CS Úřední věstník Evropské unie C 44/62

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru k tématu Informace pro spotřebitele (stanovisko z vlastní iniciativy)

2011/C 44/11

Zpravodaj: pan Jorge PEGADO LIZ

Na plenárním zasedání, které se konalo dne 16. července 2009, se Evropský hospodářský a sociální výbor v souladu s čl. 29 odst. 2 Jednacího řádu rozhodl vypracovat stanovisko z vlastní iniciativy k tématu

Informace pro spotřebitele.

Specializovaná sekce Jednotný trh, výroba a spotřeba, kterou Výbor pověřil přípravou podkladů na toto téma, přijala stanovisko dne 15. června 2010.

Na 464. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 14. a 15. července 2010 (jednání dne 14. července), přijal Evropský hospodářský a sociální výbor následující stanovisko 81 hlasy pro, 1 hlas byl proti a 7 členů se zdrželo hlasování.

1. Závěry a doporučení

1.1 Právo občanů na informace ve všech svých rozličných podobách, jako jsou informační svoboda, právo informovat a právo být informován a zejména právo spotřebitelů na informace, je dnes v právním řádu Společenství s obecnou závazností uznáváno na úrovni primárního práva jako základní právo ( 5. odstavec Preambule a články 11, 27, 38, 42 a 53 Listiny základních práv Evropské unie, článek 2 Smlouvy o Evropské unii a článek 169 Smlouvy o fungování Evropské unie).

1.2 Na úrovni práva sekundárního však ještě zbývá mnoho práce – tato nová forma této základní normy v něm zatím nebyla řádně provedena ani nezískala konkrétní podobu. Obsah práv spotřebitelů na informace, přístup, doba, podoba a způsob totiž nejsou v právních předpisech Společenství zpracovány uceleným způsobem a ukazují, že ve vnitrostátních právních řádech jednotlivých členských států dochází k opomenutím a duplikacím a jejich počet roste; to poškozuje spotřebitele a hospodářské subjekty a potažmo také dotváření vnitřního trhu.

1.3 EHSV má za to, že právo spotřebitelů na informace, předsmluvní, smluvní i postsmluvní, jakož i na pomoc a poradenství, musí být – aniž by byla dotčena zásada subsidiarity – řízeno zvláštními pravidly na úrovni EU.

1.4 Cílem tohoto stanoviska z vlastní iniciativy je tedy určit některé ze zásad vyplývajících z tohoto nového pojetí a jejich praktické dopady, zejména v rámci dotváření vnitřního trhu ve světle 21. století a strategie Evropa 2020; tento cíl je omezen a vymezen základními aspekty práva spotřebitelů na informace.

1.5 Je třeba uznat, že nejnovější hlavní směry Komise v otázce práv spotřebitelů obecně, a zejména v otázce jejich práva na informace, v nichž Komise používá bez rozdílu techniku úplné harmonizace, jsou s tímto pojetím v naprostém rozporu, jelikož porušují zásadu subsidiarity a omezují schopnost členských států zvýšit úroveň práv jednotlivých spotřebitelů, a dokonce ukládají jejich omezení, a to s retroaktivním účinkem, na práva přisouzená platnými směrnicemi Společenství a ústavami a zákony členských států.

1.6 EHSV má dále za to, že při vymezování práv spotřebitelů, jež přísluší EU, musí převládat aspekt slabých a zranitelných spotřebitelů, a nikoliv aspekt informovaných, všímavých a uvědomělých spotřebitelů, kteří se rozhodují pouze na základě ekonomických důvodů; v souladu s tímto pojetím se EHSV i nadále domnívá, že minimální harmonizace a vysoký stupeň ochrany více respektuje povinné aspekty Smlouvy a rovněž skutečnou povahu spotřebních vztahů.

1.7 Právě v tomto kontextu nabývá na významu pojem „přiměřené informace“, u nichž se musí přisuzovat větší význam kvalitě, a nikoliv kvantitě, tak aby odpovídaly skutečným potřebám a očekávání spotřebitelů; posuzují se podle účelu, obsahu, prezentace a kontextu.

