Sdělení Komise Evropskému parlamentu podle čl. 251 odst. 2 druhého pododstavce Smlouvy o ES týkající se společného postoje Rady k přijetí nařízení Evropského Parlamentu a Rady o právech a povinnostech cestujících v mezinárodní železniční přepravě /* KOM/2006/0517 konecném znení - COD 2004/0049 */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 18.09.2006 KOM(2006) 517 v konečném znění 2004/0049 (COD) SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU podle čl. 251 odst. 2 druhého pododstavce Smlouvy o ES týkající se společného postoje Rady k přijetí nařízení Evropského parlamentu a Rady o právech a povinnostech cestujících v mezinárodní železniční přepravě 2004/0049 (COD) SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU podle čl. 251 odst. 2 druhého pododstavce Smlouvy o ES týkající se společného postoje Rady k přijetí nařízení Evropského parlamentu a Rady o právech a povinnostech cestujících v mezinárodní železniční přepravě 1. SOUVISLOSTI Datum předání návrhu EP a Radě (dokument KOM(2004) 143 v konečném znění – 2004/0049 (COD)): | 3. března 2004 | Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru ze dne: | 9. února 2005 | Stanovisko Evropského parlamentu, první čtení, ze dne: A6 – 0123/2005 | 28. září 2005 | Datum přijetí společného postoje: | 24. července 2006 | 2. CÍL NÁVRHU KOMISE Návrh práv cestujících v mezinárodní železniční přepravě je jedním ze čtyř opatření navržených v rámci třetího železničního balíčku (zbývající opatření mají vytvořit režim vydávání osvědčení strojvedoucím, zlepšit kvalitu služeb v nákladní železniční dopravě a otevřít k 1. lednu 2010 trh mezinárodní železniční přepravy osob). Účelem návrhu je stanovit práva a povinnosti cestujících s cílem zlepšit účinnost a přitažlivost mezinárodní železniční přepravy osob. V návrhu jsou obsažena ustanovení týkající se minimálních požadavků na informace, které musejí být cestujícím poskytovány před uskutečněním cesty, v jejím průběhu a po skončení cesty; přepravních podmínek; odpovědnosti železničních podniků v případě nehod, odpovědnosti a dalších důsledků plynoucích ze zpoždění nebo odřeknutí dopravních spojů; podmínek, za nichž se poskytuje pomoc osobám se sníženou pohyblivostí, standardů kvality a řízení rizik, jakož i podmínek, za nichž musejí železniční podniky spolupracovat k dosažení cílů dotčeného nařízení. Práva cestujících v železniční přepravě vycházejí do značné míry ze stávajících režimů mezinárodního práva v dané oblasti, a zejména z Úmluvy o mezinárodní železniční přepravě (COTIF/CIV) a z předpisů Společenství přijatých pro cestující v letecké dopravě. 3. PŘIPOMÍNKY TÝKAJÍCÍ SE SPOLEČNÉHO POSTOJE Rada jednomyslně provedla několik obecných změn souvisejících s návrhem Komise, které jsou přijatelné, protože zajišťují naplnění cílů návrhu. Rada za prvé přepracovala strukturu nařízení a jasně vyčlenila osm kapitol (I – Obecná ustanovení, II – Přepravní smlouva, informace a přepravní doklady, III – Odpovědnost železničních podniků vůči cestujícím a za jejich zavazadla, IV – Zpoždění spoje, zmeškání přípoje a odřeknutí spoje, V – Osoby s omezenou schopností pohybu a orientace, VI – Bezpečnost, stížnosti a kvalita dopravních služeb, VII – Prosazování a VIII – Závěrečná ustanovení). Počet příloh se snížil ze čtyř na tři, přičemž přílohy I a II návrhu Komise byly mírně upraveny a spojeny do přílohy II; původní příloha II byla začleněna do textu (odškodnění při zpoždění) a ustanovení COTIF/CIV související s kapitolami II, III a V tvoří nově přílohu I. Rada z velké části potvrdila oblast působnosti , kterou navrhovala Komise („mezinárodní cesty“, tj. jeden nebo více železničních dopravních spojů