EVROPSKÁ KOMISE Ve Štrasburku dne17.4.2018 COM(2018) 225 final 2018/0108(COD) Návrh NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o evropských předávacích a uchovávacích příkazech pro elektronické důkazy v trestních věcech {SWD(2018) 118 final}



{SWD(2018) 119 final}



DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1.SOUVISLOSTI NÁVRHU •Odůvodnění a cíle návrhu Používání sociálních médií, webového e-mailu, služeb pro rychlou výměnu zpráv a mobilních aplikací ke komunikaci, práci, společenskému styku a získávání informací je dnes v mnoha částech světa již samozřejmostí. Tyto služby propojují stovky milionů uživatelů. Významně zlepšují ekonomické a sociální podmínky uživatelů v Unii i za jejími hranicemi. Mohou však též být zneužity k páchání nebo umožňování trestných činů, včetně závažných trestných činů, jako jsou teroristické útoky. Pokud se tak stane, jsou tyto služby a aplikace často jediným místem, kde vyšetřovatelé mohou najít vodítka k určení toho, kdo trestný čin spáchal, a k získání důkazů, které lze použít u soudu. Vzhledem k tomu, že internet je bez hranic, lze takové služby poskytovat z jakéhokoli místa ve světě a není k tomu nutně zapotřebí fyzická infrastruktura, přítomnost podniku nebo zaměstnanců v členských státech, kde jsou služby nabízeny, nebo na vnitřním trhu jako celku. Nevyžadují ani konkrétní místo k uchovávání údajů, které si poskytovatel služeb často vybírá na základě legitimních ohledů, jako je bezpečnost údajů, úspory z objemu a rychlost přístupu. Výsledkem je to, že orgány členských států ve stále větším počtu trestních případů zahrnujících všechny druhy trestné činnosti vyžadují přístup k údajům, které by mohly posloužit jako důkazy a které jsou uloženy mimo území jejich země a/nebo které poskytovatelé služeb uchovávají v jiných členských státech či třetích zemích. Pro situace, kde se buď důkazy, nebo poskytovatel služeb nacházejí někde jinde, byly před několika desetiletími vytvořeny mechanismy pro spolupráci mezi zeměmi. Navzdory pravidelným reformám jsou tyto mechanismy spolupráce vystaveny stále většímu tlaku z důvodu rostoucí potřeby včasného přeshraničního přístupu k elektronickým důkazům. V reakci na to se řada členských států a třetích zemí uchýlila k rozšíření svých vnitrostátních nástrojů. Výsledné roztříštění je příčinou právní nejistoty a rozporných povinností a vyvolává otázky ohledně ochrany základních práv a procesních záruk osob dotčených takovými žádostmi. V roce 2016 vyzvala Rada k přijetí konkrétních opatření na základě společného přístupu EU ke zefektivnění vzájemné právní pomoci, ke zlepšení spolupráce mezi orgány členských států a poskytovateli služeb se sídlem v zemích mimo EU a k navržení řešení problému souvisejícího s určením a vymáháním příslušných právních předpisů v kyberprostoru. Podobně pak také Evropský parlament vyzdvihl problémy, které současný roztříštěný právní rámec může způsobovat poskytovatelům služeb, kteří se snaží vyhovět žádostem donucovacích orgánů, a vyslovil se pro evropský právní rámec obsahující záruky práv a svobod pro všechny zúčastněné. Tento návrh se zaměřuje na konkrétní problém, který je způsoben nestálou povahou elektronických důkazů a jejich mezinárodním rozměrem. Mechanismy spolupráce se pokouší přizpůsobit digitálnímu věku, přičemž soudnictví a donucovacím orgánům dává nástroje k přístupu ke způsobu, jakým zločinci dnes komunikují, a k boji proti moderním formám trestné činnosti. Takové nástroje musí přitom podléhat silným mechanismům ochrany základních práv. Cílem tohoto návrhu je zvýšit právní jistotu orgánů, poskytovatelů služeb a dotčených osob a zachovat vysoký standard žádostí donucovacích orgánů, čímž se zajistí ochrana základních práv, transparentnost a odpovědnost. Tento návrh též urychluje proces zajištění a získání elektronických důkazů, které mají uloženy a/nebo vlastní poskytovatelé služeb usazení v jiné jurisdikci. Tento nástroj bude existovat vedle současných nástrojů soudní spolupráce, které jsou nadále významné a které mohou příslušné orgány ve vhodných případech využít. Komise souběžně pracuje na posílení stávajících mechanismů soudní spolupráce prostřednictvím takových opatření, jako je vytvoření bezpečné platformy pro rychlou výměnu žádostí mezi soudními orgány v EU a investice ve výši 1 milionu EUR na školení odborníků z praxe ze všech členských států EU o problematice vzájemné právní pomoci a spolupráce, přičemž je pozornost věnována Spojeným státům americkým jako třetí zemi, kam z EU směřuje nejvíce žádostí. Pokud jde o doručování a výkon příkazů podle tohoto nástroje, měly by se orgány spoléhat na právní zástupce ustanovené poskytovateli služeb. Komise dnes předkládá návrh, který má zajistit účinné ustanovování takových právních zástupců. Poskytuje společné, celounijní řešení pro adresování příkazů poskytovatelům služeb prostřednictvím právního zástupce. •Soulad s existujícím právním rámcem EU v oblasti politiky a Budapešťskou úmluvou Rady Evropy Současný právní rámec EU tvoří unijní nástroje spolupráce v trestních věcech, např. směrnice 2014/41/EU o evropském vyšetřovacím příkazu v trestních věcech (dále jen „směrnice o evropském vyšetřovacím příkazu“), Úmluva o vzájemné pomoci ve věcech trestních mezi členskými státy Evropské unie, rozhodnutí Rady 2002/187/SVV o zřízení Evropské jednotky pro soudní spolupráci (Eurojust), nařízení (EU) 2016/794 o Europolu, rámcové rozhodnutí Rady 2002/465/SVV o společných vyšetřovacích týmech, jakož i dvoustranné smlouvy mezi Unií a zeměmi mimo EU, např. dohoda o vzájemné právní pomoci mezi EU a USA a dohoda o vzájemné právní pomoci mezi EU a Japonskem. Zavedením evropských předávacích příkazů a evropských uchovávacích příkazů návrh usnadňuje zajištění a shromažďování elektronických důkazů pro trestní řízení uchovávaných nebo držených poskytovateli služeb v jiné jurisdikci. Směrnice o evropském vyšetřovacím příkazu, která z velké části nahradila Úmluvu o vzájemné pomoci ve věcech trestních, se vztahuje na všechny vyšetřovací opatření. Mezi ně patří i přístup k elektronickým důkazům, avšak uvedená směrnice neobsahuje žádná konkrétní ustanovení o tomto druhu důkazů. Nový nástroj směrnici o evropském vyšetřovacím příkazu, pokud jde o získávání elektronických důkazů, nenahradí, ale poskytne orgánům další prostředek. Mohou nastat situace, například když je ve vykonávajícím členském státě nutné provést několik vyšetřovacích opatření, kdy veřejné orgány upřednostní evropský vyšetřovací příkaz. Vytvoření nového nástroje pro elektronické důkazy je lepší alternativou než změna směrnice o evropském vyšetřovacím příkazu, a to kvůli specifickým problémům spojeným se získáváním elektronických důkazů, které nemají dopad na ostatní vyšetřovací opatření, na něž se vztahuje směrnice o evropském vyšetřovacím příkazu. Aby se usnadnil přeshraniční sběr elektronických důkazů, bude nový nástroj vycházet ze zásad vzájemného uznávání. Orgán v zemi, kde se nachází adresát příkazu, se nebude muset podílet na doručování a výkonu příkazu přímo, ledaže dojde k neplnění, kdy pak bude nutné vymáhání a zasáhne příslušný orgán v zemi, kde se nachází zástupce. Nástroj tudíž vyžaduje soubor spolehlivých záruk a ustanovení, jako je v každém případě potvrzení justičním orgánem. Například evropské předávací příkazy k předání údajů o transakcích nebo obsahu (na rozdíl od údajů o účastníkovi a přístupu) lze vydávat pouze v případě trestných činů postihnutelných ve vydávajícím státu trestem odnětím svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tří let nebo v případě konkrétních trestných činů závislých na kybernetické činnosti, umožněných kybernetickou činností nebo souvisejících s terorismem tak, jak je uvedeno v návrhu. Osobní údaje, na něž se vztahuje tento návrh, jsou chráněny a mohou být zpracovávány pouze v souladu s obecným nařízením o ochraně osobních údajů (tzv. GDPR) a směrnicí o ochraně údajů pro policii a orgány činné v trestním řízení (dále jen „směrnice o ochraně údajů při vymáhání práva“). Obecné nařízení o ochraně osobních údajů vstoupí v platnost dne 25. května 2018, zatímco směrnice o ochraně údajů při vymáhání práva musí být členskými státy provedena ve vnitrostátním právu do 6. května 2018. Budapešťská úmluva Rady Evropy o kyberkriminalitě (CETS č. 185), kterou ratifikovala většina členských států EU, zavádí mezinárodní mechanismy pro spolupráci proti kyberkriminalitě. Úmluva se zabývá trestnými činy, které byly spáchány přes internet a jiné počítačové sítě. Požaduje též, aby smluvní strany stanovily pravomoci a postupy k získávání elektronických důkazů a poskytování vzájemné právní pomoci, a sice nejen v souvislosti s kyberkriminalitou. Úmluva zejména požaduje, aby smluvní strany zavedly předávací příkazy za účelem získání počítačových dat od poskytovatelů služeb na jejich území a údajů o účastníkovi od poskytovatelů služeb nabízejících služby na jejich území. Kromě toho stanoví úmluva uchovávací příkazy, pokud lze předpokládat, že počítačové údaje jsou zvláště náchylné ke ztrátě nebo pozměnění. Další otázky vyvolávají doručování a vynutitelnost vnitrostátních předávacích příkazů vůči poskytovatelům usazeným mimo území smluvní strany úmluvy. V tomto ohledu jsou v současnosti zvažována další opatření ke zlepšení přeshraničního přístupu k elektronickým důkazům. •Shrnutí navrhovaného nařízení Navrhované nařízení zavádí závazné evropské předávací a uchovávací příkazy. Oba příkazy musí vydat nebo potvrdit justiční orgán členského státu. Příkaz lze vydat za účelem uchování nebo předání údajů, které jsou uloženy u poskytovatele služeb v jiné jurisdikci a které jsou potřebné jako důkazy v trestním vyšetřování nebo trestním řízení. Tyto příkazy lze vydat pouze za předpokladu, že ve vydávajícím státě je ve srovnatelné vnitrostátní situaci k dispozici obdobné opatření za stejný trestný čin. Oba příkazy mohou být doručeny poskytovatelům služeb elektronické komunikace, sociálním sítím, online tržištím, jiným poskytovatelům hostingových služeb a poskytovatelům internetové infrastruktury, jako jsou registry IP adres a názvů domén, nebo jejich právním zástupcům, existují-li. Evropský uchovávací příkaz, podobně jako evropský předávací příkaz, je adresován právnímu zástupci mimo jurisdikci vydávajícího členského státu za účelem uchování údajů s ohledem na následnou žádost o předání těchto údajů, například prostřednictvím kanálů vzájemné právní pomoci v případě třetích zemí nebo prostřednictvím evropského vyšetřovacího příkazu mezi zúčastněnými členskými státy. Na rozdíl od opatření dohledu nebo povinností uchovávat údaje stanovených zákonem, které toto nařízení nestanoví, je evropský uchovávací příkaz příkazem, který vydal nebo potvrdil justiční orgán v konkrétním trestním řízení po individuálním vyhodnocení přiměřenosti a nezbytnosti v každém jednotlivém případě. Podobně jako evropský předávací příkaz se odvolává na konkrétní známé nebo neznámé pachatele trestného činu, který již byl spáchán. Evropský uchovávací příkaz dovoluje pouze uchování údajů, které jsou v době obdržení příkazu již uloženy, a nikoli přístup k údajům v budoucnosti po obdržení evropského uchovávacího příkazu. Oba příkazy lze použít pouze v trestním řízení, od úvodní přípravné vyšetřovací fáze až do uzavření řízení rozsudkem nebo jiným rozhodnutím. Příkazy k předání údajů o účastníkovi a přístupu lze vydat u jakéhokoli trestného činu, zatímco příkaz k předání údajů o transakcích nebo obsahu lze vydat pouze u trestných činů postihnutelných ve vydávajícím státě trestem odnětí svobody s horní hranicí sazby nejméně tří let nebo u specifických trestných činů, které jsou uvedeny v návrhu a kde je konkrétní vazba na elektronické nástroje a trestné činy zahrnuté do směrnice 2017/541/EU o terorismu.

