovení čl. 2 bodu 3 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí stanoví, že „chráněnými druhy a přírodními stanovišti“ se rozumí: „a) druhy uvedené v čl. 4 odst. 2 směrnice 79/409/EHS nebo uvedené v příloze I téže směrnice anebo uvedené v přílohách II a IV směrnice 92/43/EHS; b) stanoviště druhů uvedených v čl. 4 odst. 2 směrnice 79/409/EHS nebo v příloze I téže směrnice nebo v příloze II směrnice 92/43/EHS a přírodní stanoviště uvedená v příloze I směrnice 92/43/EHS a místa rozmnožování nebo odpočinku druhů uvedených v příloze IV směrnice 92/43/EHS a c) určí-li tak členský stát, stanoviště nebo druhy, které nejsou uvedené v těchto přílohách a které dotčený členský stát určí pro účely obdobné účelům stanoveným v těchto dvou směrnicích.“

87. neexistuje dokonalé překrývání se druhů, na které se vztahují směrnice o ochraně přírody na jedné straně a směrnice o odpovědnosti za životní prostředí na straně druhé. „Chráněné druhy“ zahrnují na jedné straně určité druhy chráněné podle směrnic o ochraně přírody a na druhé straně všechny další druhy, u kterých se členský stát rozhodne, že je do této kategorie zařadí pro účely odpovědnosti. Druhá kategorie druhů je ponechána na uvážení členských států na základě možnosti stanovené v čl. 2 bodu 3 písm. c) směrnice o odpovědnosti za životní prostředí. Této možnosti využila více než polovina členských států ( 105 ) . Pokud jde o první kategorii druhů,dokonalé překrývání se druhů, na které se vztahují směrnice o ochraně přírody na jedné straně a směrnice o odpovědnosti za životní prostředí na straně druhé.

88. podskupinu evropského ptactva nevztahuje na druhy ptáků, které se v příloze I směrnice o ptácích nevyskytují a nepatří mezi pravidelně se vyskytující stěhovavé druhy – nejsou-li doplněny některým členským státem. Pokud jde o druhy ptáků, druhy, na které se vztahuje definice uvedená v rámečku 5 výše, jsou ty, na něž odkazuje čl. 4 odst. 2 nebo jsou uvedeny v příloze I směrnice o ptácích. Ustanovení čl. 4 odst. 2 směrnice o ptácích odkazuje na pravidelně se vyskytující stěhovavé druhy a příloha I směrnice o ptácích uvádí některé další druhy ptáků. Dohromady představujíevropského ptactva ( 106 ) . Definice „chráněných druhů“ sena druhy ptáků, které se v příloze I směrnice o ptácích nevyskytují a nepatří mezi pravidelně se vyskytující stěhovavé druhy – nejsou-li doplněny některým členským státem.

89. Nevztahuje se přímo na určité druhy, které jsou vyjmenovány pouze v příloze V směrnice o stanovištích Pokud jde o jiné než ptačí druhy, vztahuje se vymezení na živočišné a rostlinné druhy uvedené v přílohách II a IV směrnice o stanovištích.se přímo na určité druhy, které jsou vyjmenoványv příloze V směrnice o stanovištích ( 107 ) – ledaže by je členské státy konkrétně doplnily nebo v případě, že představují typické druhy v přírodním stanovišti, které je uvedeno v příloze I směrnice o stanovištích ( 108 ) . Je však třeba poznamenat, že příloha V zahrnuje druhy ryb, které se mohou objevit ve „škodách na vodách“ (viz oddíl 6 níže).

90. Stanoviště uvedená v příloze I směrnice o stanovištích se nacházejí zejména v lokalitách soustavy Natura 2000, které jsou pro tato stanoviště určeny. Směrnice o odpovědnosti za životní prostředí však není ve svém použití omezena na stanoviště uvedená v příloze I, která jsou součástí soustavy Natura 2000. Podle článku 17 směrnice o stanovištích podávají členské státy zprávy o „mapách rozšíření“ stanovišť uvedených v příloze I, které pokrývají celé jejich území ( 109 ) . Neměly by se však pokládat za jediné informace o existenci stanovišť uvedených v příloze I. Je třeba poznamenat, že přírodní stanoviště sestávají z různých prvků, včetně typických druhů, které jsou popsány v příručce pro stanoviště ( 110 )

91. Mezi stanoviště pravidelně se vyskytujících stěhovavých druhů ptáků a druhů ptáků uvedených v příloze I směrnice o ptácích budou zejména patřit stanoviště, která se nacházejí ve zvláště chráněných oblastech (ZCHO) označených podle článku 4 směrnice o ptácích. Ačkoli je však pravděpodobné, že do ZCHO patří nejdůležitější stanoviště, znění směrnice o odpovědnosti za životní prostředí neomezuje existenci škod, které utrpí stanoviště, jen na stanoviště ptačích druhů v rámci ZCHO. Členské státy podávají Komisi zprávy o mapách rozšíření míst pro rozmnožování (10 km x 10 km) pro všechny rozmnožující se druhy uvedené v příloze I (včetně nestěhovavých) a další stěhovavé rozmnožující se druhy, na jejichž základě se provádí klasifikace ZCHO ( 111 )

92. Stanoviště druhů uvedených v příloze II směrnice o stanovištích se nacházejí zejména v lokalitách soustavy Natura 2000, které jsou pro tyto druhy určeny. Uplatňování směrnice o odpovědnosti za životní prostředí se však neomezuje jen na přírodní stanoviště, která se nacházejí v soustavě Natura 2000. Podle článku 17 směrnice o stanovištích podávají členské státy zprávy o „mapách rozšíření“ stanovišť druhů uvedených v příloze II, které pokrývají celé jejich území ( 112 )

93. pouze u druhů uvedených v příloze IV). Pokud jde o místa rozmnožování a odpočinku druhů uvedených v příloze IV směrnice o stanovištích, vypracovala Komise pokyny, které mohou pomoci při jejich určování ( 113 ) . Podle směrnic o ochraně přírody však členské státy nemají povinnost podávat Komisi zprávy o jejich umístění (u druhů uvedených v příloze IV).