uskutečněných v rámci jedné přepravní smlouvy, z nichž alespoň jeden musí být mezinárodní), přičemž uplatňování kapitoly IV týkající se zpoždění je omezeno na mezinárodní dopravní spoje a kapitola V týkající se osob s omezenou schopností pohybu a orientace má širší oblast působnosti a vztahuje se rovněž na vnitrostátní cesty mezinárodními dopravními spoji. Rada tak upravila oblast působnosti jednotlivých kapitol, jak bylo v daném případě zapotřebí. Na rozdíl od návrhu Komise omezuje Rada, stejně jako Evropský parlament, povinnost železničních podniků poskytovat přepravní doklady , přímé přepravní doklady a příslušné cestovní informace pro celou železniční síť EU pouze na případy, kdy má železniční podnik, který žádost obdržel, tyto informace nebo přepravní doklady k dispozici. Rada i Evropský parlament však požadují vytvoření počítačového informačního a rezervačního systému pro železniční cesty po celé EU, který napomůže tomu, aby byl přístup k informacím, přepravním dokladům a rezervacím souvisejícím s mezinárodními dopravními spoji více zaměřen na potřeby spotřebitele. Příslušné legislativní opatření bude předmětem postupu projednávání ve výboru, kterému bude podroben návrh vypracovaný za pomoci Evropské agentury pro železnice. Pokud jde o odpovědnost železničních podniků vůči cestujícím nebo za zavadla v případě nehod a škod způsobených zpožděním spoje, zmeškáním přípoje nebo odřeknutím spoje, nahradila Rada, v souladu s podobnou žádostí Evropského parlamentu, ve většině aspektů návrh Komise rámcem COTIF/CIV. Přestože tento přístup výrazně omezí práva cestujících na náhradu škody, může Komise tuto změnu přijmout. Po získání zkušeností s uplatňováním předmětného nařízení může Komise tuto otázku znovu zvážit. Rada na rozdíl od Evropského parlamentu oslabuje požadavek minimální úrovně povinného pojistného krytí odpovědnosti v případě nehod. Na základě podobné žádosti Evropského parlamentu navrhuje Rada zjednodušení rámce, který původně navrhla Komise, pro ad hoc náhradu a pomoc v případě zpoždění spoje, zmeškání přípoje nebo odřeknutí spoje , aby umožnila jeho snadné uplatnění ve prospěch cestujících. Komise s tímto zjednodušením plně souhlasí. Rada obecně silně podporuje práva osob s omezenou schopností pohybu a orientace . Snaží se rozšířit jejich rozsah a zajišťuje jejich praktičtější a předvídatelnější uplatňování, přičemž však zároveň omezuje některé povinnosti provozovatelů stanic a železničních podniků. Komise s touto změnu obecně souhlasí. Za nešťastnou však považuje jednu navrženou změnu týkající se čl. 19 odst. 1 poslední věty, která dává provozovateli stanice možnost omezit již potvrzenou pomoc v případě čistě komerčních překážek. Evropský parlament předložil pozměňovací návrhy, které jdou nad rámec tohoto návrhu a týkají se například povinností, jež mají zvýšit přístupnost železničního vozového parku a železničních stanic; tyto pozměňovací návrhy budou zohledněny v budoucí technické specifikaci pro interoperabilitu týkající se cestujících s omezenou schopností pohybu a orientace, které se Komise bude dále věnovat. Na rozdíl od Evropského parlamentu potvrdila Rada povinnosti týkající se definování a sledování norem kvality. 