Uplatňování stávajících pravidel pro daň z příjmu právnických osob na digitální ekonomiku vedlo k tomu, že místo, kde jsou zisky zdaňovány, neodpovídá místu, kde je vytvářena hodnota, a to zejména v případě obchodních modelů, které do značné míry závisí na zapojení uživatelů. Tyto skutečnosti představují z daňového pohledu dvojí výzvu. Zaprvé vstup získaný podnikem od uživatelů, který ve skutečnosti představuje vytváření hodnoty pro daný podnik, by se mohl nacházet v daňové jurisdikci, kde podnik vykonávající digitální činnost není fyzicky usazen (a tudíž podle stávajících pravidel není usazen pro daňové účely), a kde tedy zisky plynoucí z takových činností nelze zdaňovat. Zadruhé i v případě, že podnik má stálou provozovnu v jurisdikci, kde se nacházejí uživatelé, se při rozhodování o tom, jak vysoká daň by měla být placena v každé zemi, nepřihlíží k hodnotě vytvářené zapojením uživatelů. To má rovněž důsledky z pohledu rizika umělého vyhýbání se pravidlům o stálé provozovně, vede to k narušení hospodářské soutěže mezi aktéry na digitálním trhu a má to negativní dopad na výnosy.

Současná pravidla pro daň z příjmu právnických osob byla navržena pro tradiční podniky. Stávající daňová pravidla vycházejí ze zásady, že zisky by měly být zdaňovány tam, kde je vytvářena hodnota. Byla však navržena převážně na začátku 20. století pro tradiční „kamenné“ podniky a vymezují, co v určitém státě zakládá právo na zdanění (kde danit) a jak velká část z příjmu právnických osob připadá na určitý stát (kolik vybírat na daních), do značné míry na základě fyzické přítomnosti v dotčeném státě. To znamená, že osoby, které nejsou daňovými rezidenty, podléhají daňové povinnosti v určitém státě pouze v případě, že tam mají zastoupení na úrovni stálé provozovny. Taková pravidla však neodrážejí celosvětový dosah digitálních činností, kdy schopnost poskytovat digitální služby již nadále nevyžaduje fyzickou přítomnost. Kromě toho mají digitální podniky ve srovnání s tradičními podniky odlišné charakteristiky, pokud jde o způsob vytváření hodnoty, a to kvůli schopnosti vykonávat činnost na dálku, podílu konečných uživatelů na vytváření hodnoty, významu nehmotných aktiv i tendenci ke struktuře trhu, kde vítěz bere nejvíc, která je důsledkem silné přítomnosti síťových účinků a hodnoty dat velkého objemu.

Upřednostňovaná možnost je v souladu se zásadou proporcionality, to znamená, že nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů Smluv, zejména hladkého fungování jednotného trhu. Jak vyplývá z testu subsidiarity, není možné, aby členské státy problém mohly řešit, aniž by došlo k narušení jednotného trhu. Cílem tohoto návrhu je kromě toho stanovit společnou strukturu daně a zároveň ponechat členským státům dostatečný manévrovací prostor, pokud jde o vlastní nastavení určitých administrativních aspektů souvisejících s tímto opatřením, jako jsou účetní a evidenční povinnosti a další povinnosti, jež mají zajistit skutečné odvedení daně z digitálních služeb. Členské státy mohou rovněž přijmout opatření k prevenci daňových úniků, vyhýbání se daňovým povinnostem a zneužití daňového režimu s ohledem na daň z digitálních služeb a budou nadále schopné vymáhat uhrazení této daně a provádět daňové audity podle svých vlastních pravidel a postupů. Viz rovněž oddíl 9.4.2 posouzení dopadů připojeného k tomuto návrhu.