1.8 Pokud jde o právo na informace obecně, je zásadně důležité zakotvit je na úrovni Společenství jakožto všeobecné subjektivní právo a stanovit odpovídající povinnosti těch, kdo jsou odpovědni za poskytování informací, ať už jde o veřejné orgány, či o obchodníky.

1.9 Co se týče úlohy, kterou v informování spotřebitelů hrají obchodní sdělení včetně inzerce, EHSV se domnívá, že zde obecně platí norma obsažená ve směrnici o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy, a to v tom smyslu, že pokud sdělení obsahuje přesné a konkrétní informace o zboží či službě, jež jsou předmětem spotřebního vztahu, jsou tyto informace považovány za součást smlouvy.

1.10 Právě v této oblasti je nutno přezkoumat a přepracovat celou strukturu směrnice o nekalých obchodních praktikách, aby se tak vyloučily škodlivé důsledky úplné harmonizace, jež jsou nyní postupně uznávány rozhodnutími Soudního dvora.

1.11 Návrh Komise týkající se práv spotřebitelů je však ještě možno upravit – je třeba vypracovat skutečnou „listinu práv spotřebitelů na informace“, pokud jde o jejich předsmluvní, smluvní i postsmluvní aspekty, právo na pomoc a poradenství a o definici povahy nedostatků a důsledků zanedbání informační povinnosti či nesprávně vykonané povinnosti informovat ve smyslu prosazovaném v tomto stanovisku.

1.12 Za tímto účelem EHSV doporučuje celkový přezkum podrobných seznamů požadavků na informace, které mají obchodníci poskytovat před uzavřením smlouvy a ve smlouvě; ty jsou často nekoherentní, nekonzistentní a opakují se v různých odvětvových směrnicích.

1.13 ESHV rovněž doporučuje, aby byly vymezeny všeobecné požadavky na tyto povinnosti, a to v souladu s následujícími pokyny:

a. vymezení obecné povinnosti poskytovat informace před uzavřením smlouvy, které se týkají zboží a služeb, obchodníka, ceny a podmínek výkonu smlouvy, práva odstoupit od smlouvy a způsobu řešení sporů;

b. obsah a rozsah informací poskytovaných před uzavřením smlouvy musí být obecně přizpůsobeny dotčenému zboží/službám, zejména v případě, že by se jednalo o komplexní otázku či pokud by toto zboží/služba mělo dopad na zdraví a bezpečnost spotřebitelů;

c. způsob poskytování informace musí být v souladu se všeobecnou zásadou korektnosti; informace nesmí být klamavé ani nesmí být vynechány jejich zásadní aspekty, musí být jednoznačné a srozumitelné, a to jak pokud jde o předmět smlouvy, tak co se týče způsobu prodeje;

d. informace poskytované před uzavřením smlouvy musí obsahovat smlouvu, kterou spotřebitel uzavře;

e. musí v nich být zakotvena zásada bezplatnosti informací týkajících se zásadních aspektů smlouvy, která bude pro ostatní případy doplněna o zásadu přiměřenosti ceny nákladům;

f. v zájmu možnosti učinit rozhodnutí týkající se uzavření či neuzavření smlouvy musí mít spotřebitel snadný přístup k disponibilním informacím poskytovaným před uzavřením smlouvy a mít právo na ujasnění těchto informací a ujasnění obsahu a důsledků smlouvy;

g. je třeba stanovit povinnost obchodníka pomoci a poradit, která bude o to výraznější u komplexního zboží/služeb nebo u zboží/služeb, jež by mohly ohrožovat zdraví či bezpečnost spotřebitelů (v intencích ustanovení odstavce 8);

h. důkazní břemeno splnění povinnosti poskytnout předsmluvní informace a poskytnutí pomoci musí ležet na obchodníku;

i. nesplnění povinnosti poskytnout předsmluvní informace a pomoc, pokud jsou relevantní, musí zakládat právo na odstoupení od smlouvy a na náhradu případné škody.