4. PODROBNÉ PŘIPOMÍNKY KOMISE Ze 122 pozměňovacích návrhů, které Parlament přijal v prvním čtení, jich Rada ve společném postoji 63 akceptovala plně a 9 částečně, přičemž Komise 12 z těchto návrhů odmítla zcela a 3 částečně. Ve společném postoji se z pozměňovacích návrhů, které Komise přijala, zamítá 25 návrhů zcela a 4 zčásti. Ve společném postoji se z pozměňovacích návrhů, které Komise rovněž odmítla, zamítá 26 návrhů plně a 3 částečně. Hlavní pozměňovací návrh Evropského parlamentu se týkal rozšíření oblasti působnosti z mezinárodních cest na všechny cesty vnitrostátní. Předmětem dalších významných pozměňovacích návrhů byl systém odpovědnosti, přezkum výše náhrady a podmínek navržených pro případ zpoždění nebo odřeknutí spoje, jakož i omezení povinností železničních podniků poskytovat přepravní doklady a dopravní informace pro všechny hlavní dopravní spoje v rámci EU. Komise reagovala na stanovisko Evropského parlamentu vydané v prvním čtení tím, že 19 pozměňovacích návrhů přijala v plném rozsahu, 49 v zásadě a 16 zčásti. Zcela odmítla 38 pozměňovacích návrhů. 4.1 Pozměňovací návrhy, které Komise přijala a které byly v plném rozsahu nebo zčásti zahrnuty do společného postoje Níže uvedené odkazy se vztahují k bodům odůvodnění a článkům společného postoje. V části pozměňovacího návrhu 3 a v pozměňovacích návrzích 10, 23, 27, 44, 45, 46, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 56, 57, 59, do určité míry 64, 77, 78, 80, 81, 82 a 83 se požaduje sjednocení systému odpovědnosti pro železniční podniky s mezinárodní úmluvou COTIF/CIV (Vilniuský protokol z roku 1999, který vstoupil v platnost roku 2006) nebo se na úmluvu COTIF/CIV pouze odkazuje. Tyto změny konkrétních ustanovení lze považovat za nadbytečné, neboť 6. a 13. bodem odůvodnění, jakož i článkem 10 (odpovědnost za smrt a zranění cestujících a škodu na jejich zavazadlech), článkem 13 (odpovědnost za zpoždění spoje, zmeškání přípoje nebo odřeknutí spoje), a zejména přílohou I společného postoje se do textu nařízení začleňují jednoduchým a stručným způsobem relevantní ustanovení COTIF/CIV týkající se odpovědnosti. Pozměňovací návrhy 6 a 76 obsahují podrobnosti související se způsobem, jakým se osobám s omezenou schopností pohybu a orientace poskytuje pomoc v případě zpoždění. Ustanovení čl. 16 odst. 5 společného postoje potvrzuje právo osob s omezenou schopností pohybu a orientace na to, aby byla v případě zpoždění spoje věnována jejich potřebám zvláštní pozornost. Podrobnosti o způsobu poskytnutí této pomoci jsou uvedeny v 10. bodě odůvodnění společného postoje. V pozměňovacím návrhu 18 se navrhují změny definice „rezervace“, která je v čl. 3 bodu 9 společného postoje upravena ještě zásadněji. Prostřednictvím pozměňovacích návrhů 20, 61 a 120 se navrhuje zjednodušení systému odškodnění , který je obsažen v návrhu Komise a v jehož rámci se stanoví náhrada ceny přepravního dokladu v případě zpoždění. V článku 15 společného postoje se v zásadě přejímá struktura navržená Evropským parlamentem, avšak možná náhrada je omezena na nejvýše 50 % ceny přepravního dokladu. Pozměňovací návrh 24, kterým se vypouští definice pracovních grafikonů , byl promítnut i do společného postoje. Pozměňovací návrhy 25, 36 a 42 se týkají organizace poskytování informací a vydávání přepravních dokladů podle požadavku nařízení, jakož i možného využití evropského počítačového informačního a rezervačního systému . Požadavek na vytvoření tohoto systému je začleněn do článku 9 společného postoje. Tento článek rovněž stanoví povinnost, aby Komise, členské státy a Evropská agentura pro železnice spolupracovaly na vytvoření technické specifikace pro interoperabilitu uvedené ve směrnici 2001/16/ES, týkající se poskytování informací a vydávání přepravních dokladů. Oblast působnosti uvedeného právního základu si může vyžádat další zvážení. Pozměňovací návrhy 32, 33, 34, 35, 108 a částečně 138 požadují sjednocení ustanovení o přepravních smlouvách a vydávání přepravních dokladů s mezinárodní úmluvou COTIF/CIV (Vilniuský protokol z roku 1999, který vstoupil v platnost roku 2006) nebo jen obsahují odkazy na úmluvu COTIF/CIV. Tyto změny