Na základě těchto různých forem zapojení uživatelů popsaných výše by do působnosti této daně spadaly příjmy (zdanitelné příjmy) pocházející z poskytování některé z těchto služeb (zdanitelné služby), jak stanoví čl. 3 odst. 1:

Daň z digitálních služeb je daní s cílenou oblastí působnosti, odváděnou z příjmů pocházejících z poskytování určitých digitálních služeb charakterizovaných vytvářením hodnoty uživateli. Služby podléhající dani z digitálních služeb jsou ty, u nichž podíl uživatele na digitální činnosti představuje pro podnik vykonávající tuto činnost základní vstup, který umožňuje podniku dosáhnout příjmy z této činnosti. Jinými slovy jsou obchodní modely, na které se tato směrnice vztahuje, ty, které by bez zapojení uživatelů nemohly ve své současné podobě existovat. Role, kterou hrají uživatelé těchto digitálních služeb, je jedinečná a komplexnější, než tradičně zákazníci mají. Tyto služby mohou být poskytovány na dálku, aniž by poskytovatel služby byl fyzicky usazen v téže jurisdikci jako uživatelé, a kde je vytvářena hodnota. Proto lze takovým obchodním modelům přičíst odpovědnost za to, že způsobují největší rozdíl mezi tím, kde jsou zisky zdaňovány, a tím, kde je vytvářena hodnota. Zdanění však podléhají příjmy získané ze zpeněžení uživatelských vstupů, ne zapojení uživatelů samo o sobě.

Komise bude sledovat provádění směrnice poté, co bude směrnice přijata, a její uplatňování v úzké spolupráci s členskými státy a posoudí, zda tato iniciativa řádně funguje a do jaké míry byly její cíle naplněny, na základě ukazatelů stanovených v oddílu 10 posouzení dopadů připojeného k tomuto návrhu.

Poskytování reklamních služeb spočívajících v umísťování reklamy klientů na digitální rozhraní, která je zaměřena na uživatele tohoto digitálního rozhraní, je vymezeno v čl. 3 odst. 1 písm. a) a je v širším smyslu v souladu se zkoumanými obchodními modely. A to proto, že umísťování takové reklamy v digitálním kontextu představuje typický způsob, jak společnost umožňující zobrazování reklamy na digitálním rozhraní zpeněžuje uživatelský provoz a data uživatelů, která se při umísťování reklamy zohledňují. Definice služby nezohledňuje, zda poskytovatel reklamních služeb digitální rozhraní, na kterém se reklama objevuje, vlastní. V čl. 3 odst. 3 je však objasněno, že pokud dodavatel reklamních služeb a vlastník digitálního rozhraní jsou různé subjekty, není vlastník digitálního rozhraní považován za poskytovatele zdanitelné služby podle čl. 3 odst. 1 písm. a). Cílem je zamezit možnému dominovému efektu nebo dvojímu zdanění týchž příjmů (část těchto příjmů, které subjekt získá za umístění reklamy klienta, bude zaplacena vlastníkovi digitálního rozhraní, na němž se tato reklama zobrazí, za pronájem digitálního prostoru v tomto rozhraní).

Zprostředkovatelské služby jsou vymezeny v čl. 3 odst. 1 písm. b) odkazem na mnohostranná digitální rozhraní umožňující uživatelům vyhledávat jiné uživatele a interakci s nimi, přičemž tento aspekt umožňuje poskytovatelům těchto služeb mít prospěch ze síťových účinků. Schopnost těchto rozhraní vytvářet spojení mezi uživateli odlišuje zprostředkovatelské služby od jiných služeb, které lze rovněž považovat za služby usnadňující interakci mezi uživateli, avšak jejichž prostřednictvím uživatelé nemohou mezi sebou navazovat kontakty, pokud již dříve nenavázali kontakt s použitím jiných prostředků, jako např. služby okamžitého zasílání zpráv. Vytváření hodnoty pro tyto jiné služby, které lze obecně definovat jako komunikační nebo platební služby, spočívá ve vývoji a prodeji podpůrného softwaru, který umožňuje tuto interakci, a je méně vázáno na zapojení uživatelů. Komunikační nebo platební služby proto nespadají do oblasti působnosti daně, jak je upřesněno v čl. 3 odst. 4 písm. a).