1.14 Proto vyzýváme Komisi, aby provedla důkladný přezkum té části uvedeného návrhu směrnice, která se zvláště zabývá právy spotřebitelů na informace, tak aby zohlednila zásady a konkrétní uplatnění doporučená v tomto stanovisku.

1.15 Vyzýváme rovněž Evropský parlament a členské státy, aby ještě před schválením daného návrhu reagovaly na všechny zásadní aspekty práv spotřebitelů na informace v něm uvedených, a to se zřetelem k obsahu tohoto stanoviska.

1.16 Je nutné vytvořit také soudržný právní rámec na unijní úrovni za účelem regulace obchodní komunikace on-line, jenž by každopádně respektoval právo na osobní soukromí jako základní právo.

2. Úvod do vymezení předmětu: právo na informace, základní občanské právo a právo spotřebitelů na informace

2.1 Toto to poprvé, kdy je na institucionální úrovni EU systematicky a nezávisle věnována pozornost právu spotřebitele na to být informován, a to v rámci obecnějšího práva na informace jakožto evropského občanského práva. EHSV tak činí, aby přispěl do širší diskuse na téma občanské společnosti obecně, aniž by však opomíjel jeho zvláštní dopad na nové pojetí dokončení vnitřního trhu.

2.2 Rozsáhlost této problematiky nás vede k uvážlivému vymezení tématu, jelikož stanovisko tohoto druhu má své přirozené limity; budeme se při tom držet příspěvků různých subjektů a obav vyjádřených při slyšení, jež se konalo v prostorách EHSV dne 1. března 2010 a jež mělo hojnou účast (podrobnosti viz internetová stránka střediska pro sledování vnitřního trhu http://www.eesc.europa.eu/?i=portal.en.consumer-information).

2.3 Za zdůraznění stojí to, že právo občanů na informace, stanovené ve všech všeobecných deklaracích a listinách základních lidských a občanských práv, se stalo součástí právního řádu Společenství v celé své šíři – tedy včetně informační svobody, práva informovat / informovat se a povinnosti informovat / práva být informován – až díky začlenění Listiny základních práv Evropské unie do Lisabonské smlouvy, jež vstoupila v platnost nedávno (viz zejména 5. odstavec Preambule a články 11, 27, 38, 42 a 53 Listiny základních práv Evropské unie, článek 2 Smlouvy o Evropské unii a článek 169 Smlouvy o fungování Evropské unie). Dále existuje základní právo na ochranu soukromí před agresivními a nevyžádanými obchodními praktikami, jakož i před nevyžádanými obchodními sděleními neboli spamem.

2.4 Tyto aspekty dnes nabývají zvláštního významu, zejména pokud jde o práva spotřebitelů a především odpovídající povinnosti těch, kteří se účastní jejich výkonu, a to od chvíle, kdy začala být považována za základní práva a povinně zohledňována při stanovování a výkonu různých politik a opatření Společenství.

2.5 Aniž by tím bylo dotčeno uplatňování zásady subsidiarity a sdílené pravomoci stanovené právním řádem EU pro tuto oblast, základním předpokladem správného fungování modelu volné hospodářské soutěže, který je vlastní tržnímu systému hospodářství, na kterém se zakládá EU, je povinnost zajistit spotřebitelům jakožto hospodářským subjektům dokonalou znalost prvků hrajících zásadní roli při jejich racionálním rozhodování na daném trhu.

2.6 Jedním z důsledků této obecné povinnosti je nutnost transparentního fungování institucí Společenství. „Utajení“ musí být výjimkou nutně opodstatněnou důležitými důvody souvisejícími s fungováním spravedlnosti, veřejným zájmem a pořádkem či ochranou soukromí. Je sice pravdou, že v institucích Společenství došlo k některým výrazným pokrokům a vznikly významné iniciativy na úrovni Komise a EP (1), avšak tomuto směru se bohužel nedostalo odpovídající reakce na úrovni Rady, s tím, že by snad vzhledem ke vstupu v platnost nové Lisabonské smlouvy mohlo dojít k významnému posunu. Navzdory významu této problematiky pro informace spotřebitelů obecně se jí nebudeme zabývat podrobně a odkážeme na stanovisko EHSV, které se jí věnuje.