konkrétních ustanovení lze považovat za nadbytečné, neboť 6. bodem odůvodnění, článkem 4 (ustanovení o přepravních smlouvách), a zejména přílohou I společného postoje se do textu nařízení začleňují jednoduchým a stručným způsobem relevantní ustanovení COTIF/CIV týkající se přepravních smluv a vydávání přepravních dokladů. V části pozměňovacího návrhu 67 se požaduje, aby cestující dotčení zpožděním spoje byli urychleně přepraveni do konečného místa určení. Tento koncept je vtělen do článku 14 společného postoje, který však jde ještě dále a požaduje, aby železniční podniky cestujícím „okamžitě“ nabídly možnost výběru mezi přesměrováním a náhradou ceny přepravního dokladu atd. V pozměňovacích návrzích 70, 71, 72 (Komise však nepřijala omezení této povinnosti prostřednictvím výrazu „kde je to možné“) a 73 se požaduje souhlas cestujícího s následným opatřením přijatým železničními podniky v případě přesměrování a pokračování cesty v důsledku zpoždění spoje a navrhuje se několik vyjasnění v souvislosti s ad hoc pomocí, která má být poskytnuta v případě zpoždění spoje . Tyto návrhy jsou zohledněny v čl. 14 písm. c) a čl. 16 odst. 2 společného postoje. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 86 se navrhuje omezení pomoci poskytované osobám s omezenou schopností pohybu a orientace v souvislosti s dostupnou kapacitou . Článek 17 společného postoje umožňuje železničním podnikům zavést předem nediskriminační pravidla pro přístup platná pro osoby s omezenou schopností pohybu a orientace. Společný postoj však nestanoví povinnost zvýšit kapacitu. Pozměňovací návrhy 87 a 126 upravují povinnosti provozovatelů stanic, železničních podniků, včetně obsluhy vlaku, pokud jde o pomoc, která má být poskytnuta osobám s omezenou schopností pohybu a orientace . Povinnosti zúčastněných stran, a zejména železničních podniků a provozovatelů stanic, získávají v článcích 19, 20 a 21 společného postoje jasnou, jednoduchou a realistickou podobu. Článek 18 společného postoje zajišťuje prodej přepravních dokladů osobám s omezenou schopností pohybu a orientace bez jakýchkoli dodatečných nákladů. Pozměňovacím návrhem 92 se zjednodušuje právo osoby s omezenou schopností pohybu a orientace na pomoc v případě, že nebylo předem učiněno žádné příslušné oznámení. Pro tyto případy zajišťuje článek 21 ad hoc pomoc založenou na nejlepším úsilí. Pozměňovací návrhy 99 a 100 jsou promítnuty do článku 23 společného postoje prostřednictvím změny termínu „bezpečnost“ na „ osobní bezpečnost “. Pozměňovací návrhy 105 a 106, které požadují snížení zátěže uložené železničním podnikům v souvislosti s vyřizováním stížností , jsou zapracovány článkem 24 společného postoje, jenž ponechává většinu podrobností mechanismu pro vyřizování stížností, o němž mají rozhodnout samy železniční podniky, v opodstatněném rozsahu. První část pozměňovacího návrhu 109 ruší povinnost informovat cestující o všech plánech na zrušení nebo změnu dopravních spojů . Článek 6 společného postoje tuto informační povinnost mění tak, že namísto plánů odkazuje na rozhodnutí. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 114, části návrhu 115, 116 a 117 se požaduje úprava minimálních cestovních informací, které cestujícím poskytují železniční podniky. Článek 7 a příloha II objasňují obsah minimálních informací o vlastních dopravních spojích, které mají být cestujícímu poskytnuty. 