94. Stejně jako v případě druhů sem mohou členské státy zahrnout přírodní stanoviště, která jsou určena pro stejné účely na vnitrostátní úrovni, jež doplní přírodní stanoviště na základě směrnice o ochraně přírody ( 114 )

95. Pokud jde o zeměpisnou působnost, některé chráněné druhy, například kytovci, a některá přírodní stanoviště, například útesy, se nacházejí v pobřežních vodách. Směrnice o odpovědnosti za životní prostředí se na ně vztahuje, pokud jde o: vnitřní vody a teritoriální moře, výlučnou ekonomickou zónu a/nebo jiné oblasti, kde členské státy vykonávají rovnocenná svrchovaná práva, a druhy a stanoviště na mořském dně nebo jež na mořském dně závisejí, například mořské želvy, kontinentální šelf ( 115 )

Referenční pojmy pro nepříznivé účinky

96. Referenční pojem pro nepříznivé účinky na chráněné druhy a přírodní stanoviště, „příznivý stav ochrany“, je výslovně definován jak ve směrnici o odpovědnosti za životní prostředí, tak ve směrnici o stanovištích ( 116 ) , přičemž tato vymezení jsou si podobná. Rámeček 6: Definice „příznivého stavu ochrany“ ve směrnici o odpovědnosti za životní prostředí

Ustanovení čl. 2 bodu 4 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí stanoví, že „stavem ochrany“ se rozumí: „a) v souvislosti s přírodním stanovištěm – souhrn vlivů, které působí na přírodní stanoviště a jeho typické druhy a které mohou ovlivnit jeho dlouhodobou přirozenou distribuci, strukturu a funkce i dlouhodobé přežití jeho typických druhů v rámci evropského území členských států, na které se vztahuje Smlouva, nebo území členského státu nebo oblasti přirozeného rozšíření daného stanoviště; Stav přírodního stanoviště z hlediska ochrany se považuje za „příznivý“, pokud: — jeho přirozený areál rozšíření a plochy, které v rámci tohoto areálu pokrývá, jsou stabilní nebo se zvětšují a — specifická struktura a funkce, které jsou nezbytné pro jeho dlouhodobé zachování, existují a budou pravděpodobně v dohledné době i nadále existovat a — stav jeho typických druhů z hlediska ochrany je podle definice uvedené v písmenu b) příznivý; b) v souvislosti s druhem – souhrn vlivů, které působí na daný druh a které mohou ovlivnit jeho dlouhodobou distribuci a hojnost jeho populací v rámci evropského území členských států, na které se vztahuje Smlouva, nebo území členského státu nebo oblasti přirozeného rozšíření daného druhu; Stav druhu z hlediska ochrany bude považován za „příznivý“, jestliže: — údaje o populační dynamice příslušného druhu naznačují, že se dlouhodobě udržuje jako životaschopný prvek svého přírodního stanoviště, — přirozený areál rozšíření druhu není a pravděpodobně nebude v dohledné budoucnosti omezen, — existují a pravděpodobně budou v dohledné době i nadále existovat dostatečně velká stanoviště k dlouhodobému zachování jeho populací.“

97. Zmínka o „souhrnu“ vlivů v definici uvedené v rámečku 6 znamená, že k uvedeným celkovým výsledkům stavu ochrany přírody přispívají různé individuální vlivy. Tyto vlivy mohou být pozitivní nebo negativní a mohou mít přímý nebo nepřímý účinek. Škodlivé události, které způsobují škody na životním prostředí, se budou mezi tyto vlivy počítat, nebudou však znamenat celý souhrn vlivů.

98. Definice „stavu ochrany“ odkazuje na řadu parametrů při popisu výsledků stavu ochrany na základě souhrnu vlivů. V případě přírodních stanovišť patří mezi tyto parametry dlouhodobé přirozené rozšíření, struktura a funkce, jakož i dlouhodobé přežití typických druhů stanoviště na evropském území členských států, na něž se vztahuje Smlouva, nebo na území členského státu či v oblasti přirozeného rozšíření daného stanoviště. V případě určitého druhu mezi tyto parametry patří dlouhodobé rozšíření a hojnost populací tohoto druhu na evropském území členských států, na které se vztahuje Smlouva, nebo na území členského státu či v oblasti přirozeného rozšíření daného druhu. Zeměpisnými odkazy na různé rozsahy působnosti se dále zabývá bod 118 níže, a to v souvislosti s posouzením závažnosti.

99. Výše uvedené parametry jsou podrobněji určeny v přesných popisech toho, co představuje „příznivý“ stav ochrany. Například ve vztahu k přírodním stanovištím zní kvalifikace, která odpovídá ukazateli dlouhodobého přirozeného rozšíření, takto: „jeho přirozený areál rozšíření a plochy, které v rámci tohoto areálu pokrývá, jsou stabilní nebo se zvětšují.“

100. Jednotlivé vlivy – například škodlivé události, které způsobují škody na životním prostředí – mohou souviset s jedním nebo více z těchto parametrů a kvalifikací. Jednotlivý vliv nemusí nutně působit na všechny různé parametry a kvalifikace současně. Ačkoli škodlivá událost může představovat jednotlivý vliv, nelze vyloučit, že některé nepříznivé účinky, které vytváří, vzniknou v kombinaci s jinými vlivy. Škodlivá událost může například spočívat v otravě jedinců náležejících k populaci chráněného druhu v situaci, kdy tato populace již trpí jinými negativními vlivy, které poté působí v kombinaci s nepříznivými účinky otravy.