Vzhledem k různým úrovním narušující povahy opatření ukládaných v souvislosti se sledovanými údaji stanovuje návrh řadu podmínek a záruk. K nim patří povinnost získat předchozí potvrzení příkazů justičním orgánem. Návrh se týká pouze uložených údajů. Nevztahuje se na odposlech telekomunikačního provozu v reálném čase. Opatření se omezuje na to, co je nezbytné a přiměřené účelu příslušných trestních řízení. Umožňuje též poskytovatelům služeb požádat vydávající orgány v případě potřeby o objasnění. Nelze-li tyto problémy vyřešit a vydávající orgán se rozhodne, že přistoupí k vymáhání, mohou poskytovatelé služeb použít stejné důvody k odporu proti vymáhání ze strany svých vlastních orgánů. Kromě toho je stanoven konkrétní postup pro situace, v nichž je povinnost poskytnout údaje v rozporu s konkurenční povinností vyplývající z práva třetí země. Právní předpisy EU chrání práva podezřelých a obviněných osob v trestních řízeních a pravidla na ochranu osobních údajů již existují. Avšak v případě osob, o jejichž údaje se žádá, poskytují tyto další záruky uvedené v návrhu procesní práva těmto osobám v trestních řízeních nebo mimo ně. To zahrnuje možnost napadnout zákonnost, nezbytnost nebo přiměřenost příkazu, aniž jsou omezeny důvody pro napadení v souladu s vnitrostátním právem. Práva podle právních předpisů vymáhajícího státu jsou plně dodržována tím, že vydávající stát bere v potaz imunity a výsady, které chrání žádané údaje v členském státě poskytovatele služeb. To platí zejména v případech, kdy poskytují vyšší míru ochrany než právní předpisy vydávajícího státu. Příkazy podle navrhovaného nařízení jsou vymahatelné stejně jako srovnatelné vnitrostátní příkazy v jurisdikci, v níž poskytovatel služeb příkaz obdrží. Nařízení stanoví, že členské státy by měly uplatňovat účinné a přiměřené sankce. 2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA •Právní základ Právním základem na podporu opatření v této oblasti je čl. 82 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie. V čl. 82 odst. 1 se stanoví, že opatření mohou být přijímána řádným legislativním postupem s cílem stanovit pravidla a postupy pro zajištění uznávání všech forem rozsudků a soudních rozhodnutí v celé Unii. Opatření mohou být též přijímána s cílem usnadňovat spolupráci mezi justičními nebo rovnocennými orgány členských států v rámci trestního řízení a vymáhání rozhodnutí. Tento právní základ se uplatňuje na mechanismy zahrnuté do tohoto nařízení. Ustanovením čl. 82 odst. 1 je zajištěno vzájemné uznávání soudních rozhodnutí, která justiční orgán ve vydávajícím státě adresuje právnické osobě v jiném členském státě a jimiž jí dokonce ukládá povinnosti bez předchozího zásahu justičního orgánu v tomto jiném členském státě. Evropský předávací nebo uchovávací příkaz může v případě potřeby vést k zásahu justičního orgánu vykonávajícího státu za účelem výkonu rozhodnutí. •Volba nástroje Ustanovení čl. 82 odst. 1 SFEU dává normotvůrci Unie možnost přijímat nařízení a směrnice. Jelikož se návrh týká přeshraničních postupů, v nichž jsou vyžadována jednotná pravidla, není nutné nechávat členským státům prostor k provedení takových pravidel. Nařízení je přímo použitelné, poskytuje jasnost a větší právní jistotu a předchází odchylnému výkladu v členských státech a dalším problémům při provádění, ke kterým dochází v případě rámcových rozhodnutí o vzájemném uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí. Nařízení navíc umožňuje, aby stejná povinnost byla v celé Unii uložena jednotným způsobem. Z těchto důvodu se má za to, že nejvhodnější formou pro tento nástroj vzájemného uznávání je nařízení. •Subsidiarita Vzhledem k přeshraničnímu rozměru řešených problémů musí být opatření zahrnutá do návrhu přijata na úrovni Unie, aby mohlo být dosaženo cílů. Trestné činy, pro které existují elektronické důkazy, často zahrnují situace, kdy infrastruktura, v níž jsou elektronické důkazy uloženy, a poskytovatel služeb provozující infrastrukturu spadají pod jiný vnitrostátní právní rámec, ať už v Unii nebo mimo ni, než vnitrostátní právní rámec oběti a pachatele trestného činu. V důsledku toho může být pro příslušnou zemi velmi časově nákladné a náročné získat bez společných minimálních pravidel účinný přeshraniční přístup k elektronickým důkazům. Zejména pro členské státy, které jednají samy, by bylo obtížné řešit následující otázky: ·roztříštěnost právních rámců v členských státech, kterou poskytovatelé služeb snažící se vyhovět žádostem na základě různých vnitrostátních právních předpisů, považují za velký problém, ·větší prospěšnost justiční spolupráce na základě stávajících právních předpisů Unie, zejména prostřednictvím evropského vyšetřovacího příkazu. Vzhledem k rozmanitosti právních přístupů, počtu dotčených oblastí politiky (bezpečnost, základní práva včetně procesních práv a ochrany osobních údajů, hospodářské otázky) a velkému množství zúčastněných stran jsou nejvhodnějšími prostředky k řešení zjištěných problémů právní předpisy na úrovni Unie. •Proporcionalita Návrh stanoví pravidla, za nichž příslušný orgán v Unii může nařídit poskytovateli služeb, který nabízí služby v Unii a není usazen v témže členském státě, aby předal nebo uchoval elektronické důkazy. Klíčové prvky návrhu, např. věcná působnost evropského předávacího příkazu, podmínky zaručující mezinárodní zdvořilost, sankční mechanismus a systém záruk a právních prostředků, se soustřeďují na to, co je nezbytné pro dosažení hlavních cílů návrhu. Návrh se zejména omezuje na žádosti o uložené údaje (údaje z odposlechů telekomunikačního provozu v reálném čase do něho nejsou zahrnuty) a na příkazy vydané v trestních řízeních ve věci vyšetřování konkrétního trestného činu. Nezahrnuje tudíž prevenci trestné činnosti ani jiné druhy řízení či porušení (např. správní řízení ohledně porušení právních pravidel) a nevyžaduje, aby poskytovatelé služeb systematicky shromažďovali nebo uchovávali více údajů, než jaké již shromažďují nebo uchovávají z obchodních důvodů nebo za účelem plnění jiných právních požadavků. Navíc zatímco příkazy k předání údajů o účastníkovi a přístupu lze vydat u jakéhokoli trestného činu, příkaz k předání údajů o transakcích nebo obsahu lze vydat pouze u trestných činů postihnutelných ve vydávajícím státě trestem odnětí svobody s horní hranicí sazby nejméně tří let nebo u konkrétních trestných činů závislých na kybernetické činnosti a umožněných kybernetickou činností definovaných v návrhu a u trestných činů souvisejících s terorismem. A konečně návrh objasňuje procesní pravidla a záruky použitelné na přeshraniční přístup k elektronickým důkazům, avšak nezachází až k harmonizaci vnitrostátních opatření. Je omezen na to, co je nezbytné a přiměřené k řešení potřeb donucovacích orgánů a justičních orgánů v digitálním věku. 3.VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ •Konzultace se zúčastněnými stranami Komise déle než rok a půl konzultovala všechny příslušné zúčastněné strany, aby zjistila problémy a jejich možná řešení. Dělo se tak prostřednictvím řady průzkumů, počínaje otevřenou veřejnou konzultací a konče cílenými průzkumy s příslušnými veřejnými orgány. Byla zorganizována i skupinová odborná setkání a dvoustranná jednání, na nichž byly projednávány potenciální dopady právních předpisů EU. Zpětná vazba o iniciativě byla získávána i na konferencích o přeshraničním přístupu k elektronickým důkazům.

Respondenti průzkumů vesměs vnímali rostoucí využívání informačních služeb jako výzvu pro vymáhání práva, jelikož příslušné orgány jsou často nedostatečně vybaveny k práci s důkazy on-line. Za jednu z hlavních překážek je označován též zdlouhavý postup získávání důkazů. K dalším klíčovým problémům, na které veřejné orgány upozornily, patří nedostatečně spolehlivá spolupráce s poskytovateli služeb, nedostatečná transparentnost a právní nejistota týkající se pravomoci k vyšetřovacím opatřením. Přímá přeshraniční spolupráce mezi donucovacími orgány a poskytovateli digitálních služeb byla vnímána jako přidaná hodnota v trestním vyšetřování. Poskytovatelé služeb a některé organizace občanské společnosti uváděli nutnost zajistit právní jistotu při spolupráci s veřejnými orgány a předcházet kolizím norem. U obav z toho, jak by nový právní předpis EU mohl ovlivnit práva, měly zúčastněné strany pocit, že nezbytnou podmínkou pro jakýkoli přeshraniční nástroj by měla být garance konkrétních záruk. Zpětná vazba shromážděná z počátečního posouzení dopadů ukázala, že zúčastněné strany věří, že vyřešení nedostatků současného systému vzájemné právní pomoci by jej zefektivnilo a zlepšilo by právní jistotu. Některé organizace občanské společnosti byly proti právním předpisům na úrovni EU v oblasti přímé spolupráce. Upřednostňovaly omezení opatření EU na zlepšení postupů vzájemné právní pomoci. Tato myšlenka bude uplatněna jako součást praktických opatření schválených Radou v červnu 2016. Prostřednictvím cíleného průzkumu mezi veřejnými orgány v členských státech bylo též odhaleno, že neexistuje žádný společný přístup k získání přeshraničního přístupu k elektronickým důkazům, jelikož každý členský stát má svou vlastní vnitrostátní praxi. Poskytovatelé služeb též reagují na žádosti zahraničních donucovacích orgánů odlišně a doby reakce se různí v závislosti na žádajícím členském státě. Toto vyvolává právní nejistotu pro všechny zainteresované zúčastněné strany. Konzultace se zúčastněnými stranami obecně naznačila, že současný právní rámec je roztříštěný a složitý. To může vést ke zpožděním během fáze výkonu a k nedostatečně účinnému vyšetřování a stíhání trestných činů, jejichž součástí je přeshraniční přístup k elektronickým důkazům. •Posouzení dopadů Výbor pro kontrolu regulace vydal pozitivní stanovisko k posouzení dopadů na podporu tohoto návrhu a přednesl různé návrhy na zlepšení. V návaznosti na toto stanovisko bylo posouzení dopadů změněno, aby se ještě hlouběji zaměřilo na otázky základních práv spojené s přeshraničním sdílením údajů, a zejména na vazby mezi různými opatřeními, která jsou součástí upřednostňované možnosti. Posouzení bylo upraveno též proto, aby lépe odráželo názory zúčastněných subjektů a členských států a to, jak byly vzaty v úvahu. Dále byly revidovány politické souvislosti a zahrnuty do nich byly další odkazy na různé aspekty, jako jsou diskuse v odborných skupinách, které pomáhaly při tvorbě iniciativy. Objasněna z hlediska oblasti působnosti, načasování a hloubky byla doplňkovost různých opatření (zejména směrnice o evropském vyšetřovacím příkazu, jednání o dodatkovém protokolu k Budapešťské úmluvě a společný přezkum dohody o vzájemné právní pomoci mezi EU a USA) a proběhla revize základního scénáře, aby lépe odrážel vývoj, který pravděpodobně nastane nezávisle na přijetí navrhovaných opatření. A konečně byly přidány vývojové diagramy pro lepší popis pracovních toků pro sdílení údajů. Vedle základního scénáře (možnost O) byly zvažovány čtyři hlavní politické možnosti: několik praktických opatření ke zlepšení postupů justiční spolupráce a přímé spolupráce mezi veřejnými orgány a poskytovateli služeb (možnost A: nelegislativní), možnost kombinující praktická opatření možnosti A s mezinárodními řešeními na dvoustranné nebo mnohostranné úrovni (možnost B: legislativní), možnost kombinující předchozí opatření obsažená v možnosti B s evropským předávacím příkazem a opatřením ke zlepšení přístupu k databázím, které poskytují informace o účastnících na základě dotazů, např. databáze názvů domén Whois (možnost C: legislativní), a možnost kombinující všechna předchozí opatření obsažená v možnosti C s právními předpisy o přímém přístupu ke vzdáleně uloženým údajům (možnost D: legislativní). Nebude-li přijato žádné opatření (možnost O), zhorší rostoucí počet žádostí situaci. Všechny ostatní možnosti pomáhají dosáhnout cílů iniciativy, ale v různé míře. Možnost A by zlepšila účinnost současných procesů, např. tím, že by zvýšila kvalitu žádostí, ale prostor pro zlepšení by byl omezen strukturálními nedostatky současného systému. Možnost B by vedla k větším zlepšením tím, že by poskytla mezinárodně uznávaná řešení, jejich výsledek by však ve velké míře závisel na třetích státech. Řešení jsou tudíž nejistá a není pravděpodobné, že by byla účinná a že by nabízela tolik záruk jako unijní řešení. Možnost C by jasně přidala hodnotu v porovnání s předchozími možnostmi tím, že by poskytla nástroj uvnitř EU pro přímou spolupráci s poskytovateli služeb, který by řešil většinu zjištěných otázek v případě, že by existoval poskytovatel služeb, který má dotčené údaje. Možnost D je nejkomplexnějším souborem řešení. Navíc k předchozím opatřením je jeho součástí i legislativní opatření o přímém přístupu pro situace, v nichž zapojení poskytovatele služeb není nutné. Tato legislativní iniciativa, kterou Komise navrhuje, se opírá o zjištění posouzení dopadů. Tento právní předpis bude doplněn o praktická opatření popsaná v posouzení dopadů a o pokračující práce na dodatkovém protokolu Budapešťské úmluvy. Na základě svého legislativního návrhu projedná Komise s USA a dalšími třetími zeměmi i možnost budoucích dvoustranných nebo mnohostranných dohod o přeshraničním přístupu k elektronickým důkazům s průvodními zárukami. Pokud jde o opatření přímého přístupu a přístupu do databází, která tvoří součást možnosti D, nepředkládá Komise v tuto chvíli žádný právní předpis, ale i dále bude uvažovat o nejlepším způsobu, jak postupovat v těchto dvou otázkách. Očekává se, že iniciativa umožní účinnější a efektivnější vyšetřování a stíhání a že současně zvýší transparentnost a odpovědnost a zajistí dodržování základních práv. Očekává se též, že podpoří důvěru v jednotný digitální trh tím, že zlepší bezpečnost a sníží vnímání beztrestnosti za trestné činy spáchané na zařízeních připojených k síti nebo jejich prostřednictvím. Z pohledu veřejných orgánů lze očekávat, že jim iniciativa přinese počáteční náklady na její zavedení, které by byly v dlouhodobém horizontu vyrovnány úsporami u opakujících se nákladů. Vnitrostátní orgány by se musely přizpůsobit novým postupům a investovat do odborné přípravy. Avšak poté by těžily ze zefektivnění a centralizace a jasného právního rámce upravujícího žádosti o přístup k údajům, které by měly vést k vyšší efektivnosti. Jelikož by upřednostňovaná možnost snížila tlak na kanály justiční spolupráce, došlo by podobně v zemích, které jsou příjemci žádostí, ke snížení počtu žádostí, které musí zpracovat. Poskytovatelé služeb by se museli přizpůsobit novému legislativnímu rámci zavedením (nových) postupů a vyškolením zaměstnanců. Harmonizovaný rámec by na druhou stranu mohl snížit zátěž těch poskytovatelů, kteří v současnosti odpovídají na žádosti o neobsahové údaje, které musí posuzovat podle různých zákonů jednotlivých členských států. Právní jistota a normalizace postupů by měly mít kladný dopad i na malé a střední podniky, jelikož by zmírnily administrativní zátěž a měly příznivý vliv na konkurenceschopnost. Obecně se též očekává, že iniciativa by pro ně představovala úspory. •Základní práva Návrh by potenciálně mohl mít dopad na řadu základních práv: ·práva fyzických osob, k jejichž údajům se přistupuje: právo na ochranu osobních údajů, právo na respektování soukromého a rodinného života, právo na svobodu projevu, právo na obhajobu, právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces, ·práva poskytovatelů služeb: právo na svobodu podnikání, právo na účinnou právní ochranu, ·práva všech občanů: právo na svobodu a bezpečnost.