2.7 Nebudeme se zabývat ani aspekty souvisejícími s obecným vzděláváním a přípravou spotřebitelů, ačkoliv jejich význam je nepopíratelný, a odkážeme na stanoviska EHSV k tomuto tématu (2), a zejména na stanovisko z vlastní iniciativy EHSV k tématu vzdělávání spotřebitelů (3).

2.8 Ačkoliv nezbytnost odvětvového přístupu k právu na informace na úrovni Společenství byla výslovně uznána, aby se upozornilo na specifické vlastnosti některých oblastí, výrobků či služeb – jako jsou potraviny, léky, finanční služby nebo elektronický obchod –, u nichž musí být sledován a zajištěn cíl úsilí o harmonizaci na nejvyšší úroveň ochrany spotřebitelů, ani toto téma nemůže být rozpracováno, vzhledem k omezenému rozsahu stanoviska tohoto typu.

2.9 Specifickým předmětem tohoto stanoviska tedy budou pokyny, které je třeba na úrovni Společenství dodržovat při definování a určování povahy práv spotřebitelů na informace obecně, a konkrétně v různých fázích smluvního vztahu.

3. „Průměrný“ spotřebitel versus „ohrožený“ spotřebitel; pojem „přiměřené informace“

3.1 Pojetí spotřebitele jako „slabého místa“ právního vztahu spotřeby, nevyváženého již ze své podstaty, je v acquis communautaire, jež doplnilo judikaturu Soudního dvora a společnou právní doktrínu, zakotveno již od prvních programů Komise na obranu a ochranu spotřebitelů, které v posledních 30 letech vyústily v důležitá legislativní opatření; toto pojetí založilo legislativní činnost na potřebě uvést tento vztah do rovnováhy prostřednictvím ochranných opatření.

3.2 V poslední době však Komise v několika strategických dokumentech, jež v nedávné době vyústily v různé legislativní iniciativy (4), rozpracovala pojem „průměrný spotřebitel“, který „má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný“ (5), a jeho prostřednictvím se pokusila založit nové pojetí spotřebitelské politiky na evropské úrovni, vycházející z úplné harmonizace, kontroly na straně země původu a vzájemného uznávání.

3.3 Toto pojetí, s nímž obecně nesouhlasí organizace spotřebitelů v žádném členském státě a proti němuž se v několika stanoviscích vyjádřil i EHSV, znamená skutečné snížení ochrany spotřebitelů a nepřípustný krok zpět, pokud jde o jejich ochranu v rámci politiky Společenství.

3.4 Avšak právě ve světle tohoto nového pojetí stoupá význam otázky práva spotřebitelů na informace, jelikož aby se mohli na globálním trhu racionálně rozhodovat, musí být stále lépe a lépe informováni. Neoliberální model, jenž je v podtextu tohoto pojetí, vychází ze známých předpokladů, z nichž nejvýznamnější jsou:

a) kritické uvědomování si svých potřeb a systém preferencí;

b) možnost porovnat různé produkty a služby nabízené na trhu;

c) znalost (z technického a ekonomického hlediska) kvality a ceny každého produktu a služby (6).

3.4.1 Právě z tohoto pohledu nabývá na aktuálnosti otázka povahy a kvality informací, k nimž mají mít spotřebitelé přístup a roste rovněž význam pojmu „odpovídající informace“.

3.5 Není tomu tak, jak deklarují texty Komise, nejdůležitější není kvantita informací; informace musí být v souladu se skutečnými potřebami a očekáváními spotřebitelů a to, jestli jsou přiměřené, musí být posuzováno podle jejich účelu, obsahu, prezentace a kontextu.

3.6 Musí být také neustále podrobovány zkoušce „vhodnosti“ (suitability), jež posoudí její kvalitu ve světle účelu, za nímž je poskytována, a vzhledem k cílové skupině; základní parametry kvality jsou: spolehlivost, aktuálnost, nestrannost, přesnost, relevance, souhrnný rozměr, srozumitelnost, jasnost, čitelnost a snadný přístup.