101. V souvislosti se směrnicemi o ochraně přírody vypracovaly útvary Komise dokumentaci objasňující pojmy, jako je „přirozená oblast (areál) rozšíření“ ( 117 )

Posouzení výrazných nepříznivých účinků

Okolnosti

102. Jak vyplývá z bodu 14 výše, širší okruh provozovatelů a širší rozsah pracovních činností jsou důležitější pro účely škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích než pro účely škod na vodách a půdě. Posouzení závažnosti nepříznivých účinků se tedy týká potenciálně širšího okruhu příčin, odpovědných osob a škodlivých faktorů.

Souvislosti

103. Jak lze vidět z textu v rámečku 3, pojem závažnost je vyjádřen jako škoda, která má „závažné nepříznivé účinky na dosažení nebo zachování příznivého stavu ochrany“ chráněných druhů a přírodních stanovišť.

104. Jak lze odvodit z bodů 98 až 101 výše, nepříznivé účinky mohou být závažné, pokud škodlivá událost ovlivňuje pouze jeden anebo více parametrů a kvalifikací, které jsou uvedeny ve vymezení „příznivého stavu ochrany“. Například usmrcení vzácného dravého ptáka nezákonným užitím jedu při hospodaření s půdou může nepříznivě ovlivnit dynamiku a rozsah populace tohoto ptáka, aniž by došlo k omezení stanoviště, které má k dispozici (ačkoli přítomnost jedů samozřejmě naruší funkce přírodních zdrojů, které toto stanoviště ptákům poskytuje).

105. Stav ochrany chráněných druhů a přírodních stanovišť je věcný a není pevný a neměnný. Cílem směrnic o ochraně přírody je buď zachovat příznivý stav ochrany tam, kde již bylo tohoto stavu dosaženo, nebo tohoto příznivého stavu ochrany dosáhnout v případech, kdy je současný stav nepříznivý. Text definice bere v úvahu obě možnosti tím, že se zmiňuje o dosažení nebo zachování příznivého stavu ochrany. Pokud je tedy stav ochrany již příznivý, mohly by nepříznivé účinky ohrozit zachování současného pozitivního stavu, a pokud je stav z hlediska ochrany nepříznivý, mohly by nepříznivé účinky dále zhoršit nebo ohrozit potřebné zlepšení současného negativního stavu. To znamená, že v případě nepříznivých účinků na chráněný druh nebo přírodní stanoviště v nepříznivém stavu nelze mít za to, že nejsou součástí rozsahu škod na chráněném druhu nebo přírodním stanovišti pouze z toho důvodu, že daný druh nebo přírodní stanoviště již ve špatném stavu jsou. Místo toho je třeba zabývat se schopností – a jakoukoli překážkou této schopnosti – daného druhu nebo stanoviště dosáhnout příznivého stavu ochrany. Jak je uvedeno v bodě 118 níže, posouzení závažnosti nepříznivých účinků musí být smysluplné na místní úrovni.

106. V praxi existuje řada chráněných druhů a přírodních stanovišť spadajících do oblasti působnosti směrnice o odpovědnosti za životní prostředí a směrnic o ochraně přírody, které jsou v nepříznivém stavu ochrany ( 118 )

107. Pokud druh nebo stanoviště uvedené ve směrnicích o ochraně přírody vykazuje nepříznivý stav ochrany, vyžadují směrnice o ochraně přírody opatření s cílem obnovit jejich příznivý stav ochrany ( 119 ) . V této souvislosti je třeba vzít v úvahu nepříznivé účinky na již zavedená opatření na obnovu, jejichž cílem je dosáhnout příznivého stavu ochrany. Tato opatření mohou mít například podobu opatření na obnovení přírodních stanovišť nebo programů na obnovu druhů. Jako příklad by mohlo sloužit zohlednění aktivních ochranných opatření, která jsou specifická pro danou lokalitu, jejichž cílem je zlepšit stav ochrany dotčených druhů ryb, pokud jde o škodlivou událost s následkem úhynu ryb. To bude souviset s aspektem populační dynamiky. Rovněž by měly být zváženy nepříznivé účinky na potenciál obnovy. Postižená lokalita může být například hostitelem druhu ve stavu, který není příznivý, ale má potenciál obnovy, který odráží jeho současnou přítomnost. Potenciál obnovy mohou snížit nepříznivé účinky, které mají negativní dopad na přítomnost druhu.

Provedení posouzení

108. Definice vyžaduje, aby se závažnost posuzovala „s ohledem na výchozí podmínky s přihlédnutím ke kritériím uvedeným v příloze I“. Rámeček 7: Znění kritérií uvedených v příloze I směrnice