S ohledem na relevantní acquis o ochraně údajů jsou do navrhovaného nařízení zahrnuty dostatečné a důležité záruky s cílem zajistit ochranu práv těchto osob. Jelikož příkazy lze vydávat pouze v trestních řízeních a ve srovnatelných vnitrostátních situacích během přípravné i soudní fáze, jsou použitelné všechny trestněprávní procesní záruky. Mezi ty patří zejména právo na spravedlivý proces zakotvené v článku 6 Evropské úmluvy o lidských právech a v článcích 47 a 48 Listiny základních práv. Patří sem i příslušné právní předpisy na úrovni EU týkající se procesních práv v trestním řízení: směrnice 2010/64/EU o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení, směrnice 2012/13/EU o právu na informace o právech a poplatcích a o přístupu ke spisu, směrnice 2013/48/EU o právu na přístup k obhájci a právu na komunikaci s příbuznými v případě zatčení a zajištění, směrnice 2016/343, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem, směrnice 2016/800 o procesních zárukách pro děti a směrnice 2016/1919 o právní pomoci pro podezřelé nebo obviněné osoby v trestním řízení a pro osoby vyžádané v rámci řízení týkajícího se evropského zatýkacího rozkazu. Konkrétněji vzato předchozí zásah justičního orgánu při vydání příkazu zajišťuje ověření zákonnosti opatření a jeho nezbytnost a přiměřenost konkrétnímu případu. Zajišťuje rovněž, aby příkaz nepřiměřeně nezasahoval do základních práv, včetně účinků právních zásad, jako je povinnost mlčenlivosti. Vydávající orgán musí v každém jednotlivém případě zajistit, aby opatření bylo nezbytné a přiměřené, a to i s ohledem na závažnost vyšetřovaného trestného činu. Součástí návrhu jsou i prahové hodnoty pro údaje o transakcích a obsahu, které zajišťují, aby byl evropský předávací příkaz používán pouze u závažnějších forem trestných činů v souvislosti s takovými údaji. Výslovně je řešeno i právo na účinnou právní ochranu pro osoby, jejichž údaje jsou požadovány. Během soudního řízení ve vydávajícím státě musí být brány v úvahu též uznané imunity a výsady některých profesí, jako jsou právníci, jakož i základní zájmy národní bezpečnosti nebo obrany ve státě adresáta. Přezkum justičním orgánem zde slouží jako další záruka. Jelikož příkaz je závazné opatření, má dopad i na práva poskytovatelů služeb, zejména na svobodu podnikání. Návrh obsahuje právo poskytovatele služeb vznášet ve vydávajícím členském státě určité nároky, např. pokud příkaz nevydal nebo nepotvrdil justiční orgán. Je-li příkaz předán k vymáhání vymáhajícímu státu, může vymáhající orgán rozhodnout, že příkaz neuzná nebo nebude vymáhat, pokud jsou při obdržení zjevné některé z omezených důvodů pro odpor, a po konzultaci s vydávajícím orgánem. Navíc pokud by byl zahájen vymáhací postup, bude před vymáhajícím orgánem na základě některého z takových omezených důvodů moci podat odpor proti příkazu sám adresát. To zahrnuje například případy, kdy je zjevné, že příkaz nevydal nebo nepotvrdil příslušný orgán, nebo kdy by plnění očividně porušilo Listinu základních práv nebo by bylo očividně nepatřičné. To však nevylučuje právo adresáta na účinný opravný prostředek proti rozhodnutí ukládajícímu sankci. Možným problémem v souvislosti s opatřeními EU v této oblasti je možnost, že by to mohlo vést k tomu, že by třetí země zavedly reciproční povinnosti pro poskytovatele služeb v EU, které by nebyly v souladu s podmínkami základních práv EU, včetně vysoké úrovně ochrany údajů zajišťované acquis EU. Návrh řeší tuto situaci dvěma způsoby: zaprvé tím, že poskytuje opatření, které obsahuje silné záruky a výslovné odkazy na podmínky a záruky, jež jsou již nedílnou součástí acquis EU, a slouží tak jako model pro zahraniční právní předpisy, a zadruhé tím, že obsahuje zvláštní ustanovení o „rozporných povinnostech“, které poskytovatelům služeb umožní upozornit na rozporné povinnosti, jimž čelí, a iniciovat tak soudní přezkum. Toto ustanovení má zajistit dodržování jak obecných předpisů o blokování, například zákon USA o důvěrnosti elektronické komunikace (U.S. Electronic Communications Privacy Act, dále jen „zákon ECPA“), který s výjimkou několika málo okolností zakazuje sdělování údajů o obsahu v jeho geografické oblasti působnosti, tak zákonů, které zveřejnění obecně nezakazují, ale mohou tak učinit v jednotlivých případech. U případů souvisejících se zákonem ECPA může být v některých situacích zamezeno přístupu k údajům o obsahu, a hlavním nástrojem k přístupu k údajům by proto měla zůstat vzájemná právní pomoc. Avšak vzhledem ke změnám, které přineslo přijetí zákona CLOUD, by předpis o blokování mohl být zrušen, pokud by EU uzavřela s USA dohodu. Kolize norem mohou ještě více omezit další mezinárodní dohody s jinými klíčovými partnery. Vzhledem k výše uvedenému jsou opatření v tomto návrhu slučitelná se základními právy. 4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY Legislativní návrh nařízení nemá dopad na rozpočet Unie. 5.OSTATNÍ PRVKY •Plány provádění a způsob monitorování, hodnocení a podávání zpráv Nařízení je přímo použitelné v Unii. Budou ho přímo uplatňovat osoby z praxe bez nutnosti upravovat vnitřní právní systémy. Nařízení bude vyhodnoceno a zprávu Evropskému parlamentu a Radě předloží Komise nejpozději pět let po jeho vstupu v platnost. Na základě zjištění zprávy, zejména na základě toho, zda v nařízení zůstaly nějaké nedostatky, které jsou relevantní v praxi, a s ohledem na technický vývoj posoudí Komise nutnost rozšířit oblast působnosti nařízení. V případě potřeby předloží Komise návrhy úprav tohoto nařízení. Členské státy poskytnou Komisi informace nezbytné pro přípravu této zprávy. Členské státy shromáždí údaje nezbytné pro každoroční monitorování nařízení. V případě potřeby vydá Komise pro poskytovatele služeb pokyny, jak mají plnit povinnosti podle nařízení. •Podrobné vysvětlení konkrétních ustanovení návrhu NAŘÍZENÍ Článek Bod odůvodnění I. Předmět, definice a oblast působnosti 1. Předmět 1–15 2. Definice 16–23 3. Oblast působnosti 24–27 II. Evropský předávací příkaz, evropský uchovávací příkaz a certifikáty, právní zástupce 4. Vydávající orgán 30 5. Podmínky pro vydání evropského předávacího příkazu 28–29, 31–35 6. Podmínky pro vydání evropského uchovávacího příkazu 36 7. Adresát evropského předávacího příkazu a evropského uchovávacího příkazu 37 8. Certifikát evropského předávacího příkazu a certifikát evropského uchovávacího příkazu 38–39 9. Provedení EPOC 40–41 10. Provedení EPOC-PR 42 11. Důvěrnost a informace o uživateli 43 12. Náhrada nákladů žádný III. Sankce a vymáhání 13. Sankce žádný 14. Vymáhací postup 44–45, 55 IV. Opravné prostředky 15. a 16. Přezkumné řízení v případě rozporných povinností vyplývajících z právních předpisů třetí země 47–53 17. Účinná právní ochrana 54 18. Zajištění výsad a imunit podle práva vymáhajícího státu 35 V. Závěrečná ustanovení 19. Monitorování a podávání zpráv 58 20. Změny certifikátů a formulářů 59–60 21. Výkon přenesené pravomoci 60 22. Oznámení žádný 23. Vztah k evropským vyšetřovacím příkazům 61 24. Hodnocení 62 25. Vstup v platnost žádný

Tento článek stanoví obecnou oblast působnosti a účel návrhu, jímž je stanovit pravidla, podle kterých smí příslušný justiční orgán v Evropské unii nařídit prostřednictvím evropského předávacího nebo uchovávacího příkazu poskytovateli služeb nabízejícímu služby v Unii, aby předal nebo uchoval elektronické důkazy. Tyto nástroje lze používat pouze v přeshraničních situacích, tzn. v situacích, kdy je poskytovatel služeb usazen nebo zastoupen v jiném členském státě. Toto nařízení dává vyšetřovacím orgánům další nástroje k získání elektronických důkazů, aniž omezuje vnitrostátním právem již dané pravomoci donutit poskytovatele služeb usazené nebo zastoupené na jejich území, aby plnili své povinnosti. Je-li poskytovatel služeb usazen nebo zastoupen v témže členském státě, uplatňují orgány tohoto členského státu k tomu, aby poskytovatele donutily k plnění jeho povinností, vnitrostátní opatření. Údaje nařízené prostřednictvím evropského předávacího příkazu by měly být poskytnuty přímo daným orgánům bez zapojení orgánů v členském státě, kde je poskytovatel služeb usazen nebo zastoupen. Nařízení se též odklání od umístění údajů coby určujícího spojovacího faktoru, jelikož uchovávání údajů nemá zpravidla za následek žádnou kontrolu ze strany státu, na jehož území jsou údaje uchovávány. Takové uchovávání určuje ve většině případů sám poskytovatel na základě obchodních hledisek. Kromě toho je nařízení též použitelné za předpokladu, že poskytovatelé služeb nejsou usazeni nebo zastoupeni v Unii, ale nabízejí v Unii služby. To odráží čl. 3 odst. 1. Pokud návrh odkazuje na poskytovatele služeb usazeného nebo zastoupeného v členském státě prostřednictvím právního zástupce, samotné ustanovení právního zástupce nezakládá provozovnu poskytovatele služeb pro účely tohoto nařízení. V čl. 1 odst. 2 se připomíná, že tímto nařízením není změněna povinnost dodržovat základní práva a právní zásady zakotvené v článku 6 Smlouvy o EU. Článek 2: Definice Tento článek stanoví definice, které jsou použity v celém nástroji. Do oblasti působnosti nařízení spadají následující typy poskytovatelů služeb: poskytovatelé služeb elektronické komunikace, poskytovatelé služeb informační společnosti, u kterých je určující složkou služby poskytované uživateli uchovávání údajů, včetně sociálních sítí, nakolik je nelze kvalifikovat jako služby elektronické komunikace, internetová tržiště umožňující transakce mezi jejich uživateli (např. spotřebiteli nebo podniky) a jiní poskytovatelé hostingových služeb a poskytovatelé služeb v oblasti číslování a názvů internetových domén. Do oblasti působnosti nařízení spadají poskytovatelé služeb elektronické komunikace definovaných [ve směrnici, kterou se zřizuje evropský kodex pro elektronické komunikace]. Tradiční telekomunikační služby, spotřebitelé a podniky stále více spoléhají namísto tradičních komunikačních služeb na nové internetové služby umožňující interpersonální komunikaci, jako například VoIP, výměna rychlých zpráv (instant messaging) a e-mailové služby. Tyto služby by společně se sociálními sítěmi, jako je Twitter a Facebook, které uživatelům umožňují sdílet obsah, měly být do tohoto návrhu též zahrnuty. V mnoha případech se údaje již neuchovávají v zařízení uživatele, ale jsou zpřístupněny v cloudové infrastruktuře umožňující v zásadě přístup odkudkoli. Poskytovatelé služeb nemusí být usazeni nebo mít servery v každé jurisdikci a místo toho k uchovávání údajů a poskytování svých služeb využívají centralizovanou administrativu a decentralizované systémy. Činí tak proto, aby dosáhli optimálního vyrovnání zátěže a zkrátili prodlení při reagování na žádosti uživatelů o údaje. Ke zrychlení dodávání obsahu jeho zkopírováním na několika serverech rozmístěných po světě se obvykle používají sítě pro doručování obsahu (CDN). Díky tomu mohou společnosti poskytovat obsah ze serveru, který má uživatel nejblíže nebo ze kterého probíhá komunikace méně přetíženou sítí. Aby byl zohledněn tento vývoj, zahrnují definice cloudové a jiné hostingové služby, které poskytují širokou škálu výpočetních prostředků, jako jsou sítě, servery nebo jiná infrastruktura, úložiště, aplikace a služby, které umožňují uchovávat data pro různé účely. Nástroj se vztahuje i na digitální tržiště, díky nimž mohou spotřebitelé a/nebo podniky uskutečňovat transakce prostřednictvím on-line prodeje nebo smluv o službách. Takové transakce probíhají buď na webové stránce internetového tržiště, nebo na webové stránce obchodníka, který využívá počítačové služby poskytované internetovým tržištěm. Je to tudíž toto tržiště, které vlastní elektronické důkazy, jež mohou být potřebné v průběhu trestních řízení. Služby, u kterých uchovávání údajů není určující složkou, do návrhu zahrnuty nejsou. Ačkoli většina služeb dodávaných poskytovateli obsahuje nějakou formu uchovávání údajů, zejména tam, kde jsou dodávány on-line na dálku, lze odlišit služby, u kterých uchovávání údajů není jejich hlavním znakem, nýbrž jen doplňkovou vlastností, např. právní, architektonické, inženýrské a účetní služky poskytované on-line na dálku. Pro trestní řízení mohou mít význam údaje, kterými disponují poskytovatelé služeb internetové infrastruktury, jako jsou registrátoři a registry názvů domén a poskytovatelé služeb zajištění soukromí a proxy serverů nebo regionální internetové registry adres internetových protokolů, jelikož takové údaje mohou poskytovat stopy umožňující identifikaci fyzické či právnické osoby zapojené do trestné činnosti. Kategorie údajů, které příslušné orgány mohou získat díky evropskému předávacímu příkazu, zahrnují údaje o účastníkovi, údaje o přístupu, údaje o transakcích (tyto tři kategorie jsou obecně označovány společně jako „neobsahové