3.7 EHSV vyzývá Komisi, aby v rámci lepší tvorby právních předpisů zavedla u spotřebitelů testování obsahu a formy informací s cílem ukázat jejich účinnost a umožnit spotřebitelům určit, co je pro ně užitečné.

3.8 Co se týče finančních služeb, je u informací pro spotřebitele zapotřebí jisté finanční vzdělání a finanční schopnosti. Informace by měly být zjednodušeny a právní a technický žargon omezen. Některé finanční produkty jsou však složité a informace musejí být přesné, a odrážet tak tuto složitost.

3.9 Poskytované informace (obsah a formát) a související regulační rámec musejí být dlouhodobě stabilní. Časté změny pravidel týkajících se informací by spotřebitelům mohly ztížit jejich pochopení.

4. Informace, reklama a „marketing“ – směrnice 2005/29/ES

4.1 Právo spotřebitelů na informace obecně může spočívat jak v neurčité výhodě vyplývající z výkonu obecných informačních funkcí státem a dalšími veřejnými orgány, jež nelze považovat za skutečné „subjektivní právo“, tak být protipólem povinnosti informovat, jež je uložena dodavatelům a dalším subjektům zapojeným do výroby a prodeje zboží a služeb.

4.2 V tomto smyslu však mohou obchodní sdělení, z nichž neplynou přímo smluvní či předsmluvní vztahy, vytvořit práva, jež mohou mít buď kolektivní charakter (a tedy mohou být vykonávána sdruženími spotřebitelů či být kolektivně vymáhána), nebo dokonce skutečná a řádná subjektivní práva.

4.3 Tuto problematiku dnes reguluje směrnice 2005/29/ES, k níž se měl ESHV možnost vyjádřit ve stanovisku, na něž odkazujeme (7).

4.3.1 Jak EHSV případně upozornil, používání techniky „úplné harmonizace“ vedlo k obecnému úpadku informačních povinností vůči spotřebitelům.

4.3.2 Nejlépe tento závažný úpadek způsobený touto směrnicí, pokud jde o informační roli reklamní a marketingové činnosti, tedy o pravdivé informování spotřebitelů, dokazuje samotná definice klamavých obchodních praktik (ať už jde o klamavé jednání, či o klamavá opomenutí) a omezený rozsah seznamu praktik přiložený ke směrnici.

4.3.3 Situaci zhoršuje výslovné uznání přijatelnosti „běžných a oprávněných reklamních praktik zveličených prohlášení nebo prohlášení, která nejsou míněna doslovně“, dokonce i tehdy, kdy jsou určeny „spotřebitelů[m], kteří jsou z důvodu duševní nebo fyzické slabosti, věku nebo důvěřivosti zvlášť zranitelní“.

4.3.4 Ještě významněji se na úpadku podílí to, že podle směrnice není možné zachovat taková právní ustanovení Společenství či ustanovení vnitrostátní povahy, která stanoví, že konkrétní a objektivní informace obsažené v reklamních sděleních souvisejících s určitým zbožím, službou nebo právem jsou považovány za součást obsahu smlouvy uzavřené po jejich odvysílání, přičemž klauzule stanovující opak jsou považovány za neexistující.

5. Informace v oblasti smluv – návrh směrnice o právech spotřebitelů

5.1 Značnou práci je ještě třeba odvést na poli zavedení skutečné listiny práv spotřebitelů na informace. Očekávali bychom, že tento návrh směrnice s názvem „o právech spotřebitelů“ rozhodně přispěje ke kompenzaci tohoto nedostatku v rámci acquis communautaire.

5.2 Skutečné zklamání přináší obsah kapitoly týkající se „informací pro spotřebitele“, v níž je namísto definice skutečných práv závazného charakteru, jak tomu bývá ve vnitrostátních právních předpisech, uveden spíše pouhý seznam informací nepovinného charakteru – „pokud již nejsou patrné ze souvislostí“ (8) –, které jsou navíc základní a evidentní a nachází se v každém kodexu osvědčených postupů jakéhokoli běžného obchodníka. Kromě toho odkazujeme na stanovisko EHSV k uvedenému návrhu (9).