V případech, kdy se jedná o mnohostranná digitální rozhraní, která umožňují související dodávku zboží nebo poskytování služeb přímo mezi uživateli takového rozhraní, by měly příjmy z příslušných transakcí získané uživateli zůstat mimo oblast působnosti této daně. Mimo oblast působnosti daně z digitálních služeb jsou rovněž příjmy pocházející z maloobchodních činností představujících prodej zboží nebo služeb, kdy je smlouva uzavřena online prostřednictvím internetových stránek dodavatele tohoto zboží nebo služeb (kam může spadat i to, co se obvykle označuje jako „elektronické obchodování“), protože vytváření hodnoty pro maloobchodníka spočívá ve zboží nebo službách, které poskytuje, a digitální rozhraní je využíváno pouze jako prostředek ke komunikaci.

Ustanovení čl. 3 odst. 4 písm. a) rovněž objasňuje, že služby poskytované uživatelům subjektem prostřednictvím digitálního rozhraní spočívající v poskytování digitálního obsahu, jako je video, audio nebo text, vlastněného subjektem nebo v jehož případě subjekt nabyl práva na jeho šíření, se nepovažují za zprostředkovatelské služby, a měly by tudíž být jako takové vyňaty z působnosti daně vzhledem k tomu, že není zcela jisté, do jaké míry hraje zapojení uživatelů ústřední úlohu při vytváření hodnoty podniku. Tento bod je zapotřebí vyjasnit, protože někteří dodavatelé digitálního obsahu prostřednictvím digitálního rozhraní mohou umožnit určitý druh interakce mezi příjemci tohoto obsahu, a mohli by tudíž spadat do definice mnohostranných digitálních rozhraní poskytujících zprostředkovatelské služby. Za těchto okolností však může být interakce mezi uživateli vedlejší ve vztahu k poskytování digitálního obsahu, kdy je jediným nebo hlavním účelem pro uživatele získání digitálního obsahu od subjektu zpřístupňujícího digitálního rozhraní (např. poskytování videoher subjektem uživateli prostřednictvím digitálního rozhraní by představovalo dodání digitálního obsahu tímto subjektem, na které by se daň z digitálních služeb nevztahovala, bez ohledu na to, zda tento uživatel má možnost hrát s jinými uživateli a tím je umožněn určitý druh interakce mezi nimi).

U poskytování digitálního obsahu subjektem uživatelům prostřednictvím digitálního rozhraní, což je služba, která nespadá do působnosti daně z digitálních služeb, by se mělo rozlišovat mezi zpřístupňováním mnohostranného digitálního rozhraní, prostřednictvím něhož mohou uživatelé vkládat a sdílet digitální obsah s jinými uživateli, a zpřístupňováním rozhraní, které usnadňuje dodání souvisejícího digitálního obsahu přímo mezi uživateli. Tento druhý případ představuje zprostředkovatelskou službu poskytovanou subjektem, který zpřístupňuje mnohostranné digitální rozhraní, a spadá tedy do působnosti daně z digitálních služeb bez ohledu na povahu souvisejících transakcí. Ustanovení čl. 3 odst. 4 písm. a) proto zdůrazňuje, že dodání digitálního obsahu, které nespadá do působnosti daně z digitálních služeb, musí být provedeno subjektem zpřístupňujícím digitální rozhraní, prostřednictvím něhož je digitální obsah poskytován, nikoli uživateli tohoto rozhraní jiným uživatelům.