údaje“) a údaje o uloženém obsahu. Toto rozdělení, kromě údajů o přístupu, existuje v právních řádech mnoha členských států a též v právních rámcích zemí mimo EU. Všechny kategorie obsahují osobní údaje, a vztahují se tak na ně záruky podle acquis EU o ochraně údajů. Intenzita dopadu na základní práva se mezi nimi různí, zejména mezi údaji o účastníkovi na jedné straně a údaji o transakcích a obsahu na straně druhé. Je zásadní, aby nástroj obsáhl všechny tyto kategorie: údaje o účastníkovi a přístupu jsou často výchozím bodem pro získání vodítek k totožnosti podezřelé osoby při vyšetřování. Údaje o transakcích a obsahu mohou být zase nejrelevantnější jako důkazní materiál. Z důvodu různé míry zásahu do základních práv je důvodné spojit různé podmínky s údaji o účastníkovi na jedné straně a s údaji o transakcích a obsahu na straně druhé, jak je provedeno v několika ustanoveních nařízení. Je vhodné vyčlenit údaje o přístupu jako zvláštní kategorii údajů použitou v tomto nařízení. Údaje o přístupu tak, jak jsou zde definovány, jsou využívány pro týž cíl jako údaje o účastníkovi, tj. identifikovat uživatele, a míra zásahu do základních práv je podobná. Měly by tudíž podléhat stejným podmínkám jako údaje o účastníkovi. Tento návrh tak zavádí novou kategorii údajů, s níž je třeba zacházet jako s údaji o účastníkovi, pokud je sledován stejný cíl. Článek 2 definuje členské státy a orgány, které by mohly být do postupu zapojeny. Definice vydávajícího orgánu je zahrnuta do článku 4. Naléhavé případy jsou výjimečné situace, které pravidelně vyžadují včasnou reakci poskytovatelů služeb a pro které budou platit zvláštní podmínky. Jsou proto v tomto článku definovány samostatně. Článek 3: Oblast působnosti Tento článek stanoví oblast působnosti návrhu. Nařízení se vztahuje na všechny poskytovatele služeb, kteří nabízejí služby v Unii, včetně poskytovatelů služeb, kteří v Unii nejsou usazeni. Aktivní nabízení služeb v Unii se všemi výhodami z toho vyplývajícími odůvodňuje to, že se nařízení vztahuje i na tyto poskytovatele služeb, a vytváří rovné podmínky pro účastníky na týchž trzích. Navíc nezahrnutím těchto poskytovatelů služeb by vznikla mezera, které by pachatelé trestné činnosti využili k obcházení oblasti působnosti nařízení.

Aby orgány zjistily, zda jsou služby nabízeny, musí posoudit, zda poskytovatel služeb umožňuje právnickým nebo fyzickým osobám v jednom či více členských státech využívat jeho služby. Avšak pouhá dostupnost služby (která by mohla vyplynout i z dostupnosti webové stránky, e-mailové adresy a jiných kontaktních údajů poskytovatele služeb či zprostředkovatele) by neměla být dostatečnou podmínkou pro použití tohoto nařízení. Pro zjištění dostatečné vazby mezi poskytovatelem a územím, kde nabízí své služby, je vyžadováno podstatné spojení mezi těmito členskými státy. Takové podstatné spojení existuje v případě, že má poskytovatel služeb provozovnu v jednom nebo více členských státech. Pokud v Unii provozovnu nemá, mělo by být kritérium podstatného spojení s Unií posuzováno na základě existence významného počtu uživatelů v jednom nebo více členských státech nebo zacílení činností na jeden nebo více členských států. Zacílení činností na jeden nebo více členských států lze určit na základě všech relevantních okolností, včetně takových faktorů, jako je používání jazyka či měny obecně používaných v daném členském státě. Zacílení činností na některý členský stát by mohlo být též odvozeno od dostupnosti aplikace v příslušném národním obchodě s aplikacemi, od poskytování místních reklam nebo reklam v jazyce používaném v daném členském státě, od využívání jakýchkoli informací pocházejících od osob v členských státech v průběhu jeho činností nebo od řešení vztahů se zákazníky, např. poskytováním zákaznického servisu v jazyce obecně používaném v daném členském státě. Podstatné spojení je třeba předpokládat i v případě, že poskytovatel služeb zaměřuje své činnosti na jeden nebo více členských států, jak stanoví čl. 17 odst. 1 písm. c) nařízení 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Evropský předávací příkaz a evropský uchovávací příkaz jsou vyšetřovací opatření, která lze vydávat pouze při trestních vyšetřováních nebo trestních řízeních u konkrétních trestných činů. Vazba na konkrétní vyšetřování je odlišuje od preventivních opatření nebo povinností uchovávat údaje stanovených zákonem a zajišťuje uplatňování procesních práv použitelných na trestní řízení. Předpokladem pro použití nařízení je tudíž příslušnost zahájit vyšetřování konkrétního trestného činu. Doplňujícím požadavkem je, že žádané údaje musí souviset se službami, které poskytovatel služeb nabízí v Unii. Kapitola 2: Evropský předávací příkaz, evropský uchovávací příkaz a certifikáty Článek 4: Vydávající orgán Při vydávání evropského předávacího nebo uchovávacího příkazu musí být justiční orgán vždy zapojen jako vydávající nebo potvrzující orgán. U příkazů k předání údajů o transakcích a obsahu je vyžadován soudce nebo soud. U údajů o účastníkovi nebo přístupu to může učinit i státní zástupce. Článek 5: Podmínky pro vydání evropského předávacího příkazu Článek 5 stanoví podmínky pro vydání evropského předávacího příkazu. Musí je posoudit vydávající justiční orgán. Evropský předávací příkaz může být vydán pouze za předpokladu, že je to v individuálním případě nezbytné a přiměřené. Měl by být navíc vydán pouze za předpokladu, že by ve srovnatelné vnitrostátní situaci ve vydávajícím státě bylo k dispozici obdobné opatření. Příkazy k předání údajů o účastníkovi a údajů o přístupu lze vydat v souvislosti s jakýmkoli trestným činem. Na údaje o transakcích a obsahu by se měly vztahovat přísnější požadavky, aby odrážely citlivější povahu takových údajů a odpovídající vyšší míru invazivnosti příkazů u takových údajů v porovnání s údaji o účastníkovi a přístupu. Příkazy lze tudíž vydávat u trestných činů, pro které je stanoven maximální trest odnětí svobody v délce nejméně tři roky. Stanovení prahové hodnoty na základě maximálního trestu odnětí svobody umožňuje přiměřenější přístup společně s několika dalšími podmínkami a zárukami ex ante a ex post, aby bylo zajištěno dodržování přiměřenosti a práv dotčených osob. Prahová hodnota by současně neměla snižovat účinnost nástroje a jeho používání v praxi. Členské státy uplatňují různá maxima pro tresty, která souvisejí s jejich vnitrostátním systémem. Vnitrostátní trestní zákoníky se různí a nejsou harmonizovány. Je tomu tak v případě trestných činů a sankcí na ně použitelných. Vnitrostátní procesní zákoníky se liší i z hlediska prahových hodnot pro získání údajů o transakcích nebo obsahu: některé členské státy neurčují žádné konkrétní prahové hodnoty, jiné stanovují seznam trestných činů. Tříletá prahová hodnota omezuje oblast působnosti nástroje na závažnější trestné činy, aniž nadměrně omezuje možnosti jeho využití v praxi. Tato prahová hodnota vylučuje z oblasti působnosti širokou škálu trestných činů v závislosti na trestním zákoníku členského státu (například v některých členských státech podíl na činnosti zločinného spolčení a únosu, ale též takové trestné činy, jako je drobná krádež, podvod a napadení, u nichž může být použití přeshraničního předávacího příkazu žádajícího o citlivější údaje považováno za nepřiměřené). Na druhou stranu zahrnuje tříletá prahová hodnota trestné činy, které vyžadují účinnější přístup, jako je členství ve zločinném spolčení, financování teroristických skupin, podpora nebo propagace zločinného spolčení, teroristický výcvik, některé trestné činy spáchané s teroristickým záměrem a příprava trestného činu s teroristickým záměrem nebo příprava k braní rukojmí, které by jinak byly vyloučeny, pokud by se v závislosti na členském státě uplatňovala vyšší prahová hodnota. Tato prahová hodnota byla zvolena proto, aby u všech členských států byla zajištěna rovnováha mezi efektivností trestních vyšetřování a ochranou práv a přiměřeností. Prahová hodnota má i výhodu v tom, že je snadno použitelná v praxi. Kromě toho příkazy k předání údajů o transakcích nebo obsahu lze vydat i u specifických harmonizovaných trestných činů vyjmenovaných v ustanovení, pro které budou důkazy zpravidla k dispozici většinou pouze v elektronické formě. To odůvodňuje uplatňování nařízení též v případech, kdy je maximální trest odnětí svobody nižší než výše uvedená prahová hodnota, jinak by tyto trestné činy nemohly být řádně vyšetřeny, což by mohlo vést k beztrestnosti. Trestné činy jsou specifickými ustanoveními: i) rámcového rozhodnutí Rady 2001/413/SVV o potírání podvodů a padělání bezhotovostních platebních prostředků, ii) směrnice 2011/93/EU o boji proti pohlavnímu zneužívání a pohlavnímu vykořisťování dětí a proti dětské pornografii, kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2004/68/SVV, a iii) směrnice 2013/40/EU o útocích na informační systémy a nahrazení rámcového rozhodnutí Rady 2005/222/SVV. Příkazy lze vydávat i u trestných činů vyjmenovaných ve směrnici 2017/541/EU o boji proti terorismu, kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2002/475/SVV a mění rozhodnutí Rady 2005/671/SVV. Některé z těchto trestných činů mají minimální maximální prahové hodnoty alespoň jeden rok, jiné dva roky, ale žádný nemá maximální prahovou hodnotu nižší než jeden rok. Článek též stanoví povinné informace, které musí evropský předávací příkaz obsahovat, aby poskytovatel služeb mohl požadované údaje identifikovat a předat. Součástí evropského předávacího příkazu je i odůvodnění s vysvětlením nezbytnosti a přiměřenosti tohoto opatření. Evropský předávací příkaz se provádí vydáním certifikátu evropského předávacího příkazu (EPOC) (viz článek 8), který je přeložen a zaslán poskytovateli služeb. EPOC obsahuje stejné povinné informace jako příkaz, kromě důvodů pro nezbytnost a přiměřenost opatření nebo dalších podrobností o případu. V situacích, kdy jsou žádané údaje uloženy nebo zpracovány jako součást infrastruktury poskytované společnosti poskytovatelem služeb, zpravidla v případě hostingových nebo softwarových služeb, by měla být prvotním adresátem žádosti vyšetřovacích orgánů sama společnost. To může vyžadovat evropský vyšetřovací příkaz nebo postup vzájemné právní pomoci, pokud by společnost nebyla poskytovatelem služeb zahrnutým do oblasti působnosti tohoto nařízení. Poskytovateli služeb může být evropský předávací příkaz adresován pouze v případě, kdy by nebylo vhodné adresovat žádost společnosti, zejména pokud by to ohrozilo vyšetřování, například v případech, kdy je vyšetřována sama společnost. Před vydáním evropského předávacího příkazu musí vydávající orgán též zohlednit potenciální imunity a výsady podle práva členského státu poskytovatele služeb nebo jakýkoli dopad na základní zájmy tohoto členského státu, jako je národní bezpečnost a obrana. Cílem tohoto ustanovení je zajistit, aby ve vydávajícím státě byly brány v úvahu imunity a výsady, které chrání žádané údaje v členském státě poskytovatele služeb, zejména pokud poskytují vyšší ochranu než právo vydávajícího státu. Článek 6: Podmínky pro vydání evropského uchovávacího příkazu Na evropský uchovávací příkaz se vztahují obdobné podmínky jako na evropský předávací příkaz. Lze ho vydat u jakéhokoli trestného činu v souladu s ostatními podmínkami podle článku 6. Jeho cílem je zabránit odstranění, smazání nebo změně příslušných údajů v situacích, kdy může dosažení předání těchto údajů trvat déle, například proto, že budou použity kanály justiční spolupráce. Například vzhledem k tomu, že evropský vyšetřovací příkaz může být obecně vydán u jakéhokoli trestného činu bez jeho omezení na jakékoli prahové hodnoty, není omezen ani evropský uchovávací příkaz. Jinak by tento nástroj nebyl účinný. Aby vyšetřovací orgány mohly jednat rychle, a vzhledem k tomu, že následující žádostí bude příslušná žádost o předání údajů, v níž budou opět ověřeny všechny podmínky, může evropské uchovávací příkazy vydávat nebo potvrzovat i státní zástupce. Článek 7: Adresát evropského předávacího příkazu nebo evropského uchovávacího příkazu Evropské předávací příkazy a evropské uchovávací příkazy by měly být adresovány právnímu zástupci ustanovenému poskytovatelem služeb za účelem shromažďování důkazů v trestním řízení v souladu se směrnicí, kterou se stanoví harmonizovaná pravidla pro jmenování právních zástupců za účelem shromažďování důkazů v trestním řízení. Jejich předání bude v podobě certifikátu evropského předávacího příkazu (dále jen „EPOC“) nebo certifikátu evropského uchovávacího příkazu (dále jen „EPOC-PR“) podle článku 8. Tento právní zástupce bude odpovědný za jejich přijetí a včasné a úplné provedení. Poskytovatelé služeb si tak mohou vybrat, jak se zorganizují, aby údaje nařízené orgány členského státu předaly.