6. Předsmluvní informace

6.1 Ačkoliv v souladu se zásadou subsidiarity je většina spotřebních vztahů i nadále řízena především vnitrostátním právem členských států, je stále větší část z nich ovlivňována informačními povinnostmi stanovenými na úrovni Společenství, jako je tomu samozřejmě například v oblasti předsmluvních informací, služeb obecně a zájezdů, a zejména finančních služeb, některého spotřebního zboží souvisejícího se zdravím a bezpečností spotřebitelů a také v případě zboží, služeb a práv prodávaných na dálku, jež jsou předmětem obchodních sdělení a praktik či standardních smluv.

6.2 Po prozkoumání předpisů Společenství lze snadno identifikovat společné prvky a významné rozdíly v obsahu a pojetí předsmluvních informací. Vyzdvihli bychom tyto:

i) aplikace – celková či částečná – kritérií pro předsmluvní informace na povinné informace či zakázané výrazy vyskytující se v reklamě na nějaké zboží, služby či práva:to je případ spotřebních úvěrů, u kterých jsou v reklamě povinné některé normalizované informace, nebo organizovaných zájezdů, u nichž musí informace obsahovat některé povinné zmínky, pokud jde o základní aspekty. Jde také o případ léků, u nichž je informace pro spotřebitele spojována s obchodními sděleními včetně reklamy a pozornost se soustředí na informace uvedené na štítcích a v dokumentech nebo také na zvláštní zmínky v reklamách, a případ potravin, u nichž vzhledem ke stávajícímu nárůstu používání štítků a zjednodušených štítků vytváří zbytečný zmatek, jenž je ještě posílený pravidly pro informování pro určité nutriční a zdravotní údaje o potravinách; jedná se o trh, jenž se rychle vyvíjí a znamená potenciální rizika pro zdraví spotřebitelů.

ii) předpokladem normalizace předsmluvních informací, jež mají být poskytovány, formou vypracování seznamů společných pro veškerou nabídku na vnitřním trhu – řešení, jež bylo přijato například pro spotřební úvěry vytvořením evropského normalizovaného informačního listu – je jednotnost způsobu přijímání a vnímání předsmluvních informací v evropském prostoru.

6.3 Bez ohledu na výhody, jež jsou uznány v některých případech normalizovaných předsmluvních informací pro možnost porovnání nabídek, je důležité, aby existoval jistý prostor pro přizpůsobení se idiosynkrazii spotřebitelů v každém členském státě. Vzhledem k tomu, že mnohé trhy mají i nadále z velké části národní charakter, objem informací, jež mají být k dispozici za účelem porovnání, by mohl přinést vysoké náklady, jež by nebyly vykompenzovány růstem přeshraničního trhu, což by mohlo poškodit malé a střední podniky.

7. Smluvní a předsmluvní informace

7.1 Informační povinnost se vztahuje také na smluvní fázi, a to zejména v případě spotřebních smluv trvalého, dlouhodobého či komplexního charakteru (např. finanční služby a produkty, time sharing) nebo v případě, že existuje možnost dlouhodobých účinků (léky).

7.2 Právo na smluvní informace již bylo zaznamenáno právem Společenství, jako například ve směrnici o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy nebo ve směrnici o platebních službách.

7.3 Avšak právo spotřebitele rozhodovat se svobodně a na základě informací, jež bylo důvodem k uložení povinnosti informovat ještě před uzavřením smlouvy, trvá během celého výkonu smluv a v některých případech i po jejich naplnění. Na poskytnutí této informace závisí rozhodnutí spotřebitele zachovat či nikoliv platnost smlouvy a případná odpovědnost za způsob jejího výkonu.