„Význam jakýchkoli škod, které mají nepříznivé účinky na dosahování nebo zachovávání příznivého stavu ochrany přírodních stanovišť nebo druhů, musí být posuzována z hlediska stavu ochrany v době, kdy došlo ke škodám, z hlediska funkce spočívající v poskytování rekreačních možností, které vytvářejí, a z hlediska jejich schopnosti přirozené regenerace. Výrazně nepříznivé změny výchozích podmínek by měly být určeny pomocí měřitelných údajů, jako jsou: — počet jedinců, jejich hustota nebo oblast, kterou pokrývají, — role konkrétních jedinců nebo poškozené oblasti ve vztahu k ochraně druhů nebo přírodního stanoviště, vzácnost druhu nebo přírodního stanoviště (posuzováno na místní, regionální a vyšší úrovni včetně úrovně Společenství), — rozmnožovací schopnost druhu (podle dynamiky specifické pro daný druh nebo danou populaci), jeho životaschopnost nebo schopnost stanoviště přirozeně se regenerovat (podle dynamiky specifické pro jeho charakteristické druhy nebo jejich populace), — schopnost druhu nebo stanoviště se poté, co došlo ke škodám, v krátké době bez jakéhokoli zásahu (s výjimkou opatření na zvýšenou ochranu) zotavit do podmínek, které vedou, výhradně na bázi dynamiky daného druhu nebo stanoviště, k podmínkám považovaným za ekvivalentní výchozím podmínkám nebo za lepší než výchozí podmínky. Škody s prokázanými účinky na lidské zdraví musí být klasifikovány jako významné škody. Tyto změny nemusí být klasifikovány jako významné škody: — nepříznivé odchylky, které jsou menší než přirozené fluktuace považované za normální pro příslušný druh nebo stanoviště, — nepříznivé odchylky mající přirozené příčiny nebo vyplývající ze zásahů souvisejících s normální správou lokalit, jak je vymezena v záznamech o stanovištích nebo cílových dokumentech anebo jak ji prováděli v minulosti majitelé nebo provozovatelé, — škody na druzích nebo stanovištích, u nichž je zjištěno, že se zotaví v krátké době a bez zásahů zpět do výchozích podmínek nebo do podmínek, které vedou, výhradně na bázi dynamiky daného druhu nebo stanoviště, k podmínkám považovaným za rovnocenné výchozím podmínkám nebo za lepší než výchozí podmínky.

109. Výchozí podmínky se týkají konkrétní oblasti nebo konkrétní populace druhů nebo populací dotčených nepříznivými účinky. K řešení by měly být použity ty nejlepší dostupné informace.

110. S ohledem na povahu posuzování, které je specifické pro danou oblast nebo pro populaci, by se výchozí podmínky měly vztahovat k výše uvedeným parametrům a kvalifikacím. Například u přírodních stanovišť, která jsou uvedena v příloze I směrnice o stanovištích, by to znamenalo zkoumání stanovišť, která se nacházejí v dané lokalitě, způsobu, jakým jsou strukturována a fungují, a jejich typických druhů. Může například existovat celá mozaika různých přírodních stanovišť – nebo určité stanoviště může fungovat ve vztahu k vodnímu útvaru (jako je tomu v případě, kdy slanisko funguje v závislosti na přílivu a odlivu v pobřežních vodách). V případě lokalit soustavy Natura 2000 bude pravděpodobně důležitým zdrojem informací standardní formulář údajů ( 120 )

111. Při určování těchto zvláštností může vyvstat řada možných praktických problémů: určení nejlepších dostupných informací za daných okolností a zajištění spolehlivosti těchto informací.

112. Pokud ke škodám již došlo, mohou tyto škody představovat překážku pro odhad výchozích podmínek. Pokud bylo stanoviště poškozeno nebo zničeno nebo z něj byly vypuzeny určité druhy, může být velmi obtížné zjistit výchozí podmínky za pomocí informací shromážděných až dodatečně. Uvedená skutečnost může být zvláště zjevná za okolností, které ukazují věci C-529/15, Folk, a C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, tj. pracovní činnost mohla mít kumulativně nepříznivé účinky po mnohem delší dobu, přičemž tato skutečnost má omezující vliv na způsob, jakým by stanoviště jinak přirozeně fungovalo, nebo má omezující vliv na přítomnost chráněného druhu. Přesné vyčíslení toho, co bylo omezeno nebo k jakému úbytku došlo, však není nutné, neboť definice uvádí pojem „odhadované“. Lze rovněž odkázat na věc C-374/98, Komise v. Francie ( 121 ) , ve které Soudní dvůr uvedl, že z neplnění požadavků směrnice o ptácích nelze získat výhodu. V souvislosti se směrnicí by provozovatel, který protiprávním jednáním nebo opomenutím zničí nebo poškodí výchozí situaci, na jejímž základě by mohly být shromažďovány údaje (například zasypáním chráněného mokřadu za účelem hospodářského zisku), by z takového jednání neměl mít prospěch ve srovnání s provozovatelem, který se chová zákonným způsobem.

113. Relevantní je zde rovněž věc C-157/89, Komise v. Itálie, kdy Soudní dvůr posuzoval pojem nejlepších dostupných informací v souvislostech směrnice o ptácích a potvrdil úlohu autoritativní vědecké literatury obecné povahy v situaci, kdy není k dispozici speciálně zaměřená literatura ( 122 )

114. I v případě, že byla lokalita vážně poškozena, může být možné získat informace o výchozích podmínkách za použití stávajících údajů z pozorování Země. Kromě toho, jsou-li informace omezené, může být vhodné stanovit výchozí podmínky použitím údajů z podobných lokalit, které nejsou ovlivněny škodlivou událostí (tj. „referenční místa“), nebo použitím modelů ( 123 )

115. Výchozí podmínky biologické rozmanitosti Komise zveřejnila excelovou tabulku s názvem „ ( 124 ) . Jedná se o velmi širokou škálu informačních zdrojů na úrovni Unie a na úrovni všech členských států, včetně informací o jednotlivých lokalitách, například „standardní formuláře údajů“ týkající se všech lokalit soustavy Natura 2000, přičemž také poskytuje metodický přístup na úrovni Unie a na vnitrostátní úrovni s cílem pomoci určit výchozí podmínky chráněných druhů a přírodních stanovišť ( 125 )