Nebyl-li jmenován žádný právní zástupce, mohou být příkazy adresovány jakékoli provozovně poskytovatele služeb v Unii. Tato záložní možnost má zajistit účinnost systému v případě, že poskytovatel služeb (dosud) nejmenoval zvláštního zástupce, například pokud v souladu se směrnicí není povinen jmenovat právního zástupce, protože poskytovatelé služeb jsou usazeni a působí pouze v jednom členském státě, nebo v případech, kdy povinnost jmenovat právního zástupce ještě není v platnosti, před lhůtou k provedení směrnice. V případě neplnění ze strany právního zástupce, nastávají dvě situace, kdy se vydávající orgán může obrátit na kteroukoli provozovnu poskytovatele služeb v Unii: v naléhavých případech uvedených v čl. 9 odst. 2 a v případech, kdy právní zástupce neplní své povinnosti podle článků 9 a 10 a kdy se vydávající orgán domnívá, že existují zjevná rizika ztráty údajů. Článek 8: Certifikát evropského předávacího a uchovávacího příkazu Certifikáty EPOC a EPOC-PR slouží k předávání příkazů adresátovi definovanému v článku 7. Vzory obou certifikátů jsou stanoveny v příloze I a II nařízení; musí být přeloženy do jednoho z úředních jazyků členského státu, kde se nachází adresát. Poskytovatel služeb může prohlásit, že příkazy budou akceptovány též v jiných úředních jazycích Unie. Cílem certifikátů je poskytnout adresátovi všechny nezbytné informace ve standardizovaném formátu, který minimalizuje příčiny chyb, umožňuje snadnou identifikaci údajů a co nejvíce vyhýbá se volnému textu, což snižuje náklady na překlad. Úplné odůvodnění s důvody pro nezbytnost a přiměřenost nebo další podrobnosti o případu se do certifikátu neuvádějí, aby nedošlo k ohrožení vyšetřování. Bude je třeba uvést až na samotném příkazu, aby bylo později podezřelé osobě umožněno napadnout je během trestního řízení. Někteří poskytovatelé služeb již zavedly platformy k podávání žádostí ze strany orgánů činných v trestním řízení. Nařízení používání těchto platforem nebrání, jelikož nabízí mnoho výhod, včetně možnosti snadné autentizace a bezpečného přenosu údajů. Tyto platformy však musí umožňovat podávání certifikátů EPOC a EPOC-PR ve formátu stanoveném v přílohách I a II, bez nutnosti žádat o dodatečné údaje ohledně příkazu. Také platformy zavedené členskými státy nebo institucemi Unie mohou představovat bezpečný prostředek přenosu a usnadňovat autentizaci příkazů a sběr statistik. Zváženo by mělo být i případné rozšíření platforem eCodex a SIRIUS o bezpečné připojení s poskytovateli služeb pro účely přenosu certifikátů EPOC a EPOC-PR a případně odpovědí poskytovatelů služeb. Článek 9: Provedení certifikátu EPOC Článek 9 stanoví povinnost adresátů odpovídat na certifikáty EPOC a zavádí povinné lhůty. Obvyklá lhůta činí deset dnů, přičemž orgány mohou v odůvodněných případech stanovit kratší lhůtu. V naléhavých případech, definovaných jako situace, kdy je bezprostředně ohrožen život nebo tělesná integrita osoby nebo je bezprostředně ohrožena kritická infrastruktura, činí lhůta šest hodin. Ustanovení zajišťuje též možnost dialogu mezi adresátem a vydávajícím orgánem. Pokud je certifikát EPOC neúplný, očividně nesprávný nebo neobsahuje dostatečné informace, aby poskytovatel služeb mohl EPOC provést, kontaktuje adresát vydávající orgán a požádá o objasnění, přičemž použije formulář uvedený v příloze III. Adresát vydávající orgán informuje též v případech, kdy údaje nemůže poskytnout z důvodu vyšší moci nebo faktické nemožnosti. To se stává například tehdy, kdy osoba, jejíž údaje jsou požadovány, nebyla zákazníkem této služby, nebo kdy – například v rámci jiných povinností zachovávat soukromí – poskytovatel služeb údaje ze zákona smazal předtím, než on nebo jeho právní zástupce obdrželi příkaz. Vydávající orgán by si musel být těchto okolností vědom, aby reagoval rychle, aby například získal elektronické důkazy od jiného poskytovatele služeb a aby nezahájil vymáhací postup, pokud by to nemělo žádný smysl. Pokud adresát neposkytne žádné informace nebo je neposkytne vyčerpávajícím způsobem či včas z jiných důvodů, než jsou důvody uvedené výše, musí vydávající orgán informovat o důvodech ve formuláři uvedeném v příloze III. Adresáti tedy mohou před vydávajícím orgánem vznést jakoukoli otázku související s prováděním certifikátu EPOC. Vydávající orgán tak může opravit nebo znovu zvážit EPOC v rané fázi před fází vymáhání. Pokud nejsou údaje předány okamžitě, zejména v případech, kdy je zahájen dialog mezi adresátem a vydávajícím orgánem, což znamená, že lhůty podle čl. 9 odst. 1 nebudou dodrženy, má poskytovatel služeb po obdržení certifikátu EPOC povinnost údaje, pokud je lze identifikovat, uchovat, aby předešel jejich ztrátě. Uchování se může týkat objasněného certifikátu EPOC nebo následné žádosti v rámci vzájemné právní pomoci nebo evropského vyšetřovacího příkazu, která bude zaslána místo původního certifikátu EPOC. Článek 10: Provedení certifikátu EPOC-PR Provedení certifikátu EPOC-PR požaduje uchování údajů dostupných v době obdržení příkazu. Poskytovatelé služeb by měli uchovat údaje tak dlouho, jak to bude nezbytné k předání požadovaných údajů, pokud vydávající orgán do 60 dnů po vydání příkazu potvrdí, že vydal následnou žádost o předání. To vyžaduje, aby byly podniknuty alespoň některé formální kroky, například zaslání žádosti o překlad v rámci vzájemné právní pomoci. Na druhou stranu by žádosti o uchování měly být podávány nebo udržovány tak dlouho, jak to bude nezbytné k umožnění následné žádosti o předání těchto údajů. Aby se předešlo zbytečnému nebo nadměrně dlouhému uložení, informuje orgán, který vydal evropský uchovávací příkaz, adresáta, jakmile se rozhodne o nevydání předávacího příkazu nebo žádosti o justiční spolupráci nebo o jejich stažení. Toto ustanovení zajišťuje též možnost dialogu mezi adresátem a vydávajícím orgánem, podobnou ustanovením článku 9. Pokud je certifikát EPOC-PR neúplný, očividně nesprávný nebo neobsahuje dostatečné informace, aby poskytovatel služeb mohl EPOC-PR provést, kontaktuje adresát vydávající orgán a požádá o objasnění, přičemž použije formulář uvedený v příloze III. Adresát vydávající orgán informuje též v případech, kdy údaje nemůže poskytnout z důvodu okolností, které jsou pokládány za vyšší moc nebo faktickou nemožnost, nebo z jiných důvodů. Článek 11: Důvěrnost a informace o uživateli Důvěrnost probíhajícího vyšetřování, včetně skutečnosti, že byl vydán příkaz k získání příslušných údajů, musí být chráněna. Tento článek je inspirován článkem 19 směrnice o evropském vyšetřovacím příkazu. Stanoví povinnost adresáta, a nejsou-li totožní, poskytovatele služeb zachovat důvěrnost certifikátu EPOC nebo EPOC-PR, zejména tím, že v souladu s článkem 23 nařízení obecného nařízení o ochraně osobních údajů neinformuje osobu, jejíž údaje vydávající orgán žádá, aby bylo chráněno vyšetřování trestných činů. Na druhé straně je důležité, i pro uplatnění právních prostředků, aby osoba, jejíž údaje byly žádány, byla informována. Pokud tak neučiní poskytovatel služeb na žádost vydávajícího orgánu, informuje vydávající orgán danou osobu v souladu s článkem 13 směrnice o ochraně údajů při vymáhání práva, jakmile pomine riziko ohrožení vyšetřování, a zahrne informace o dostupných právních prostředcích. Z důvodu menšího zásahu do dotčených práv nejsou takové informace poskytovány v případě evropského uchovávacího příkazu, nýbrž pouze v případě evropských předávacích příkazů. Článek 12: Náhrada nákladů Pokud tak vnitrostátní právo vydávajícího státu stanoví pro vnitrostátní příkazy v obdobných vnitrostátních případech, mohou poskytovatelé služeb požádat o náhradu svých nákladů vydávajícím státem v souladu s vnitrostátním právem vydávajícího státu. To zajišťuje rovné zacházení s poskytovateli služeb, jimž je adresován vnitrostátní příkaz, a s poskytovateli služeb, jimž je adresován certifikát EPOC stejným členským státem, pokud se tento členský stát rozhodl nahradit náklady některým poskytovatelům služeb. Na druhou stranu navrhované nařízení neharmonizuje náhradu nákladů, jelikož členské státy mají v tomto ohledu různé preference.