7.4 V těchto fázích jsou hlavními překážkami práva na informace – vedle prostého odepření tohoto práva – vysoké náklady na jeho naplnění. Upozorňujeme, že pravidlo bezplatnosti informací pro spotřebitele ve většině ustanovení Společenství není zakotveno, dokonce ani pokud jde o předsmluvní informace. Nicméně v případě směrnice 2007/64/ES (SEPA) se zavádějí dvě povinnosti, jejichž cílem je zajistit řádný výkon práva na informace / povinnosti informovat.

i) bezplatnost informací: poskytovatel platební služby nesmí uživateli služby účtovat poplatky související s poskytnutím určitého počtu informací;

ii) přiměřenost nákladů a cen: v případě, že by informace neměly být poskytnuty zdarma, poplatky musí být přiměřené a odpovídat skutečným nákladům vynaloženým poskytovatelem platební služby.

7.5 EHSV má za to, že je nutné uznat právo na informace / povinnost informovat během výkonu smlouvy a po jejím uzavření, zejména v případě smluv trvalého či středně/dlouhodobého charakteru či smluv s dlouhodobými účinky. Musí být zakotvena obecná zásada bezplatnosti informací týkajících se zásadních aspektů smlouvy, která by pro ostatní případy byla doplněna o zásadu přiměřenosti ceny nákladům.

8. Povinnost pomoci a poradit

8.1 Informace vycházející z právních povinností obchodníků jsou často nabízeny již v určité podobě či formátu a ne vždy postačují k tomu, aby se spotřebitel mohl svobodně a racionálně rozhodnout, zda uzavřít či prodloužit určitou smlouvu. Součástí práva na informace /povinnosti informovat se tak stává právo na objasnění obsahu a povinnost jej objasnit.

8.2 Toto právo spotřebitele na pomoc, jež se odráží například ve směrnici 2008/48/ES (10) o smlouvách o spotřebitelském úvěru, musí být rozšířeno na všechny smlouvy se spotřebiteli, zejména pokud jde o zboží trvalejšího charakteru a služby, které jsou dodávány kontinuálně, středně a dlouhodobé a komplexní služby nebo služby, které představují riziko pro zdraví či bezpečnost. Poskytnutí informací v rámci povinnosti pomoci bude na žádost spotřebitele provedeno písemnou formou.

8.3 ESHV podtrhuje, že je nezbytné rozlišovat mezi právem na pomoc, jež je přirozeným důsledkem informační povinnosti obchodníka, a právem na poradenství, jehož poskytování je vymahatelné pouze v konkrétních případech komplexních výrobků či služeb, které mají vysokou hodnotu nebo by mohly ohrozit zdraví či bezpečnost spotřebitelů.

9. Chyby a důsledky nedostatku informací

9.1 Jedno ze zjevných opomenutí směrnic, které obchodníkům ukládají informační povinnosti, je tabulka sankcí v případě nesplnění těchto povinností. Tento úkol přenechala EU různým členským státům, které se rozhodly pro širokou škálu občanských i trestních důsledků, které narušují vnitřní trh, a poškozují tak spotřebitele a hospodářské subjekty.

9.2 Pouze v některých konkrétních případech některé směrnice stanovují právo spotřebitele na odstoupení od smlouvy uzavřené od chvíle, kdy je informace, která měla být poskytnuta, předána či vejde ve známost (11), nebo kdy důkazní břemeno předání informace leží na obchodníkovi, jako je tomu v případě předsmluvních informací ve směrnici 2006/123/ES (12) o službách na vnitřním trhu.

9.3 Systém, v němž se lhůta k odstoupení začíná počítat dnem, kdy je informace podána nebo kdy se ji spotřebitel dozví, a kdy leží důkazní břemeno o podání informace na obchodníkovi, nabízí základní záruky uplatnění práva na informace a vedle zásady odpovědnosti za škody způsobené nedostatkem informací, která již byla přijata v několika vnitrostátních právních řádech, což je logickým důsledkem uznání a důležitosti práva spotřebitelů na informace, si zaslouží výslovné obecné zakotvení na úrovni Společenství.

10. Informace pro spotřebitele a dotvoření vnitřního trhu

10.1 Nedávné změny vyhlídek, pokud jde o dotvoření vnitřního trhu, v rámci nových hlavních směrů Komise souvisejících se Strategií Evropa 2020, jsou dobře známé.