116. kvalitu informací použitých ke stanovení výchozích podmínek a závěry vyvozené z použitých informací. Je třeba věnovat pozornost spolehlivosti a platnosti informací, jakož i vyvozeným závěrům, zejména pokud provozovatel popírá, že došlo nebo dojde k nepříznivým účinkům. V této souvislosti lze odkázat na věc C-209/02, Komise v. Rakousko, v níž Soudní dvůr konstatoval, že příslušné orgány nevyvodily správné závěry z vědeckého posouzení pravděpodobných vlivů záměru v určité lokalitě soustavy Natura 2000 Pojem nejlepších dostupných informací zahrnuje rovněžinformací použitých ke stanovení výchozích podmínek a závěry vyvozené z použitých informací. Je třeba věnovat pozornost spolehlivosti a platnosti informací, jakož i vyvozeným závěrům, zejména pokud provozovatel popírá, že došlo nebo dojde k nepříznivým účinkům. V této souvislosti lze odkázat na věc C-209/02, Komise v. Rakousko, v níž Soudní dvůr konstatoval, že příslušné orgány nevyvodily správné závěry z vědeckého posouzení pravděpodobných vlivů záměru v určité lokalitě soustavy Natura 2000 ( 126 )

117. Pokud jde o situaci po škodlivé události, první věta prvního bodu přílohy I pomáhá uvést výchozí podmínky do souvislostí, a to z hlediska stavu ochrany, funkcí spočívajících v poskytování rekreačních možností a schopnosti přirozené regenerace. Představují obecná kontextuální kritéria, tj. to, co je obecně známo o chráněných druzích nebo přírodních stanovištích, které jsou vystaveny nepříznivým účinkům škodlivé událostí (cílem výše uvedené excelové tabulky pod názvem Výchozí podmínky biologické rozmanitosti je, aby k tomu napomohla). Odkazy v definici „stavu ochrany“ na evropském území členských států, na které se vztahuje Smlouva, na území členského státu a v přirozené oblasti rozšíření umožňují, aby tyto souvislosti byly zjištěny, a to na různých úrovních. Například vzácné endemické a geograficky ohraničené stanoviště poskytne odlišný obrázek než stanoviště, které je široce rozšířeno jak v rámci členských států, tak mezi nimi.

118. Druhá věta prvního odstavce přílohy I odkazuje na určení nepříznivých změn z hlediska měřitelných údajů a uvádí příklady. Tato věta má zdůraznit, že nepříznivé účinky se týkají měřitelných nepříznivých změn a narušení. Údaje se týkají jak konkrétních oblastí a dotčených populací, tak příslušných druhů a typů stanovišť obecně. Znamená to, že určitou úlohu mají jak informace specifické pro danou lokalitu a danou populaci, tak i informace obecnější povahy (např. informace obsažené ve vědecké literatuře): — první odrážka odkazuje na „počet jedinců, jejich hustotu nebo oblast, kterou pokrývají“. V případě chráněných druhů sem může patřit jak počet usmrcených jedinců, tak počet jedinců, kteří utrpěli újmu nebo jiné poškození. V případě stanovišť může oblast, kterou pokrývají, zahrnovat stanoviště chráněných druhů, místa rozmnožování a místa odpočinku, jakož i stanoviště uvedená v příloze I směrnice o stanovištích, a může souviset s úbytkem přírodních stanovišť, poškozováním stanovišť a narušením funkcí, které tato stanoviště poskytují, — druhá odrážka má srovnávací účel a jejím cílem je propojit dotčené exempláře a území s širší ochranou příslušných druhů a stanovišť. Odkaz na posuzování na místní, regionální a vyšší úrovni souvisí s odkazem na evropská území a území členských států a oblast přirozeného rozšíření ve vymezení pojmu „stav ochrany“. Posouzení a určení závažnosti musí být smysluplné na místní úrovni. Odkazy na vnitrostátní a evropskou úroveň poskytují další orientační údaje, které umožní zasadit exempláře a stanoviště do různých zeměpisných souvislostí. Neznamená to, že nepříznivé účinky musí být prokázány na vnitrostátní úrovni a na evropské úrovni, — třetí odrážka se zaměřuje na schopnosti obnovy dotčených druhů a stanovišť. Je zřejmé, že mohou být odlišné. Některá stanoviště mají abiotické rysy, které nejsou schopny regenerace. Příkladem je vápencový chodník, který hrál roli ve věci C-258/11, Sweetman (127), a u kterého bylo v rámci postupu posuzování podle směrnice o stanovištích stanoveno, že je ohrožen trvalým zničením. Tato situace trvalé ztráty mohla nastat i v souvislosti se směrnicí o odpovědnosti za životní prostředí, — čtvrtá odrážka se zaměřuje na časový faktor a úzce souvisí s třetí odrážkou. Zmínky o „krátké době“ a o neexistenci zásahu umožňují, aby se druh nebo přírodní stanoviště rychle samovolně zotavily. Je však třeba zdůraznit, že je tomu tak ve vztahu k výchozím podmínkám. Proto je nutné zohlednit zvláštnosti dotčené oblasti a populace. Nelze například vyloučit, že místní faktory mohou vést k tomu, že zotavení bude trvat déle, než by tomu mohlo být jinde. Není definováno, co znamená „krátká doba“, avšak z tohoto pojmu vyplývá, že druh nebo stanoviště musí mít přinejmenším schopnost rychlého zotavení. Druhy s dlouhými cykly reprodukce a pomalu vznikající stanoviště takovou schopnost mít nebudou.

119. Jak již bylo uvedeno výše, proces posouzení není cílem sám o sobě, ale slouží pro účely stanovení potřeby preventivních opatření, okamžitého zvládnutí škodlivých faktorů a případných nápravných opatření. V procesu posuzování musí být zohledněna povaha prvního a druhého účelu, kde je kritickým hlediskem čas. Znění definice „škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích“ odkazuje na posouzení pojmu „zohlednění“ kritérií, který je uveden v příloze I. Mělo by to umožnit zaměřit se na ty aspekty přílohy I, které jsou nezbytné pro rychlé stanovení potřeby preventivních opatření nebo okamžitého zvládnutí škodlivých faktorů. Pro účely nápravných opatření bude pravděpodobně vhodnější podrobnější posouzení.