O náhradu nákladů může požádat buď přímo poskytovatel služeb, nebo jeho právní zástupce. Náklady mohou být nahrazeny pouze jednou. Kapitola 3: Sankce a vymáhání Článek 13: Sankce Členské státy zajistí, aby byly dostupné účinné, přiměřené a odrazující peněžité pokuty pro případ, že poskytovatelé služeb nesplní své závazky podle článků 9, 10 nebo 11. Tím nejsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy pro ukládání trestních sankcí pro takové situace. Článek 14: Vymáhací postup Článek 14 stanoví postup pro vymáhání příkazů v případě neplnění s pomocí členského státu, v němž se nachází adresát předávaného certifikátu. Podle toho, kdo je počátečním adresátem, je to buď členský stát poskytovatele služeb, nebo členský stát právního zástupce. Vydávající orgán předává celý příkaz včetně odůvodnění nezbytnosti a přiměřenosti, provázený certifikátem, příslušnému orgánu ve vymáhajícím státě, který ho vymáhá v souladu se svým vnitrostátním právem a v případě potřeby pomocí sankcí uvedených v článku 13. Je-li příkaz předán k vymáhání vymáhajícímu státu, může vymáhající orgán rozhodnout, že příkaz neuzná a nebude vymáhat, pokud se při obdržení domnívá, že je použitelný jeden z omezených důvodů pro odpor, a po konzultaci s vydávajícím orgánem. Navíc pokud by byl zahájen vymáhací postup, bude před vymáhajícím orgánem moci podat odpor proti příkazu sám adresát. Adresát tak může učinit na základě jakéhokoli z takových důvodů, vyjma imunit a výsad, ale včetně případů, kdy je zjevné, že příkaz nevydal nebo nepotvrdil příslušný orgán nebo že by splnění očividně porušilo Listinu základních práv Evropské unie nebo by bylo očividně nepatřičné. Například příkaz požadující předání údajů o obsahu týkajících se nedefinované třídy osob v zeměpisné oblasti nebo bez vazby na konkrétní trestní řízení by očividně ignoroval podmínky pro vydání evropského předávacího příkazu stanovené v tomto nařízení a byl by zjevný již z obsahu samotného certifikátu. Další důvody může uplatnit pouze osoba, jejíž údaje jsou žádány, v rámci právních prostředků ve vydávajícím státě (viz článek 17 níže). Poskytovatelé služeb mají navíc k dispozici právní prostředek proti rozhodnutí vymáhajícího orgánu o uložení pokuty. Vymáhací postup obsahuje několik lhůt pro vymáhající a vydávající orgán, aby se předešlo dalším prodlením během tohoto postupu. Kapitola 4: Opravné prostředky Články 15 a 16: Přezkumné řízení v případě rozporných povinností vyplývajících z práva třetí země Články 15 a 16 stanoví přezkumné řízení v případě, že poskytovatelé služeb, kteří mají ústředí v třetích zemích, čelí rozporným povinnostem. Tato ustanovení mají též velký význam, pokud jde o ochranu individuálních práv a mezinárodní zdvořilost. Svým vysokým standardem se snaží vést třetí země k tomu, aby podobnou úroveň ochrany zajistily i ony. V opačné situaci, kdy se orgány třetí země snaží získat údaje o občanovi EU od poskytovatele služeb v EU, mohou takovému sdělení podobně zabránit právní předpisy Unie nebo členských států chránící základní práva, např. acquis o ochraně údajů. Evropská unie očekává, že třetí země budou takové zákazy respektovat stejně jako tento návrh. Postup v článku 15 může adresát iniciovat, pokud by plnění evropského předávacího příkazu způsobilo porušení právního předpisu či předpisů třetí země, která zakazuje sdělování údajů z těch důvodů, že je to nezbytné buď pro ochranu základních práv dotčených fyzických osob, nebo pro ochranu základních zájmů třetí země v souvislosti s národní bezpečností nebo obranou. Adresát musí vydávající orgán odůvodněnou námitkou informovat o důvodech svého závěru, že existují rozporné povinnosti. Taková odůvodněná námitka se nemůže opírat o pouhou skutečnost, že obdobná ustanovení v právu třetí země neexistují, ani o samotnou okolnost, že údaje jsou uloženy v třetí zemi. Odůvodněná námitka musí být podána postupem podle čl. 9 odst. 5 pro oznámení záměru nesplnit příkaz a prostřednictvím formuláře uvedeného v příloze III. Na základě této odůvodněné námitky provede vydávající orgán přezkum svého vlastního příkazu. Pokud se vydávající orgán rozhodne, že příkaz stáhne, postup skončí. Pokud chce vydávající orgán potvrdit oprávněnost příkazu, je případ předán příslušnému soudu jeho členského státu. Soud poté na základě odůvodněné námitky a s přihlédnutím ke všem relevantním skutečnostem případu posoudí, zda se na daný konkrétní případ uplatňuje právo třetí země a – pokud se uplatňuje – zda v daném konkrétním případu dochází ke kolizi. Při provádění tohoto posouzení by měl soud vzít v úvahu, zda právo třetí země místo toho, aby chránilo základní práva nebo základní zájmy třetí země související s národní bezpečností nebo obranou, se očividně snaží chránit jiné zájmy nebo je zaměřeno na ochranu nezákonných činností před žádostmi donucovacích orgánů v kontextu trestního vyšetřování. Rozhodne-li soud, že opravdu existuje rozpor s povinnostmi vyplývajícími z právních předpisů chránících základní práva fyzických osob nebo základní zájmy třetí země související s národní bezpečností nebo obranou, musí prostřednictvím vnitrostátních ústředních orgánů příslušné třetí země požádat o stanovisko této země. Pokud konzultovaná třetí země potvrdí existenci rozporu a protestuje proti výkonu příkazu, musí soud příkaz stáhnout. Vznikne-li rozpor na základě jiných právních předpisů třetí země, které neslouží k ochraně základních práv fyzických osob nebo základních zájmů třetí země souvisejících s národní bezpečností nebo obranou, rozhodne se soud na základě vyvážení zájmů, zda oprávněnost příkazu potvrdí. Podmínky stanovené v článku 9, zejména povinnosti uchovat popsané v čl. 9 odst. 6, jsou též použitelné v situacích, kdy se vyskytují rozporné povinnosti vyplývající z práva třetí země. Určí-li soud, že příkaz je oprávněný, jsou vydávající orgán a poskytovatel služeb informováni ohledně přistoupení k jeho výkonu. Je-li příkaz zrušen, může být vydán samostatný evropský uchovávací příkaz, aby byla zajištěna dostupnost údajů tam, kde by mohly být získány prostřednictvím žádosti o vzájemnou právní pomoc. Vzhledem k tomu, že výsledkem samotného evropského uchovávacího příkazu není sdělení údajů, a tudíž podobné obavy nevyvolává, je přezkumné řízení omezeno na evropský předávací příkaz. Článek 17: Účinná právní ochrana Toto ustanovení zajišťuje, aby osoby dotčené evropským předávacím příkazem měly k dispozici účinnou právní ochranu. Tyto opravné prostředky jsou uplatňovány ve vydávajícím státě v souladu s vnitrostátním právem. V případě podezřelých a obviněných osob jsou opravné prostředky zpravidla uplatňovány během trestního řízení. Pro evropský uchovávací příkaz, který sám o sobě nepovoluje sdělování údajů, nejsou k dispozici žádné konkrétní opravné prostředky mimo případů, kdy po něm následují evropský předávací příkaz nebo jiný nástroj vedoucí ke sdělení údajů, které pak vedou ke konkrétním opravným prostředkům. Na právní prostředek ve vydávajícím státě mají též právo osoby, jejichž údaje byly žádány a které nejsou podezřelé nebo obviněné v trestním řízení. Žádným z těchto práv nejsou dotčeny opravné prostředky podle směrnice o ochraně údajů při vymáhání práva a obecného nařízení o ochraně osobních údajů. Na rozdíl od toho, co je stanoveno pro poskytovatele služeb, neomezuje nařízení možné důvody pro všechny tyto osoby k napadení zákonnosti příkazu. K těmto důvodům patří nezbytnost a přiměřenost příkazu.

Uplatnění opravných prostředků ve vydávajícím státě nezatěžuje dotčené osoby nepřiměřeným způsobem. Stejně jako v případě příkazů, které jsou vymáhány prostřednictvím jiných forem justiční spolupráce, mají soudy ve vydávajícím státě nejlepší podmínky k přezkumu zákonnosti evropských předávacích příkazů, které vydaly jejich vlastní orgány, a k posouzení slučitelnosti s jejich vlastním vnitrostátním právem. Během fáze vymáhání mohou navíc adresáti samostatně podat odpor proti vymáhání certifikátů EPOC nebo EPOC-PR v jejich hostitelském členském státě na základě seznamu důvodů vyjmenovaných v nařízení (viz článek 14 výše). Článek 18: Zajištění výsad a imunit podle práva přijímajícího státu Toto ustanovení má stejný cíl jako čl. 5 odst. 7, a to zajistit, aby ve vydávajícím státě byly brány v potaz imunity a výsady, které chrání žádané údaje v členském státě poskytovatele služeb, zejména pokud jsou mezi těmito členskými státy rozdíly, jakož i základní zájmy tohoto členského státu, jako je národní bezpečnost a obrana. Článek 18 stanoví, že soud ve vydávajícím státě je musí vzít v úvahu, jako kdyby byly stanoveny podle jeho vnitrostátního práva. Z důvodu rozdílů mezi členskými státy při posuzování relevantnosti a přípustnosti důkazů dává ustanovení soudům určitou flexibilitu, pokud jde o způsob, jak je brát v úvahu. Kapitola 5: Závěrečná ustanovení Článek 19: Monitorování a podávání zpráv Tento článek po členských státech požaduje, aby hlásily konkrétní informace týkající se uplatňování nařízení s cílem pomoci Komisi při plnění jejích povinností podle článku 24. Komise zavede podrobný program pro monitorování výstupů, výsledků a dopadů tohoto nařízení. Článek 20: Změny certifikátů a formulářů Certifikáty a formuláře obsažené v přílohách I, II a III tohoto návrhu usnadní provádění certifikátu EPOC a EPOC-PR. Z tohoto důvodu je nutné, aby v budoucnosti bylo možné řešit případnou potřebu zlepšit obsah certifikátu a formuláře co nejrychleji. Změna těchto tří příloh řádným legislativním postupem neodpovídá tomuto požadavku a přílohy netvoří zásadní prvky legislativních aktů, přičemž hlavní prvky jsou definovány v článku 8. Rychlejší a flexibilnější postup pro změny prostřednictvím aktů v přenesené pravomoci je tudíž stanoven v článku 20. Článek 21: Výkon přenesené pravomoci Tento článek stanovuje podmínky, za kterých má Komise pravomoc přijmout akty v přenesené pravomoci, aby stanovila nezbytné změny certifikátu a formulářů v přílohách návrhu. Stanovuje standardní postup pro přijetí takových aktů v přenesené pravomoci. Článek 22: Oznámení Členské státy jsou povinny oznámit Komisi, kdo jsou příslušné vydávající a vymáhající orgány a které soudy jsou příslušné, pokud jde o vyřizování odůvodněných námitek poskytovatelů služeb v případě kolize norem. Článek 23: Vztah k evropským vyšetřovacím příkazům Toto ustanovení objasňuje, že nařízení nebrání orgánům členských států vydávat evropské vyšetřovací příkazy v souladu se směrnicí 2014/41/EU za účelem získání elektronických důkazů. Článek 24: Hodnocení Toto ustanovení stanoví, že Komise provádí hodnocení tohoto nařízení v souladu s pokyny Komise ke zlepšování právní úpravy a podle bodu 22 interinstitucionální dohody ze dne 13. dubna 2016. Komise pět let po vstupu navrhovaného nařízení v platnost předloží Evropskému parlamentu a Radě zprávu o zjištěních hodnocení, včetně posouzení potřeby rozšířit oblast působnosti nařízení na služby, které do něj ještě nejsou zahrnuty, které se však mohou stát relevantnějšími pro vyšetřování. Článek 25: Vstup v platnost Navrhované nařízení vstoupí v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku. Nařízení se použije po uplynutí šesti měsíců od jeho vstupu v platnost. 2018/0108 (COD) Návrh

NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o evropských předávacích a uchovávacích příkazech pro elektronické důkazy v trestních věcech EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE, s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 82 odst. 1 této smlouvy, s ohledem na návrh Evropské komise, po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům, s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru, v souladu s řádným legislativním postupem, vzhledem k těmto důvodům: (1)Unie si stanovila za cíl udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva. Pro postupné vytváření takového prostoru má Unie přijmout opatření týkající se justiční spolupráce v trestních věcech na základě zásady vzájemného uznávání rozsudků a soudních rozhodnutí, které je od zasedání Evropské rady v Tampere ve dnech 15. a 16. října 1999 obvykle označováno za základní kámen justiční spolupráce v trestních věcech v Unii. (2)Opatření k získání a uchování elektronických důkazů jsou stále důležitější proto, aby umožnila trestní vyšetřování a stíhání napříč Unií. Pro boj proti trestné činnosti jsou zásadní účinné mechanismy k získávání elektronických důkazů, s výhradou podmínek, které mají zajistit plný soulad se základními právy a zásadami uznanými v Listině základních práv Evropské unie tak, jak jsou zakotveny ve Smlouvách, zejména pak zásadami nezbytnosti a přiměřenosti, spravedlivého procesu, ochrany údajů, listovního tajemství a soukromí. (3)Dne 22. března 2016 zdůraznilo společné prohlášení ministrů spravedlnosti a vnitra a zástupců orgánů Unie o teroristických útocích v Bruselu, že je třeba prioritně nalézt způsoby k rychlejšímu a efektivnějšímu zajištění a získávání elektronických důkazů a vymezit konkrétní opatření pro řešení této otázky. (4)Závěry Rady ze dne 9. června 2016 podtrhly rostoucí důležitost elektronických důkazů v trestních řízeních a ochrany kyberprostoru před zneužíváním a trestnou činností ve prospěch ekonomik a společností, a tudíž potřebu, aby justiční orgány a donucovací orgány měly účinné nástroje k vyšetřování a stíhání trestných činů týkajících se kyberprostoru. (5)Ve společném sdělení Odolnost, odrazování a obrana ze dne 13. září 2017 Komise zdůraznila, že klíčovým odrazujícím prvkem, pokud jde o kybernetické útoky, je účinné vyšetřování a stíhání trestné činnosti související s kyberprostorem a že současný procedurální rámec se musí lépe přizpůsobit internetovému věku. Současné postupy se mnohdy nedokázaly vyrovnat rychlosti kybernetických útoků, které zejména vytvářejí potřebu rychle spolupracovat přes hranice. (6)Evropský parlament zopakoval tyto obavy ve svém usnesení o boji proti kyberkriminalitě ze dne 3. října 2017, přičemž zdůraznil problémy, které současný roztříštěný právní rámec může způsobovat poskytovatelům služeb, kteří se snaží vyhovět žádostem donucovacích orgánů, a vyzval Komisi k zavedení unijního právního rámce pro elektronické důkazy s dostatečnými zárukami práv a svobod pro všechny zúčastněné. (7)Síťové služby mohou být poskytovány odkudkoli a nevyžadují fyzickou infrastrukturu, prostory ani zaměstnance v příslušné zemi. V důsledku toho se příslušné důkazy často uchovávají mimo území vyšetřujícího státu nebo jsou uchovávány poskytovatelem služeb sídlícím mimo tento stát. Často neexistuje žádné jiné spojení mezi vyšetřovaným případem v dotčeném státě a státem, kde se nachází místo uložení nebo kde má hlavní provozovnu poskytovatel služeb. (8)Z důvodu absence tohoto spojení jsou žádosti o justiční spolupráci často adresovány státům, které jsou hostiteli velkého počtu poskytovatelů služeb, které však nemají k danému případu žádný jiný vztah. Počet žádostí se též znásobil vzhledem ke stále více využívaným síťovým službám, které jsou svou povahu bez hranic. V důsledku toho trvá získání elektronických důkazů pomocí kanálů justiční spolupráce často dlouho – déle, než jak dlouho mohou být k dispozici následná vodítka. Kromě toho neexistuje žádný jasný rámec pro spolupráci s poskytovateli služeb, ačkoli někteří poskytovatelé z třetích zemí přijímají přímé žádosti o neobsahové údaje tak, jak povoluje jejich příslušné vnitrostátní právo. V důsledku toho se všechny členské státy spoléhají na spolupráci s poskytovateli služeb, je-li k dispozici, s využitím různých vnitrostátních nástrojů, podmínek a postupů. Navíc pokud jde o údaje o obsahu, podnikají některé členské státy jednostranné kroky, zatímco jiné se i nadále spoléhají na justiční spolupráci. (9)Roztříštěný právní rámec způsobuje problémy poskytovatelům služeb, kteří se snaží vyhovět žádostem donucovacích orgánů. Je tudíž zapotřebí zřídit evropský právní rámec pro elektronické důkazy, který poskytovatelům služeb v působnosti tohoto nástroje uloží povinnost odpovídat přímo orgánům bez účasti justičního orgánu v členském státě poskytovatele služeb. (10)Příkazy podle tohoto nařízení by měly být adresovány právním zástupcům poskytovatelů služeb ustanoveným pro tento účel. Neustanovil-li poskytovatel služeb usazený v Unii právního zástupce, mohou být příkazy adresovány jakékoli provozovně tohoto poskytovatele služeb v Unii. Tato záložní možnost má zajistit účinnost systému v případě, že poskytovatel služeb (dosud) nejmenoval zvláštního zástupce. (11)Mechanismus evropského předávacího příkazu a evropského uchovávacího příkazu pro elektronické důkazy v trestních věcech může fungovat pouze na základě vysoké míry vzájemné důvěry mezi členskými státy, což je zásadní předpoklad řádného fungování tohoto nástroje.

