Komise rovněž předkládá interpretační sdělení, jež má přinést právní srozumitelnost a jistotu pro členské státy a další zúčastněné strany při uplatňování směrnice o pracovní době, a zlepšit tak její provádění. Společným cílem zprávy i interpretačního sdělení je lepší provádění směrnice, a to v souladu s rámcem stanoveným v nedávném sdělení Komise s názvem „Právo EU: lepší výsledky díky lepšímu uplatňování“.

Směrnice o pracovní době stanoví minimální požadavky pro „pracovníky“. Výslovně se v ní však neuvádí, zda její ustanovení stanoví absolutní limity v případě souběžných smluv s jedním nebo několika zaměstnavateli, nebo zda se použijí pro každý zaměstnanecký poměr zvlášť. Soudní dvůr o této otázce dosud nemusel rozhodovat. Jak bylo uvedeno v předchozích zprávách, Komise se domnívá, že s ohledem na cíl směrnice, kterým je zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví pracovníků, by omezení týkající se průměrné týdenní pracovní doby a denního a týdenního odpočinku měla být v co nejvyšší možné míře uplatňována na pracovníka. S ohledem na nutnost zajistit, aby byl cíl směrnice o pracovní době, tj. ochrana zdraví a bezpečnost, bezezbytku naplněn, by v právních předpisech jednotlivých členských států měly být stanoveny vhodné mechanismy pro jeho sledování a prosazování.

Postupy členských států v této otázce se velmi liší. Rakousko, Bulharsko, Chorvatsko, Kypr, Francie, Německo, Lucembursko, Spojené království, Estonsko, Řecko, Irsko, Itálie, Litva, Nizozemsko a Slovinsko uplatňují směrnici na pracovníka (většinou na základě výslovných právních ustanovení k tomuto účelu).

Naproti tomu Česká republika, Dánsko, Španělsko, Lotyšsko, Maďarsko, Malta, Polsko, Portugalsko, Rumunsko a Slovensko směrnici uplatňují na smlouvu.

V Belgii, Finsku a ve Švédsku se směrnice uplatňuje na pracovníka, pokud má tento více než jednu smlouvu s jedním zaměstnavatelem, ale na smlouvu v případech, kdy má pracovník více než jednu smlouvu s různými zaměstnavateli.

C.Definice pojmů „pracovní doba“ a „doba pracovní pohotovosti“

Obecně se nejeví, že by formální definice „pracovní doby“ uvedená v článku 2 směrnice (tj., že pracovník „pracuje, je k dispozici zaměstnavateli a vykonává svou činnost nebo povinnosti“) způsobovala problémy při uplatňování.

Většina členských států nemá zvláštní právní ustanovení vymezující pojem pracovní pohotovosti.

Pod pojmem „doby pracovní pohotovosti“ se rozumí doba, po niž je pracovník povinen se zdržovat na pracovišti nebo na jiném místě určeném zaměstnavatelem a být připraven k výkonu svých povinností, je-li o to požádán. Podle rozhodnutí Soudního dvora musí být celá doba pracovní pohotovosti pro účely směrnice v plné výši započítávána do pracovní doby. Tato zásada se týká jak doby, kdy pracovník po zavolání do služby pracuje („aktivní“ pracovní pohotovost), tak doby, kdy během čekání na zavolání může odpočívat („neaktivní“ pracovní pohotovost), ovšem za podmínky, že zůstává na pracovišti.

Pokud vnitrostátní pravidla obsahují zvláštní zmínku o pracovní pohotovostije taková zmínka obecně v souladu s výkladem Soudního dvora. Vnitrostátní soudy mimoto obecně v praxi uplatňují judikaturu EU.

I když se soulad s požadavkem, že doba pracovní pohotovosti má být považována za pracovní dobu, v členských státech zlepšuje, stále přetrvávají některé problémy.

Ve slovinských právních aktech, které se vztahují na činnost policie, soudců, příslušníků ozbrojených sil a zaměstnanců veřejné správy, se stále výslovně stanoví, že neaktivní doba v průběhu pracovní pohotovosti na pracovišti se nepovažuje za pracovní dobu. V Belgii se na internátní školy a některá pobytová pečovatelská zařízení ve Francouzském a Německojazyčném společenství a ve Valonském regionu vztahuje vyhláška, která rovněž umožňuje nezapočítávat určité časové úseky do pracovní doby. Jedná se o části doby strávené doprovázením ubytovaných osob na výletech a o část večerních a nočních hodin, kdy má pracovník vhodné místo pro odpočinek. Problémy se započítáváním doby pracovní pohotovosti do pracovní doby se objevují také v případě pracovníků sociální péče v Irsku a lékařů ve veřejném zdravotnictví v Řecku, ale již se pracuje na uvedení situace do souladu se směrnicí. Podle nové kolektivní smlouvy pro obvodní lékaře ve Finsku se pracovní pohotovost některých lékařů nad rámec jejich běžné pracovní doby nezapočítává jako pracovní doba. Dánská právní úprava umožňuje sociálním partnerům, aby se dohodli, že doba odpočinku může být zařazena během pracovní pohotovosti na pracovišti, a někteří sociální partneři v sektoru zdravotnictví této možnosti využili .