Zdanitelné služby spočívající v předávání shromažďovaných dat o uživatelích jsou vymezeny v čl. 3 odst. 1 písm. c) odkazem na data, která byla generována činností těchto uživatelů v digitálních rozhraních. A to proto, že služby v působnosti daně z digitálních služeb jsou ty, které využívají digitální rozhraní jako prostředek k vytváření vstupů uživatelů, spíše než služby, které využívají rozhraní jako způsob přenášení jinak generovaných dat. Daň z digitálních služeb tedy není daň ze shromažďování nebo využívání dat shromážděných podniky pro interní účely podniků nebo sdílení dat shromážděných podniky s jinými stranami zdarma. Daň z digitálních služeb je zaměřena na předávání dat získaných z velmi specifických činností (činností uživatele na digitálním rozhraní) za protiplnění.

Ustanovení čl. 3 odst. 4 písm. b) a c) objasňují, že služby upravené v příloze I oddílu A bodech 1 až 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/65/EU a poskytované obchodními systémy nebo systematickými internalizátory, jak jsou definovány v uvedené směrnici, nebo poskytovali služeb skupinového financování, kteří podléhají regulaci, nespadají do působnosti daně z digitálních služeb. Služby spočívající v usnadnění poskytování úvěrů a poskytované poskytovali služeb skupinového financování, kteří podléhají regulaci, navíc nespadají do působnosti daně z digitálních služeb. Poskytovateli služeb skupinového financování, kteří podléhají regulaci, se míní poskytovatelé služeb, kteří podléhají veškerým budoucím pravidlům přijatým podle článku 114 SFEU za účelem regulace služeb skupinového financování.

Mnohostranná digitální rozhraní, která uživatelům umožňují využívat služeb sjednávání obchodů, investičních služeb nebo služeb výzkumu investic, jako jsou služby poskytované subjekty uvedenými výše, nebo se o existenci těchto služeb dovědět, často zahrnují interakci uživatelů. Uživatelé však nehrají klíčovou úlohu při vytváření hodnoty pro subjekt zpřístupňující digitální rozhraní. Tato hodnota spočívá ve schopnosti takového subjektu spojit kupující a prodávající finančních produktů za konkrétních a specifických podmínek, k čemuž by jinak nedošlo (například ve srovnání s transakcemi uzavřenými mimo rámec těchto rozhraní přímo mezi těmito protistranami. Služba spočívající ve zpřístupňování digitálního rozhraní subjektem překračuje rámec pouhého usnadnění transakce ve finančních nástrojích mezi uživateli takového rozhraní. Zejména regulované služby, které jsou vyloučeny z oblasti působnosti této směrnice, mají za cíl poskytnout bezpečné prostředí pro finanční transakce. Subjekt poskytující tyto služby tedy určuje konkrétní podmínky, za kterých může být finanční transakce provedena, aby byly zaručeny základní prvky, jako je kvalita provedení transakcí, úroveň transparentnosti na trhu a spravedlivé zacházení s investory. Takové služby mají základní a specifický cíl: usnadnit financování, investice nebo spoření.

Pokud jde o platformy pro skupinové financování (tzv. crowdfunding), nespadá skupinové financování na základě investic a úvěrů do působnosti této daně, protože poskytovatelé těchto služeb hrají stejnou úlohu jako obchodní systémy a systematické internalizátory, a tudíž nepředstavují pouhé zprostředkování. Služby poskytované platformami skupinového financování, jiné než služby založené na investicích a úvěrech, a které představují zprostředkování, jako je skupinové financování založené na darech a odměnách nebo služby poskytované těmito platformami spočívající v umísťování reklamy, však do oblasti působnosti této směrnice spadají.

Jelikož předávání dat obchodními systémy, systematickými internalizátory nebo poskytovali služeb skupinového financování, kteří podléhají regulaci, je omezeno na poskytování regulovaných finančních služeb popsaných výše a je jejich součástí, a je regulováno jako takové právem Unie, mělo by poskytování služeb předávání dat těmito subjekty rovněž být vyňato z působnosti daně z digitálních služeb, jak je stanoveno v čl. 3 odst. 5.