(12)Toto nařízení respektuje základní práva a dodržuje zásady uznané zejména Listinou základních práv Evropské unie. Patří k nim právo na svobodu a bezpečnost, respektování soukromého a rodinného života, ochranu osobních údajů, svobodu podnikání, právo na majetek, právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces, presumpce neviny a právo na obhajobu, zásady zákonnosti a přiměřenosti, jakož i právo nebýt souzen nebo potrestán dvakrát v trestních řízeních ze stejný trestný čin. Má-li vydávající členský stát náznaky toho, že by v jiném členském státě mohlo probíhat souběžné trestní řízení, konzultuje orgány tohoto členského státu v souladu s rámcovým rozhodnutím Rady 2009/948/SVV. (13)Aby bylo zaručeno plné dodržování základních práv, odkazuje toto nařízení výslovně na nezbytné normy týkající se získávání jakýchkoli osobních údajů, zpracování takových údajů, soudního přezkumu použití vyšetřovacího opatření stanoveného tímto nástrojem a dostupné opravné prostředky. (14)Použitím tohoto nařízení by neměla být dotčena procesní práva v trestním řízení stanovená ve směrnicích Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU, 2012/13/EU, 2013/48/EU, 2016/343, 2016/800 a 2016/1919. (15)Tento nástroj stanoví pravidla, podle kterých smí příslušný justiční orgán v Evropské unii nařídit prostřednictvím evropského předávacího nebo uchovávacího příkazu poskytovateli služeb nabízejícímu služby v Unii, aby předal nebo uchoval elektronické důkazy. Toto nařízení je použitelné ve všech případech, kdy je poskytovatel služeb usazen nebo zastoupen v jiném členském státě. Pro případ vnitrostátních situací, kdy nástroje stanovené tímto nařízením nemohou být použity, by nařízení nemělo omezovat pravomoci vnitrostátních příslušných orgánů již stanovené vnitrostátním právem, které nutí poskytovatele služeb usazené nebo zastoupené na jejich území k plnění jejich povinností. (16)Poskytovateli služeb, kteří jsou nejrelevantnější pro trestní řízení, jsou poskytovatelé služeb elektronické komunikace a konkrétní poskytovatelé služeb informační společnosti, které usnadňují interakci mezi uživateli. Toto nařízení by se tudíž mělo vztahovat na obě skupiny. Poskytovatelé služeb elektronické komunikace jsou definováni v návrhu směrnice, kterou se zřizuje evropský kodex pro elektronické komunikace. Patří mezi ně i interpersonální komunikace, jako např. funkce voice-over-IP, výměna rychlých zpráv (instant messaging) a e-mailové služby. Kategorie služeb informační společnosti zde zahrnuté jsou ty, pro které je určující složkou služby poskytované uživateli uchovávání údajů, a odkazují zejména na sociální sítě, nakolik je nelze kvalifikovat jako služby elektronické komunikace, internetová tržiště umožňující transakce mezi jejich uživateli (např. spotřebiteli nebo podniky) a jiné poskytovatele hostingových služeb včetně případů, kdy je služba poskytována přes cloud. Služby informační společnosti, pro které uchovávání údajů není určující složkou služby poskytované uživateli a pro které má pouze doplňkový charakter, jako jsou právní, architektonické, inženýrské a účetní služby poskytované on-line na dálku, by měly být z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny, i když mohou spadat do definice služeb informační společnosti podle směrnice (EU) 2015/1535. (17)V mnoha případech se údaje již neuchovávají nebo nezpracovávají v zařízení uživatele, ale jsou zpřístupněny v cloudové infrastruktuře pro přístup odkudkoli. Aby poskytovatelé služeb mohli tyto služby provozovat, nemusí být usazeni nebo mít servery v konkrétní jurisdikci. Uplatňování tohoto nařízení by tudíž nemělo záviset na skutečném umístění provozovny poskytovatele nebo zařízení ke zpracování či uchovávání údajů. (18)Pokud jde o identifikaci aktérů ukrytých za zákeřnými nebo zkompromitovanými webovými stránkami, mají zvláštní význam poskytovatelé služeb internetové infrastruktury související s přidělováním názvů a čísel, jako jsou registrátoři a registry názvů domén a poskytovatelé služeb zajištění soukromí a proxy serverů nebo regionální internetové registry adres internetových protokolů (dále jen „IP“). Ti mají údaje, které mají obzvláštní význam pro trestní řízení, jelikož mohou umožnit identifikaci fyzické či právnické osoby ukryté za webovou stránkou používanou při trestné činnosti nebo identifikaci oběti trestné činnosti v případě zkompromitované webové stránky, která byla napadena pachateli trestné činnosti. (19)Toto nařízení upravuje pouze shromažďování uložených údajů, to znamená údajů, které drží poskytovatel služeb v době obdržení evropského předávacího nebo uchovávacího certifikátu. Nestanovuje obecnou povinnost uchovávat údaje, ani neopravňuje k odposlouchávání údajů či k získávání údajů uložených až po obdržení certifikátu předávacího nebo uchovávacího příkazu. Údaje by měly být poskytnuty bez ohledu na to, zda jsou zašifrované či nikoli. (20)Mezi kategorie údajů, které toto nařízení zahrnuje, patří údaje o účastníkovi, údaje o přístupu, údaje o transakcích (tyto tři kategorie jsou označovány jako „neobsahové údaje“) a údaje o obsahu. Toto rozdělení, kromě údajů o přístupu, existuje v právních předpisech mnoha členských států a též v současném právním rámci USA, který umožňuje poskytovatelům služeb dobrovolné sdílení neobsahových údajů se zahraničními donucovacími orgány. (21)Je vhodné vyčlenit údaje o přístupu jako zvláštní kategorii údajů použitou v tomto nařízení. Údaje o přístupu jsou využívány pro týž cíl jako údaje o účastníkovi, jinými slovy k identifikaci konkrétního uživatele, a míra narušování základních práv je obdobná jako u údajů o účastníkovi. Údaje o přístupu jsou zpravidla zaznamenávány jako součást záznamu událostí (jinými slovy serverový žurnál či log) a uvádějí začátek a ukončení relace přístupu uživatele ke službě. Často je to individuální IP adresa (statická nebo dynamická) nebo jiný identifikátor, který identifikuje síťové rozhraní použité během přístupové relace. Pokud je uživatel neznámý, je obvykle nutné ji získat předtím, než lze od poskytovatele služeb vyžádat údaje o účastníkovi související s tímto identifikátorem. (22)Údaje o transakcích jsou na druhou stranu obecně vyžadovány k získání informací o kontaktech a umístění uživatele a mohou posloužit k vytvoření profilu dotčené fyzické osoby. To znamená, že údaje o přístupu nemohou samy o osobě sloužit k podobnému účelu, například nesdělují žádné informace o tom, s kým uživatel komunikoval. Tento návrh tudíž zavádí novou kategorii údajů, s níž je třeba zacházet jako s údaji o účastníkovi, pokud je cíl získat tyto údaje podobný. (23)Všechny kategorie údajů obsahují osobní údaje, a vztahují se na ně tudíž záruky podle acquis Unie o ochraně údajů, ale intenzita dopadu na základní práva se různí, a to zejména mezi údaji o účastníkovi a přístupu na jedné straně a údaji o transakcích a obsahu na straně druhé. Zatímco údaje o účastníkovi a přístupu jsou užitečné k získání prvních vodítek ve vyšetřování ohledně totožnosti podezřelé osoby, jako důkazní materiál jsou nejrelevantnější údaje o transakcích a obsahu. Je tudíž zásadní, aby nástroj obsáhl všechny tyto kategorie údajů. Z důvodu různého stupně zásahu do základních práv jsou stanoveny různé podmínky pro získání údajů o účastníkovi a přístupu na jedné straně a údajů o transakcích a obsahu na straně druhé. (24)Evropský předávací příkaz a evropský uchovávací příkaz jsou vyšetřovací opatření, která by se měla vydávat pouze v rámci konkrétních trestních řízení proti konkrétním známým nebo dosud neznámým pachatelům konkrétního trestného činu, který byl již spáchán, po individuálním vyhodnocení přiměřenosti a nezbytnosti v každém jednotlivém případě. (25)Tímto nařízením nejsou dotčeny vyšetřovací pravomoci orgánů v občanskoprávním nebo správním řízení, a to i v případech, kdy taková řízení mohou vést k sankcím. (26)Toto nařízení by se mělo uplatňovat na poskytovatele služeb nabízející služby v Unii a příkazy stanovené tímto nařízením mohou být vydávány pouze v souvislosti s údaji týkajícími se služeb nabízených v Unii. Služby nabízené výhradně mimo Unii do oblasti působnosti tohoto nařízení nespadají, ani pokud je poskytovatel služeb usazen v Unii. (27)K určení, zda poskytovatel služeb nabízí služby v Unii, je nutné posoudit, zda poskytovatel služeb umožňuje právnickým nebo fyzickým osobám v jednom či více členských státech využívat jeho služby. Avšak pouhá dostupnost on-line rozhraní, jako například dostupnost webové stránky, e-mailové adresy a jiných kontaktních údajů poskytovatele služeb či zprostředkovatele v jednom nebo více členských státech braných izolovaně, by neměla být dostatečnou podmínkou pro použití tohoto nařízení. (28)Pro stanovení rozsahu použití tohoto nařízení by mělo být relevantní i podstatné spojení s Unií. Existence takového podstatného spojení s Unií by měla být předpokládána, pokud má poskytovatel služeb provozovnu v Unii. Pokud takovou provozovnu nemá, mělo by být kritérium podstatného spojení posuzováno na základě existence významného počtu uživatelů v jednom nebo více členských státech nebo zacílení činností na jeden nebo více členských států. Zacílení činností na jeden nebo více členských států lze určit na základě všech relevantních okolností, včetně takových faktorů, jako je používání jazyka či měny obecně používaných v daném členském státě nebo možnost objednání zboží či služeb. Zacílení činností na některý členský stát by mohlo být též odvozeno od dostupnosti aplikace v příslušném národním obchodě s aplikacemi, od poskytování místních reklam nebo reklam v jazyce používaném v daném členském státě nebo od řešení vztahů se zákazníky, např. poskytováním zákaznického servisu v jazyce obecně používaném v tomto členském státě. Podstatné spojení je třeba předpokládat i v případě, že poskytovatel služeb zaměřuje své činnosti na jeden nebo více členských států, jak stanoví čl. 17 odst. 1 písm. c) nařízení 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech. Na druhou stranu poskytování služby s ohledem na pouhý soulad se zákazem diskriminace stanovený v nařízení (EU) 2018/302 nelze jen z tohoto důvodu pokládat za zaměření nebo zacílení činností na dané území v Unii. (29)Evropský předávací příkaz by měl být vydán pouze za předpokladu, že je to nezbytné a přiměřené. Při posouzení by se mělo vzít v úvahu, zda je příkaz omezen na to, co je pouze v jednotlivém případě nutné k dosažení oprávněného cíle získat relevantní a nezbytné údaje, které poslouží jako důkazy. (30)Je-li evropský předávací nebo uchovávací příkaz vydán, měl by být do procesu jeho vydání nebo potvrzení vždy zapojen justiční orgán. S ohledem na citlivější charakter údajů o transakcích a obsahu vyžaduje vydání nebo potvrzení evropských předávacích příkazů k předání těchto kategorií údajů přezkum soudcem. Jelikož údaje o účastníkovi a přístupu jsou méně citlivé, mohou evropské předávací příkazy pro jejich sdělení vydávat nebo potvrzovat také příslušní státní zástupci. (31)Z téhož důvodu je nutné činit rozdíl i z hlediska věcné působnosti tohoto nařízení: příkazy k předání údajů o účastníkovi a údajů o přístupu lze vydat v souvislosti s jakýmkoli trestným činem, zatímco na přístup k údajům o transakcích a obsahu by se měly vztahovat přísnější požadavky, které odrážejí citlivější povahu takových údajů. Přiměřenější přístup umožňuje prahová hodnota společně s několika dalšími podmínkami a zárukami ex ante a ex post, které návrh stanoví, aby bylo zajištěno dodržování přiměřenosti a práv dotčených osob. Prahová hodnota by přitom neměla omezovat účinnost nástroje a jeho používání v praxi. Možnost vydávat příkazy u vyšetřování trestných činů, které jsou spojeny s nejméně tříletým maximálním trestem, omezuje působnost nástroje na závažnější trestné činy, aniž příliš ovlivňuje možnosti jeho používání v praxi. Vylučuje z oblasti působnosti významný počet trestných činů, které jsou členskými státy pokládány za méně závažné, jak je vyjádřeno nižším maximálním trestem. Výhoda je i v tom, že je snadno použitelný v praxi.