Určení závažnosti

120. Pro účely preventivních opatření a opatření k okamžitému zvládnutí škodlivých faktorů by mělo být provedeno určení závažnosti, pokud posouzení povede – nebo by mělo vést – k odůvodněnému přesvědčení, že bez takových opatření dojde k nepříznivým změnám a narušení toho druhu, který je uveden v bodech 121 a 122 níže.

121. S výhradou kritérií týkajících se nezávažnosti, která jsou uvedena v bodech 124 a 125 níže, budou pro účely nápravných opatření, jež souvisejí s přírodními stanovišti, nepříznivé změny závažné a narušení vznikne, jestliže v souvislosti s postiženou oblastí přírodního stanoviště budou mít za následek jednu nebo více z těchto skutečností: — měřitelnou trvalou nebo prozatímní ztrátu oblasti, kde se nachází stanoviště, — měřitelné zhoršení struktury nebo fungování stanoviště, — měřitelné trvalé nebo dočasné zmenšení rozsahu stanoviště, — měřitelný trvalý nebo dočasný úbytek typických druhů nebo omezení jejich oblasti rozšíření či dostupných stanovišť, — měřitelné trvalé nebo dočasné zhoršení přírodních funkcí v souvislosti s oblastí, strukturou a funkcemi přírodního stanoviště a jeho typických druhů, — měřitelná prodleva mezi dobou, kdy dojde k nepříznivým účinkům, a dobou, kdy budou u dotčené oblasti, funkcí a typických druhů obnoveny výchozí podmínky.

122. S výhradou kritérií týkajících se nezávažnosti, která jsou uvedena v bodech 124 a 125 níže, budou pro účely nápravných opatření, jež souvisejí s chráněnými druhy, nepříznivé změny závažné a narušení vznikne, jestliže v souvislosti s postiženou populací budou mít za následek jednu nebo více z těchto skutečností: — měřitelnou trvalou nebo dočasnou ztrátu populace (včetně ztráty jedince nebo jedinců) nebo zhoršení zdravotního stavu populace, které ovlivní dynamiku populace v oblasti, kde k nepříznivým účinkům dochází. Ztráta populace může vzniknout v důsledku úmrtnosti, která má příčinnou souvislost se škodlivou událostí. Za zhoršení zdravotního stavu populace by se mohly považovat například určité formy poškození, například bioakumulace toxinů nebo škodlivé genetické modifikace po vzájemném oplodnění s geneticky modifikovanými jedinci, kteří jsou záměrně uvolněni do životního prostředí (128), — měřitelné trvalé nebo dočasné omezení rozšíření dotčených druhů, — měřitelné trvalé nebo dočasné omezení stanovišť, která jsou pro dotčené druhy dostupná za účelem jejich dlouhodobého zachování, — měřitelné trvalé nebo dočasné zhoršení přírodních funkcí spojené se ztrátou populace, omezením oblasti rozšíření nebo omezením dostupných stanovišť, — měřitelná prodleva mezi dobou, kdy dojde k nepříznivým účinkům, a dobou, kdy budou u populace, rozsahu oblasti rozšíření a dostupnosti stanovišť obnoveny výchozí podmínky.

123. Druhý bod přílohy I stanoví, že škody s prokázaným účinkem na lidské zdraví musí být kvalifikovány jako závažné škody. Je možné, že nepříznivá změna chráněného druhu nebo přírodního stanoviště může zahrnovat účinky, které mají vzhledem k příslušným škodlivým faktorům zároveň význam pro lidské zdraví. Například kontaminace přírodního stanoviště toxickými látkami může současně vystavit člověka nepříznivým účinkům na jeho zdraví.

124. Poslední bod přílohy I uvádí, co nemusí být považováno za závažné. Ve věci C-297/19, Naturschutzbund Deutschland - Landesverband Schleswig-Holstein eV, Soudní dvůr uvedl, že: „Z použití slovesa „nemusí“ vyplývá, že členské státy mají při provádění této směrnice možnost posoudit, zda jsou tyto škody závažné či nikoli ve smyslu přílohy I uvedené směrnice.“ ( 129 ) Soudní dvůr rovněž konstatoval, že ustanovení tohoto odstavce musí být vykládána striktně ( 130 )

125. Pokud jde o obsah posledního odstavce přílohy I: — první odrážka odkazuje na nepříznivé odchylky, které jsou menší než přirozené fluktuace. Týká se to možné nestatické povahy výchozích podmínek uvedených v bodě 65 výše. Důraz je kladen na velikost nepříznivých odchylek v souvislosti s přirozenou variabilitou, — druhá odrážka odkazuje na nepříznivé odchylky mající přirozené příčiny nebo vyplývající ze zásahů souvisejících s normální správou lokalit. Soudní dvůr se touto odrážkou podrobně zabýval ve věci C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig Holstein e. V. Tato věc se týkala pravidelného odvodňování mokřadů soustavy Natura 2000, které provádí veřejný subjekt za účelem poskytování zemědělských služeb. Odvodnění způsobilo pokles hladiny vod s nepříznivými účinky na chráněný druh ptáka, a to rybáka černého (Chlidonias niger). Soudní dvůr rozhodl, že pojem „normální správa“ se vztahuje jak na záznamy o stanovištích, tak na cílové dokumenty (které se týkají opatření ke správě nařízené příslušnými orgány), jakož i na předchozí správu ze strany vlastníků nebo provozovatelů (131). Soud konstatoval, že „aby však pojem „normální“ nebyl v rámci ochrany životního prostředí zbaven svého užitečného účinku, je třeba dodat, že správu lze považovat za normální pouze tehdy, pokud je v souladu s osvědčenými postupy, zejména pak se správnou zemědělskou praxí.“ (132) Soudní dvůr rovněž konstatoval, že péče o lokalitu, na kterou se vztahuje směrnice o stanovištích a směrnice o ptácích, může zahrnovat zemědělské činnosti, včetně zavlažování, ale může být považována za normální pouze tehdy, je-li v souladu s cíli a povinnostmi stanovenými v těchto směrnicích (133). Toto rozhodnutí se vztahuje na všechny lokality, na něž se vztahují směrnice o ochraně přírody, a nikoli pouze na lokality soustavy Natura 2000 (134). Pokud jde o lokality soustavy Natura 2000, je třeba zmínit důležitost vhodných cílů ochrany lokalit, — třetí odrážka odkazuje na krátké doby přirozené obnovy stanovišť nebo druhů do výchozích podmínek nebo do podmínek lepších než výchozích.