10.2 Ve všech souvisejících textech je věnována zvýšená pozornost spotřebitelům jakožto konečným adresátům a skutečným příjemcům vnitřního trhu koncipovaného jako nástroj strategie rozvoje a hospodářského růstu, jež je nezbytná pro ukončení stávající krize a v mnohem vyšší míře se zabývá sociálními otázkami a zárukou základních občanských práv. V této souvislosti umožní lepší informování spotřebitelů obnovení jejich důvěry v jednotný trh.

10.3 Právě v tomto kontextu existuje zvýšená potřeba zaručit spotřebitelům přiměřené informace na poli obnoveného vnitřního trhu vzhlížejícího k výzvám 21. století, a získat tak jejich důvěru, skoncovat se strachy, které nyní panují, oprávněnými obavami, váháním a neochotou a zajistit jejich konstruktivní spolupráci při rozhodnějším zapojování do přeshraničního obchodu.

10.3.1 Regulace obchodní komunikace on-line je v současné době rozptýlená po různých textech (směrnice o elektronickém obchodu, prodej na dálku, ochrana soukromí v obchodních sděleních, nekalé obchodní praktiky apod.), a proto by měla proběhnout reforma, která by sjednotila stávající předpisy do jednoho textu a zabránila tak rozporům.

10.4 To je hlavní myšlenkou tohoto stanoviska.

V Bruselu dne 14. července 2010. předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Mario SEPI

(1) Viz zelená kniha Komise o evropské iniciativě pro transparentnost (KOM(2006) 194 v konečném znění) a stanovisko EHSV, Úř. věst. C 324, 30.12.2006, s. 74.

(2) Viz stanovisko EHSV, Úř. věst. C 133, 6.6.2003, s. 46.

(3) Viz stanovisko EHSV, Úř. věst. C 133, 6.6.2003, s. 1.

(4) Viz konkrétně směrnice 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 (o nekalých obchodních praktikách), Úř. věst L 149, 11.6.2005, s. 22, a 98/7/ES (spotřebitelský úvěr), Úř. věst. L 101, 1.4.1998, s. 17, a nedávný návrh směrnice o právech spotřebitelů, KOM(2008) 614 v konečném znění (stanovisko EHSV, Úř. věst. C 317, 23.12.2009, s. 54).

(5) Viz rozsudek ESD C-220/98 ze dne 13. ledna 2000, Estée Lauder Cosmetics GmbH & Co. OHG proti Lancaster Group GmbH, rozsudek ESD C-210/96 ze dne 16. června 1998, Gut Springenheide GmbH a Rudolf Tusky, a rovněž rozsudek ESD C-278/08 ze dne 25. března 2010, Die BergSpechte Outdoor Reisen und Alpinschule Edi Koblmüller GmbH proti Günther Guni a trekking.at Reisen GmbH, v němž je uživatel internetu charakterizován jako „běžně informovaný a přiměřeně pozorný“ (odstavce 35 a 39).

(6) Srovnej SIMITIS, K.: Verbraucherschultz – Schlagwort oder Rechtsprinzip?, s. 109.

(7) Úř. věst. C 108, 30.4.2004, s. 81.

(8) KOM(2008) 614 v konečném znění, kapitola II, čl. 5 odst. 1.

(9) Stanovisko EHSV, Úř. věst. C 317, 23.12.2009, s. 54.

(10) Úř. věst. L 133, 22.5.2008, s. 66.

(11) To je případ směrnice 85/577/EHS, která mezi základní informační povinnosti zapojila právo na odstoupení do smlouvy, avšak nestanovila žádnou sankci v případě nesplnění povinnosti. V souladu s judikaturou ESD není lhůta k odstoupení časově omezená a její počítání začíná až dnem, kdy byl spotřebitel řádně informován, viz věc C/227/08 ze dne 17. prosince 2009, Eva Martín Martín, odstavce 25-29.

(12) Úř. věst. L 376, 27.12.2006, s. 36.