(32)U některých specifických trestných činů bývají důkazy obvykle k dispozici pouze v elektronické formě, která je svou podstatou mimořádně pomíjivá. To je případ trestných činů souvisejících s kybernetickou činností, a to i těch, které by samy o sobě nemusely být pokládány za závažné, které by však mohly způsobit rozsáhlé nebo značné škody, především včetně případů s malým individuálním dopadem, ale velkým objemem a celkovou škodou. U většiny případů, kdy byl trestný čin spáchán prostřednictvím informačního systému, by uplatnění stejné prahové hodnoty jako u jiných typů trestných činů převážně vedlo k beztrestnosti. To odůvodňuje použití nařízení též u těch trestných činů, kde je trestní sazba nižší než tři roky odnětí svobody. U dalších trestných činů souvisejících s terorismem popsaných ve směrnici 2017/541/EU se nevyžaduje minimální maximální prahová hodnota tří let. (33)Dále je nezbytné stanovit, že evropský předávací příkaz lze vydat pouze za předpokladu, že by byl ve srovnatelné vnitrostátní situaci ve vydávajícím státě k dispozici obdobný příkaz. (34)V případech, kdy jsou žádané údaje uchovávány nebo zpracovávány jako součást infrastruktury poskytované poskytovatelem služeb společnosti nebo jinému subjektu mimo fyzických osob, zpravidla v případě hostingových služeb, by se evropský předávací příkaz měl používat pouze tehdy, když jiná vyšetřovací opatření adresovaná společnosti nebo subjektu nejsou vhodná, zejména pokud by tím vzniklo riziko, že to ohrozí vyšetřování. To je významné zejména u větších subjektů, jako jsou obchodní společnosti nebo vládní subjekty, které využívají služby poskytovatelů služeb k zajišťování své podnikové IT infrastruktury či služeb nebo obojího. Prvním adresátem evropského předávacího příkazu by v takových situacích měla být tato společnost nebo jiný subjekt. Tato společnost nebo jiný subjekt nemusí být poskytovatelem služeb spadajícím do oblasti působnosti tohoto nařízení. Avšak v případech, kdy adresování tohoto subjektu není vhodné, například proto, že je podezřelý ze zapojení do dotčeného případu nebo že jsou známky koluze s cílem vyšetřování, měly by mít příslušné orgány možnost adresovat žádost o údaje poskytovateli služeb poskytujícího dotyčnou infrastrukturu. Toto ustanovení nemá vliv na právo přikázat poskytovateli služeb údaje uchovat. (35)Na imunity a výsady, které se mohou vztahovat na kategorie osob (např. diplomaty) nebo zvláštně chráněné vztahy (např. povinnost mlčenlivosti ve vztahu mezi právním zástupcem a jeho klientem), odkazují jiné nástroje vzájemného uznávání, např. evropský vyšetřovací příkaz. Jejich rozsah a vliv se liší podle použitelného vnitrostátního práva, které by mělo být bráno v úvahu v době vydání příkazu, jelikož vydávající orgán smí příkaz vydat jen tehdy, pokud je ve srovnatelné vnitrostátní situaci k dispozici obdobný příkaz. Vedle této základní zásady by měly být ve vydávajícím státě co nejvíce brány v potaz imunity a výsady, které chrání údaje o přístupu, transakcích nebo obsahu v členském státě poskytovatele služeb, a to stejně, jakoby byly stanoveny podle vnitrostátního práva vydávajícího státu. To je relevantní zejména tehdy, když právo členského státu, kde je poskytovatel služeb nebo jeho právní zástupce osloven, stanoví vyšší ochranu než právo vydávajícího státu. Ustanovení též zajišťuje respektování případů, kdy sdělení údajů může mít vliv na základní zájmy tohoto členského státu, např. národní bezpečnost a obranu. Jako doplňková záruka by tyto aspekty měly být brány v potaz nejen při vydávání příkazu, ale i později při posuzování relevantnosti a přípustnosti dotčených údajů v příslušné fázi trestního řízení, a pokud probíhá vymáhací postup ze strany vymáhajícího orgánu. (36)Evropský uchovávací příkaz může být vydán v souvislosti s jakýmkoli trestným činem. Jeho cílem je zabránit odstranění, smazání nebo změně relevantních údajů v situacích, kdy může dosažení předání těchto údajů trvat déle, například proto, že budou použity kanály justiční spolupráce. (37)Evropský předávací a uchovávací příkaz by měl být adresován právnímu zástupci, kterého ustanoví poskytovatel služeb. Nebyl-li ustanoven žádný právní zástupce, mohou být příkazy adresovány provozovně poskytovatele služeb v Unii. To může platit v případech, kdy poskytovatel služeb nemá zákonnou povinnost jmenovat právního zástupce. V případě neplnění ze strany právního zástupce může být v naléhavých situacích evropský předávací nebo uchovávací příkaz adresován též poskytovateli služeb, a to souběžně s vymáháním původního příkazu podle článku 14 nebo místo něj. V případě neplnění ze strany právního zástupce v nenaléhavých situacích, kdy však zjevně hrozí ztráta údajů, může být evropský předávací nebo uchovávací příkaz adresován i jakékoli provozovně poskytovatele služeb v Unii. Z důvodu těchto různých možných scénářů se v ustanoveních používá obecný výraz „adresát“. Uplatňuje-li se povinnost, například zachování důvěrnosti, nejen na adresáta, ale též na poskytovatele služeb, pokud není adresátem, je to upřesněno v příslušném ustanovení. (38)Evropský předávací a evropský uchovávací příkaz by měl být poskytovateli služeb předáván prostřednictvím certifikátu evropského předávacího příkazu (dále jen „EPOC“) nebo certifikátu evropského uchovávacího příkazu (dále jen „EPOC-PR), který by měl být přeložen. Certifikáty by měly obsahovat stejné povinné informace jako příkazy, kromě důvodů pro nezbytnost a přiměřenost opatření nebo dalších podrobností o případu, aby nedošlo k ohrožení vyšetřování. Protože však jsou součástí samotného příkazu, umožňují podezřelému napadnout je později během trestního řízení. V případě potřeby je třeba certifikát přeložit do úředního jazyka či (jednoho z) úředních jazyků členského státu adresáta nebo do jiného úředního jazyka, který poskytovatel služeb dle svého prohlášení akceptuje. (39)Příslušný vydávající orgán byl měl certifikát EPOC nebo EPOC-PR předat přímo adresátovi jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu za podmínek, jež poskytovateli služeb umožňují ověřit pravost, např. doporučenou poštou, zajištěným e-mailem a prostřednictvím platforem nebo jiných zajištěných kanálů, včetně těch, které dá k dispozici poskytovatel služeb, a to v souladu s pravidly pro ochranu osobních údajů. (40)Požadované údaje by měly být předány orgánům nejpozději deset dnů po obdržení certifikátu EPOC. V naléhavých případech, a uvede-li vydávající orgán jiné důvody pro odchylku od desetidenní lhůty, by měl poskytovatel dodržet kratší lhůty. Kromě bezprostředního nebezpečí smazání požadovaných údajů by k takovým důvodům mohly patřit okolnosti, které souvisejí s probíhajícím vyšetřováním, například pokud jsou požadované údaje spojeny s jinými naléhavými vyšetřovacími opatřeními, která nemohou být provedena bez chybějících údajů nebo která na nich jinak závisejí. (41)Aby poskytovatelé služeb mohli řešit formální problémy, je nezbytné stanovit postup pro komunikaci mezi poskytovatelem služeb a vydávajícím justičním orgánem v případech, kdy by certifikát EPOC mohl být neúplný nebo kdy obsahuje zjevné chyby nebo neobsahuje dostatek informací k provedení příkazu. Pokud by navíc poskytovatel služeb z jakéhokoli jiného důvodu neposkytl informace vyčerpávajícím způsobem nebo včas, například protože si myslí, že došlo k rozporu s povinností podle práva třetí země, nebo protože se domnívá, že evropský předávací příkaz nebyl vydán v souladu s podmínkami tohoto nařízení, měl by se obrátit na vydávající orgány a podat vhodné odůvodnění. Tento komunikační postup by tedy měl v podstatě vydávajícímu orgánu umožnit, aby certifikát EPOC opravil nebo znovu zvážil ještě v rané fázi. Aby byla zaručena dostupnost údajů, měl by poskytovatel služeb uchovat údaje, pokud mohou identifikovat žádané údaje. (42)Po obdržení certifikátu evropského uchovávacího příkazu (dále jen „EPOC-PR“) by měl poskytovatel služeb uchovat požadované údaje nejvýše šedesát dnů, ledaže ho vydávající orgán informuje, že zahájil řízení o vydání následné žádosti o předání, v kterémžto případě by mělo uchování pokračovat. Toto šedesátidenní období je vypočteno tak, aby bylo umožněno zahájení oficiální žádosti. K tomu je zapotřebí, aby byly podniknuty alespoň některé formální kroky, například zasláním například zaslání žádosti o překlad v rámci vzájemné právní pomoci. Po obdržení těchto informací by měly být údaje uchovávány tak dlouho, jak to bude nezbytné, dokud nebudou předány v rámci následné žádosti o předání. (43)Poskytovatelé služeb a jejich právní zástupci by měli zajistit důvěrnost, a požaduje-li to vydávající orgán, neměli by informovat osobu, jejíž údaje jsou žádány, aby bylo chráněno vyšetřování trestných činů, v souladu s článkem 23 nařízení (EU) 2016/679. Informace o uživateli jsou však zásadním prvkem umožňujícím přezkum a soudní nápravu a měl by je poskytnout orgán, pokud byl poskytovatel služeb požádán, aby uživatele neinformoval, jestliže neexistuje žádné riziko, že budou probíhající vyšetřování ohrožena, v souladu s vnitrostátním opatřením provádějícím článek 13 směrnice (EU) 2016/680. (44)V případě neplnění ze strany adresáta může vydávající orgán předat celý příkaz včetně odůvodnění nezbytnosti a přiměřenosti, provázený certifikátem, příslušnému orgánu v členském státě, v němž adresát certifikátu pobývá nebo je usazen. Tento členský stát by ho měl vymáhat v souladu se svým vnitrostátním právem. Členský stát by měl stanovit účinné, přiměřené a odrazující peněžité sankce pro případ porušení povinností podle tohoto nařízení. (45)Vymáhací postup je postup, v němž adresát může proti vymáhání podat odpor na základě určitých vymezených důvodů. Vymáhající orgán může odmítnout uznat a vymáhat příkaz ze stejných důvodů, nebo pokud se uplatňují imunity a výsady podle vnitrostátního práva nebo pokud sdělení údajů může mít dopad na jeho základní zájmy, jako je národní bezpečnost a obrana. Před odmítnutím uznat nebo vymáhat příkaz z těchto důvodů by měl vymáhající orgán konzultovat vydávající orgán. V případě neplnění mohou orgány uložit sankce. Tyto sankce by měly být přiměřené též z hlediska konkrétních okolností, jako je opakované nebo systémové neplnění. (46)Bez ohledu na své povinnosti chránit údaje by poskytovatelé služeb neměli ručit v členských státech za újmu způsobenou svým uživatelům či třetím stranám výhradně v důsledku splnění certifikátů EPOC nebo EPOC-PR v dobré víře. (47)Vedle fyzických osob, o jejichž údaje je žádáno, mohou být vyšetřovacím opatřením dotčeni poskytovatelé služeb a třetí země. V zájmu zajištění mezinárodní zdvořilosti v souvislosti se svrchovanými zájmy třetích zemí, ochrany dotčené fyzické osoby a řešení rozporných povinností poskytovatelů služeb poskytuje tento nástroj specifický mechanismus soudn