Odchylky

126. Definice „škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích“ stanoví odchylky s odkazem na čl. 6 odst. 3 a 4 a článek 16 směrnice o stanovištích a článek 9 směrnice o ptácích. Ve věci C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein, Soudní dvůr rozhodl, že tyto výjimky musí být vykládány striktně ( 135 )

127. Z odkazů na tato ustanovení směrnic o ochraně přírody lze vyvodit řadu závěrů.

128. Zaprvé, pouhá existence povolení podle jednoho z výše uvedených ustanovení nevede k plošnému vyloučení nepříznivých účinků z rozsahu škod na chráněných druzích a přírodních stanovištích. Aby mohly být nepříznivé účinky vyloučeny: — musí být předem identifikovány, — skutkové jednání musí být výslovně povoleno. Pokud provozovatel překročí podmínky stanovené v povolení (například tím, že do stanoviště zasahuje více, než umožňuje povolení), může vzniknout odpovědnost za nepříznivé účinky související s nedodržením podmínek (136).

129. může vzniknout za situací, kdy vůbec neexistuje žádné povolení, ale použijí se požadavky čl. 6 odst. 3 a článků 4 a 16 směrnice o stanovištích a článku 9 směrnice o ptácích. Tak tomu bude například v případě, kdy provozovatel měl získat výjimku podle článku 16 směrnice o stanovištích, aby mohl legálně vykonávat pracovní činnost, ale nezískal ji Zadruhé, ze znění výjimky vyplývá, že odpovědnost podle směrnice o odpovědnosti za životní prostředívzniknout za situací, kdy vůbec neexistuje žádné povolení, ale použijí se požadavky čl. 6 odst. 3 a článků 4 a 16 směrnice o stanovištích a článku 9 směrnice o ptácích. Tak tomu bude například v případě, kdy provozovatel měl získat výjimku podle článku 16 směrnice o stanovištích, aby mohl legálně vykonávat pracovní činnost, ale nezískal ji ( 137 )

6. „ŠKODY NA VODÁCH“

130. Jak je patrné z výše uvedeného rámečku 3, z hlediska věcné působnosti se „škody na vodách“ vztahují na dvě hlavní kategorie vod: dotčené vody, na které se vztahuje působnost rámcové směrnice o vodě, a mořské vody, které spadají do působnosti rámcové směrnice o strategii pro mořské prostředí. Obecné zásady je ošetřují postupně.

(A) DOTČENÉ VODY, NA KTERÉ SE VZTAHUJE PŮSOBNOST RÁMCOVÉ SMĚRNICE O VODĚ

Věcná a zeměpisná působnost dotčených vod

131. stanovit rámec pro ochranu vnitrozemských povrchových vod, brakických vod, pobřežních vod a podzemních vod “ Pro pochopení věcného rozsahu „škody na vodách“ je zapotřebí pochopit, co se rozumí výrazem „dotčené vody“. „Vodami“ se rozumí všechny vody, na které se vztahuje působnost rámcové směrnice o vodě – viz rámeček 8 níže. Účelem rámcové směrnice o vodě je „ ( 138 ) . Vody uvedené v této citaci jsou vodami, na které se vztahuje rámcová směrnice o vodě. Rámcová směrnice o vodě se vztahuje na všechny vody, bez ohledu na jejich velikost a vlastnosti ( 139 ) . Další relevantní definice jsou uvedeny v rámečku 9 níže. „Dotčenými“ vodami jsou vody dotčené škodami. Rámeček 8: Definice „vod“

Podle čl. 2 bodu 5 směrnice o odpovědnosti za životní prostředí se „vodami“ rozumí „všechny vody, na které se vztahuje směrnice 2000/60/ES“.

Rámeček 9: Definice obsažené v rámcové směrnici o vodě týkající se „vod“

Rámcová směrnice o vodě výslovně definuje dvě základní třídy vody, „povrchové vody“ a „podzemní vody“. Ustanovení čl. 2 bodu 1 rámcové směrnice o vodě definuje „povrchové vody“ jako „vnitrozemské vody s výjimkou vod podzemních, brakické a pobřežní vody; ve vztahu k problematice chemického stavu se též zahrnou teritoriální vody“. Ustanovení čl. 2 bodu 2 rámcové směrnice o vodě definuje „podzemní vody“ jako „veškeré vody pod zemským povrchem v pásmu nasycení a v přímém kontaktu s horninovým prostředím nebo půdním podložím“. Jak vidno, definice „povrchových vod“ se vztahuje na čtyři podtřídy vod: „vnitrozemské vody“, „brakické vody“, „pobřežní vody“ a „teritoriální vody“. První tři z nich jsou výslovně definovány. Ustanovení čl. 2 bodu 3 rámcové směrnice o vodě definuje „vnitrozemské vody“ jako „veškeré stojaté nebo tekoucí vody na zemském povrchu a všechny podzemní vody na straně pevniny od základní čáry, od které se měří šířka teritoriálních vod“. Ustanovení čl. 2 bodu 6 rámcové směrnice o vodě definuje „brakické vody“ jako „útvary povrchové vody poblíž ústí řek, které jsou svou povahou částečně slané v důsledku své blízkosti k pobřežním vodám, avšak jsou podstatně ovlivněné přítokem sladké vody“. Ustanovení čl. 2 bodu 7 rámcové směrnice o vodě definuje „pobřežní vody“ jako „povrchové vody, které se nacházejí směrem k pevnině od čáry, jejíž každý bod je ve vzdálenosti jedné námořní míle směrem do moře z nejbližšího bodu základní čáry, od které se měří šířka teritoriálních vod, a které případně dosahují až k vnější hranici brakických vod“.