4.2 Pozměňovací návrhy, které Komise přijala a které nebyly zahrnuty do společného postoje V pozměňovacích návrzích 5, 8, 9, 38 (částečně, viz též níže), zčásti 67, 68, 79, 85, 90, 103 a 104 se požaduje zrušení výrazu „mezinárodní“ (v příslušných pádech). Komise zastává názor, že zrušením tohoto výrazu v příslušných ustanoveních není dotčena otázka oblasti působnosti daného nařízení. Záměrem společného postoje však nebylo rozšířit oblast působnosti nařízení na všechny železniční dopravní spoje, včetně vnitrostátních dopravních spojů, a proto v něm nebyly odkazy na výraz „mezinárodní“ nijak systematicky odstraňovány. Pozměňovacím návrhem 15 se požaduje vyjasnění definice „ železničního podniku “. Tento pozměňovací návrh lze považovat za nadbytečný, neboť společný postoj odkazuje na platné právní předpisy Společenství: v čl. 3 bodu 1 je „železniční podnik“ definován v souladu se směrnicí 2001/14/ES a článek 2 (Oblast působnosti) odkazuje na definici obsaženou ve směrnici 95/18/ES. V pozměňovacích návrzích 21 a 22 se požaduje, aby se nepřihlíželo ke zpožděním a očekávaným zpožděním v důsledku odřeknutí spoje, která byla oznámena cestujícím 48 hodin předem. Společný postoj však žádné takové ustanovení neobsahuje. K vyjasnění této záležitosti může sloužit definice „zpoždění“ stanovená v čl. 3 bodu 15. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 30 se požaduje, aby byly informace poskytovány ve formě, která je přístupná osobám s omezenou schopností pohybu a orientace majícím zrakové nebo smyslové postižení. Společný postoj však žádné takové ustanovení neobsahuje. Pro odpovídající přizpůsobení je nejvhodnější čl. 7 odst. 3 společného postoje. Pozměňovacím návrhem 38 je požadován prodej přepravních dokladů přístupnou formou . Ačkoli článek 8 společného postoje týkající se dostupnosti přepravních dokladů tento koncept nezohledňuje, 10. bod odůvodnění společného postoje propůjčuje osobám s omezenou schopností pohybu a orientace právo zakoupit přepravní doklady ve vlacích bez dodatečných poplatků. Pozměňovací návrhy 43, 48, 55 a 98, jejichž předmětem jsou názvy a struktura nařízení , nejsou zohledněny, neboť ve společném postoji je navržena struktura jiná (viz struktura nařízení ). Pozměňujícími návrhy 47 a 58 se zamítá či omezuje právo na zálohovou platbu v případě smrti nebo zranění cestujícího. Článek 12 společného postoje však toto právo, které navrhla Komise a které přísluší také cestujícím v letecké dopravě, potvrzuje. V pozměňovacím návrhu 66 se požaduje, aby byly právní následky v souvislosti se zpožděním železničních dopravních spojů uplatněny i v případě zpoždění při poskytování potvrzené pomoci osobě s omezenou schopností pohybu a orientace . Společný postoj však žádné takové ustanovení neobsahuje. Zvláštní potřeby osob s omezenou schopností pohybu a orientace jsou samostatně zmíněny pouze v souvislosti s pomocí spojenou se zpožděním. V pozměňovacím návrhu 69 se stanoví požadavek, podle kterého přesměrování nebo pokračování dopravních spojů může zahrnovat dražší dopravní spoje za tutéž původní cenu zaplacenou za přepravní doklad. Společný postoj žádnou takovou možnost nestanoví, avšak hovoří o „srovnatelných podmínkách“. Pozměňovacím návrhem 75 se požaduje, aby železniční podnik potvrdil zpoždění , kterému byli cestující vystaveni. Společný postoj takovou povinnost neobsahuje; lze ji snadno stanovit odstraněním slov „na požádání cestujícího“ z čl. 16 odst. 4. Prostřednictvím druhé a třetí části pozměňovacího návrhu 109 se požaduje, aby železniční podniky, provozovatelé stanice, poskytovatelé souborných služeb cestovního ruchu a Komise spolupracovali v zájmu poskytování informací o právech cestujících zakotvených v daném nařízení. Komise v zásadě souhlasí s tím, že bude cestujících o jejich právech vyplývajících z daného nařízení ve vhodné formě informovat, a poukazuje na podobné akce uskutečněné v souvislosti s právy cestujících v odvětví letecké dopravy (leták o právech