Ustanovení čl. 3 odst. 2 objasňuje, že daň z digitálních služeb se odvádí z hrubých příjmů podniku vyplývajících z poskytování služeb spadajících do působnosti této daně, očištěných o daň z přidané hodnoty a ostatní podobné daně.

Ustanovení čl. 3 odst. 7 objasňuje, že příjmy plynoucí z poskytování zdanitelných služeb mezi subjekty patřícími do konsolidované skupiny pro účely účetního výkaznictví se nepovažují za zdanitelné příjmy.

Pokud v souladu čl. 3 odst. 8 subjekt patřící do konsolidované skupiny pro účely účetního výkaznictví poskytuje zdanitelné služby třetí straně, ale odměnu za tyto služby obdrží jiný subjekt v rámci této skupiny, má se za to, že odměnu obdržel subjekt, který služby poskytuje. Toto ustanovení je pojistkou, jež má zabránit tomu, aby se subjekt poskytující služby podléhající zdanění, který získává příjmy z těchto služeb prostřednictvím jiného subjektu stejné skupiny, vyhýbal povinnosti odvést daň z digitálních služeb.

Osoba povinná k dani (článek 4)

V souladu s čl. 4 odst. 1 se pro účely daně z digitálních služeb za osobu povinnou k dani považuje výše uvedený subjekt, který překračuje obě z následujících prahových hodnot:

–celková výše celosvětových příjmů oznámených subjektem za poslední úplné účetní období, pro něž je k dispozici účetní závěrka, překračuje 750 000 000 EUR, a

–celková výše zdanitelných příjmů dosažených subjektem v rámci Unie během uvedeného účetního období překračuje 50 000 000 EUR.

První prahová hodnota (celkový roční celosvětový příjem) omezuje uplatnění daně na podniky určité velikosti, jimiž jsou ty, které dosáhly silného postavení na trhu, které jim umožňuje mít relativně vyšší přínos ze síťových účinků a využívání dat velkého objemu, a tudíž vybudovat své obchodní modely na základě zapojení uživatelů. Takové obchodní modely, které vedou k vyšším rozdílům mezi tím, kde jsou zisky zdaňovány, a tím, kde je vytvářena hodnota, tudíž spadají do působnosti daně. Ekonomická kapacita podniků považovaných za osoby povinné k dani by měla být brána jako ukazatel jejich schopnosti přilákat velké množství uživatelů nezbytné pro to, aby byly tyto obchodní modely životaschopné. Příležitosti zapojit se do agresivního daňového plánování se kromě toho skýtají velkým společnostem. Proto byla navržena stejná prahová hodnota i pro jiné inciativy Unie, jako např. společný konsolidovaný základ daně z příjmu právnických osob (CCCTB). Záměrem stanovení takového prahu je rovněž poskytnout právní jistotu a zajistit, aby podniky a daňové orgány mohly snáze a méně nákladně určovat, zda má subjekt povinnost odvádět daň z digitálních služeb, a to zejména s ohledem na to, že některé z nich nemusí vést zvlášť záznamy o příjmech z činností spadajících mimo působnost této daně. Tato prahová hodnota by rovněž měla vyloučit malé a začínající podniky, u kterých by zátěž spojená s dodržováním předpisů týkajících se nové daně měla pravděpodobně nepřiměřené dopady.

Druhá prahová hodnota (celkový roční zdanitelný příjem v Unii) naopak omezuje oblast působnosti daně na případy, kde existuje významná digitální stopa na úrovni Unie v souvislosti s druhem příjmů, které jsou předmětem daně z digitálních služeb. Tato prahová hodnota se stanovuje na úrovni Unie, aby se neprojevovaly případné rozdíly ve velikosti trhů v rámci Unie.

Pokud je podnik součástí konsolidované skupiny pro účely účetního výkaznictví, uplatňují se prahové hodnoty podle celkových příjmů konsolidované skupiny, jak stanoví čl. 4 odst. 6.