132. Jak je patrné z definic uvedených v rámečku 9, zeměpisná působnost povrchových vod zahrnuje také pobřežní vody, a pokud jde o chemický stav, také teritoriální vody. Teritoriální vody sahají až dvanáct námořních mil do moře od základní čáry. Je třeba uvést dva další body. Zaprvé, pokud jde o povrchové vody, dochází k určitému překryvu s mořskými vodami, jak je patrné z rámečku 12 níže. V oblastech překryvu má pro účely směrnice o odpovědnosti za životní prostředí přednost rámcová směrnice o vodě (viz rámeček 12 a bod 175 níže). Zadruhé, rámcová směrnice o vodě obsahuje další dílčí rozdělení vod, jak ukazuje rámeček 10 níže. Zatřetí, pokud jde o posouzení závažnosti nepříznivých účinků na dotčené vody podle rámcové směrnice o vodě, je třeba zohlednit geografická omezení spojená s referenčními pojmy pro nepříznivé účinky. Těmi se zabývá text níže. Rámeček 10: Další relevantní definice dílčích dělení „vod“ v rámcové směrnici o vodě

Ustanovení čl. 2 bodu 4 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „řekou“ se rozumí „útvar vnitrozemské vody tekoucí v převážné části po zemském povrchu, který ale může téci v části toku pod povrchem“. Ustanovení čl. 2 bodu 5 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „jezerem“ se rozumí „útvar stojaté vnitrozemské povrchové vody“. Ustanovení čl. 2 bodu 8 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „umělým vodním útvarem“ se rozumí „útvar povrchové vody vytvořený lidskou činností“. Ustanovení čl. 2 bodu 9 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „silně ovlivněným vodním útvarem“ se rozumí „útvar povrchové vody, který má v důsledku fyzických změn způsobených lidskou činností podstatně změněný charakter, jak jej vymezil členský stát v souladu s ustanoveními přílohy II“. Ustanovení čl. 2 bodu 10 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „útvarem povrchové vody“ se rozumí „samostatný a významný prvek povrchové vody, jako jsou jezero, nádrž, tok, řeka nebo kanál, část toku, řeky nebo kanálu, brakické vody nebo úsek pobřežních vod“. Ustanovení čl. 2 bodu 12 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „útvarem podzemních vod“ se rozumí „příslušný objem podzemních vod ve zvodnělé vrstvě nebo vrstvách“. Ustanovení čl. 2 bodu 11 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „zvodnělou vrstvou“ se rozumí „podzemní vrstva nebo souvrství hornin nebo jiných geologických vrstev o dostatečné pórovitosti a propustnosti umožňující buď významné proudění podzemních vod, nebo odběr významných množství podzemních vod“.

Referenční pojmy pro nepříznivé účinky

133. Referenční pojmy pro nepříznivé účinky zahrnují „ekologický [relevantní pro povrchové vody], chemický [relevantní pro povrchové i podzemní vody] a/nebo kvantitativní stav [relevantní pro podzemní vody] a/nebo ekologický potenciál [relevantní pro silně ovlivněné a umělé vodní útvary] dotčených vod , jak jsou definovány ve směrnici 2000/60/ES .“ Vezmeme-li v úvahu rozdíly mezi chemickým stavem povrchových a podzemních vod, znamená to, že je třeba zvážit pět různých druhů stavu, a pro jejich definice je třeba odkázat na rámcovou směrnici o vodě. Jak ukazuje rámeček 11 níže, existují výslovné definice „ekologického stavu“ a „kvantitativního stavu“, definice „chemického stavu“ a „ekologického potenciálu“ je naopak třeba odvodit z definic „dobrého chemického stavu“ a „dobrého ekologického potenciálu“. Rámeček 11: Referenční pojmy definované v rámcové směrnici o vodě

Rámcová směrnice o vodě obsahuje přesné definice „ekologického stavu“ a „kvantitativního stavu“. Ustanovení čl. 2 bodu 21 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „ekologickým stavem“ se rozumí „vyjádření kvality struktury a funkce vodních ekosystémů spojených s povrchovými vodami klasifikovanými v souladu s přílohou V“. Ustanovení čl. 2 bodu 26 rámcové směrnice o vodě stanoví, že „kvantitativním stavem“ se rozumí „vyjádření stupně ovlivnění útvaru podzemní vody přímými nebo nepřímými odběry“. Ačkoli rámcová směrnice o vodě obsahuje výslovné definice „ekologického stavu“ a „kvantitativního stavu“, neobsahuje výslovnou definici „chemického stavu“. Ustanovení čl. 2 bodů 24 a 25 namísto toho definují „dobrý chemický stav povrchových vod“ a „dobrý chemický stav povrchových vod“ (zvýraznění doplněno). „Dobrým chemickým stavem povrchových vod“ se rozumí „chemický stav nezbytný ke splnění environmentálních cílů pro povrchové vody podle čl. 4 odst. 1 písm. a), tj. takový chemický stav útvaru povrchové vody, ve kterém koncentrace znečišťujících látek nepřesahují normy environmentální kvality stanovené v příloze IX (140), podle čl. 16 odst. 7 a podle dalších příslušných právních předpisů Společenství, které stanoví normy environmentální kvality na