cestujících v letecké dopravě). Pozměňovací návrhy 110, 111 a 112 týkající se vnitrostátních subjektů příslušných pro prosazování , jakož i dostupnosti informací o těchto subjektech jsou do značné míry vtěleny do článku 26 a přílohy II společného postoje. Částí pozměňovacího návrhu 124 se lhůta, do které musí být ad hoc odškodnění v případě zpoždění vyplaceno , zvyšuje ze 14 dnů na jeden měsíc. Komise se k této záležitosti stavěla pružně, přesto však společný postoj nemění návrh Komise, podle něhož má být odškodnění vyplaceno do 14 dnů od obdržení stížnosti. Částí pozměňovacího návrhu 138 se požaduje stanovení povinnosti železničních podniků přepravovat jízdní kola. Vzhledem k tomu, že se oba zákonodárné orgány shodly na tom, že obsah přepravní smlouvy bude v zásadě podléhat pravidlům COTIF/CIV pro danou oblast, byla povinnost související s přepravou jízdních kol vypuštěna. 4.3 Pozměňovací návrhy, které Komise zamítla a které nebyly zahrnuty do společného postoje Záměrem pozměňovacích návrhů 1, 2, části návrhu 3, 11, 12 (částečně, viz též níže), 13, 17 (částečně, viz též níže) a 62 (částečně, viz též níže) je navrhnout práva a povinnosti cestujících v železniční dopravě bez ohledu na to, zda uskutečňují vnitrostátní nebo mezinárodní cestu. Evropský parlament tak požaduje rozšíření oblasti působnosti na všechny dopravní spoje, tedy mezinárodní i vnitrostátní . Evropská komise tento pozměňovací návrh oceňuje, avšak považuje ho v této fázi za poněkud předčasný. Na rozdíl od přístupu Evropského parlamentu se v čl. 2 odst. 1 a 2 společného postoje potvrzuje (pokud jde o obecné záležitosti a odpovědnost železničních podniků) nebo snižuje (pokud jde o následky způsobené zpožděními atd.) oblast působnosti, kterou navrhla Komise. Pouze u osob s omezenou schopností pohybu a orientace rozšiřuje čl. 2 odst. 3 oblast působnosti na vnitrostátní cesty mezinárodními dopravními spoji. V pozměňovacích návrzích 7 a 125 se navrhuje, aby byla tímto nařízením uložena železničním podnikům a provozovatelům stanic povinnost zajišťovat přístupnost vozového parku a stanic pro osoby s omezenou schopností pohybu a orientace . Komise má za to, že tato povinnost jde nad rámec předmětného návrhu. Pozměňovací návrh 12 a část pozměňovacího návrhu 39, které se týkají smluv o veřejné službě , nejsou považovány za relevantní. Mezinárodní dopravní spoje (viz též oblast působnosti ) jsou zřídkakdy předmětem smluv o veřejné službě, a společný postoj proto tento výraz jmenovitě neuvádí, aniž by však z oblasti působnosti nařízení výslovně vylučoval povinnost uplatňovat práva cestujících na smlouvy o veřejné službě. Pozměňovacím návrhem 16 se navrhují změny definice „ hlavní železniční stanice “, což je termín, který se již nyní v nařízení nevyskytuje; v článku 19 společného postoje jsou povinnosti provozovatelů stanic spojené s pomocí osobám s omezenou schopností pohybu a orientace uvedeny do souvislosti s „obsazenými železničními stanicemi“. Definice „hlavní železniční stanice“ je proto nepotřebná. Pozměňovací návrhy 17 a 62, které se týkají předplatních jízdenek , nejsou považovány za relevantní. Předplatní jízdenky na mezinárodní dopravní spoje téměř nejsou k dispozici (viz též oblast působnosti ), a společný postoj proto nepovažuje za nutné tento výraz jmenovitě uvádět, aniž by však předplatní jízdenky výslovně vylučoval z oblasti působnosti nařízení. Pozměňovacím návrhem 19 se příslušná definice uvádí do souladu s COTIF/CIV. Tento pozměňovací návrh lze považovat za nadbytečný: v čl. 3 bodech 11, 12, 13 a 14 společného postoje jsou jasně a stručně definovány mezinárodní i vnitrostátní cesty a dopravní spoje , aniž by tyto definice byly v rozporu s COTIF/CIV. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 26 se navrhují změny definice „ osob s omezenou schopností pohybu a orientace “. Existuje však již definice obsažená v nařízení Evropského parlamentu a Rady o právech osob s omezenou schopností pohybu a orientace v letecké dopravě (přijato 8. června 2006, dosud nezveřejněno). Tato definice „osob s omezenou schopností pohybu a orientace“ pro leteckou dopravu se přejímá v čl. 3 odst. 17 společného postoje. Pozměňovacím návrhem 31 se požaduje, aby železniční podniky a poskytovatelé souborných služeb cestovního ruchu (prodejci přepravních dokladů) nesli odpovědnost za nesprávné informace . Nic v daném nařízení nebrání tomu, aby se v takových případech použily zásady vnitrostátního práva soukromého. Pozměňovací návrhy 60, 118 a 119 vycházejí z požadavku, aby cestujícím byly vráceny příplatky za kvalitu služby, která jim nebyla poskytnuta, vyjma zpoždění dopravního spoje. Práva související s tímto požadavkem jsou považována za přehnaná, a povinnosti tohoto rázu proto nebyly do společného postoje včleněny. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 64 se do značné míry požaduje odečtení odškodnění z ceny přepravního dokladu (za nekvalitní službu) od ostatního odškodnění, jako je například odškodnění v případě odpovědnosti za následnou škodu. Naproti tomu se v článku 15 společného postoje potvrzuje, že ad hoc odškodnění v podobě náhrady ceny přepravního dokladu v případě zpoždění spoje, zmeškání přípoje v důsledku zpoždění spoje nebo odřeknutí spoje je oddělené od odškodnění za následnou škodu upraveného článkem 13 společného postoje, který odkazuje na ustanovení COTIF/CIV pro danou oblast. Navržené odečtení proto nebylo do společného postoje zahrnuto. Pozměňovacím návrhem 65 se navrhuje stanovení povinnosti, aby železniční podniky všemi prostředky předcházely zpožděním . Má se za to, že tato povinnost není dostatečně přesná a že je obtížně prosazovatelná. Pozměňovacím návrhem 74 se ad hoc pomoc cestujícím ve vlacích, které uvízly mimo stanici , omezuje na situace, kdy nepůsobí výjimečné okolnosti. Ačkoli situaci nemusel zapříčinit železniční podnik, požaduje se v tomto pozměňovacím návrhu jeho intervence ve prospěch cestujícího bez jakékoli další alternativy pomoci. Ve společném postoji se proto požadavek Evropského parlamentu zamítá, avšak pomoc se omezuje na případy, kdy je uskutečnitelná. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 84 se požaduje vyjasnění v souvislosti s právem železničních podniků nárokovat případně odškodnění od provozovatele infrastruktury. Nic ve společném postoji nijak neomezuje jakékoli právo na regresní postih vůči třetím osobám, které může železničnímu podniku příslušet. Společný postoj navíc v zásadě zprošťuje železniční podnik odpovědnosti v případě zavinění třetími stranami. V pozměňovacích návrzích 101, 102, 107 a 121 se navrhuje zrušení povinného hodnocení norem kvality a namísto toho se zavádí poměrně složitý postup se zapojením Evropské agentury pro železnice. Ve společném postoji se navrhuje, aby hodnocení norem kvality prováděly železniční podniky samy a současně se požaduje stanovení přísných podmínek určujících způsob, jakým má být toto sebehodnocení prováděno a zveřejňováno. Ve společném postoji není v této fázi považováno za nutné zapojovat do sledování kvality Evropskou agenturu pro železnice. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 127 se požadují opatření odborné přípravy zaměřená na zlepšení pomoci osobám s omezenou schopností pohybu a orientace. Tento návrh jde výrazně nad rámec předmětného nařízení. V rámci třetího železničního balíčku však Komise předložila návrh směrnice, která má zlepšit výsledky vlakových čet na poli bezpečnosti. Prostřednictvím pozměňovacího návrhu 128 se upravují povinnosti provozovatelů stanic v souvislosti s kontaktními místy pro osoby s omezenou schopností pohybu a orientace . Článek 21 společného postoje potvrzuje tuto povinnost provozovatele stanice, jak ji ve svém původním textu navrhla Komise, a navíc zmiňuje další veřejné orgány, kterým pravděpodobně bude příslušet díl odpovědnosti. 4.4 Pozměňovací návrhy, které Komise zamítla a které byly v plném rozsahu nebo zčásti zahrnuty do společného postoje Prostřednictvím pozměňovacích návrhů 4, 14 a 37 se požaduje oslabení Komisí navržené povinnosti železničních podniků poskytovat přepravní doklady, přímé přepravní doklady a příslušné cestovní informace pro celou železniční síť EU. Komise zastávala názor, že cestující mají právo zakoupit integrované přepravní doklady na cesty po celé železniční síti EU, a rozhodla se proto stanovit povinnost, aby železniční podniky tento produkt poskytovaly, neboť se zdá, že trh železniční dopravy nereaguje dobrovolně. Článek 8 společného postoje požaduje, aby přepravní doklady, přímé přepravní doklady a rezervace byly cestujícím prodávány, pokud jsou k dispozici, a ponechává tak na železničních podnicích, aby se rozhodly, zda je nabízet či nikoli. Tento požadavek dále nabývá na konkrétní podobě díky evropskému počítačovému informačnímu a rezervačnímu systému pro železniční dopravní spoje (článek 9). Prostřednictvím pozměňovacích návrhů 28, 29 a části pozměňovacího návrhu 115 se požaduje oslabení Komisí navržené povinnosti železničních podniků poskytovat cestovní informace . Komise zastávala názor, že cestující mají právo obdržet příslušné cestovní informace a rovněž informace přesahující vlastní síť železničního podniku u cest v rámci celé EU. Vzhledem k tomu, že dobrovolná ujednání tento účel vždy nenaplňují, rozhodla se Komise stanovit železničním podnikům povinnost poskytovat cestovní informace pro celou EU. Článek 7 a příloha II vyjasňují obsah minimálních informací o vlastních dopravních spojích, které mají být cestujícímu poskytnuty. Tento požadavek dále nabývá na konkrétní podobě díky evropskému počítačovému informačnímu a rezervačnímu systému pro železniční dopravní spoje (článek 9). V části pozměňovacího návrhu 39 a v pozměňovacích návrzích 40 a 123 se navrhují změny způsobu, jakým musí být přepravní doklady prodávány . Článek 8 společného postoje poskytuje železničním podnikům velkou míru pružnosti, aby si mohly zvolit nejvhodnější způsob prodeje přepravních dokladů. Prodej ve vlaku musí být umožněn, pokud tato služba není v odůvodněných případech omezena. Komise nechtěla ohrozit spontánní zakoupení, včetně zakoupení ve vlaku, více, než je nutné. Nepovažovala za nutné rozlišovat mezi způsobem prodeje přepravních dokladů v rámci smluv o veřejné službě a ostatních přepravních dokladů. Prostřednictvím pozměňovacích návrhů 91, 95, 96 a 97 se navrhují vyjasnění postupu oznamování v případě poskytování zvláštní pomoci osobám s omezenou schopností pohybu a orientace. Článek 21 společného postoje zjednodušuje tento postup i podmínky, za nichž je pomoc poskytována osobě s omezenou schopností pohybu a orientace, která potřebu pomoci oznámila alespoň 48 hodin předem. Komise nechtěla zbytečně snižovat práva osob s omezenou schopností pohybu a orientace, a stavěla se tedy proti navrženému zvýšení lhůty pro předchozí oznámení z 24 na 48 hodin. Pozměňovacím návrhem 113 se požaduje roční lhůta pro provedení před vstupem nařízení v platnost , zatímco článek 33 společného postoje poskytuje lhůtu osmnáctiměsíční. Komise měla za to, že k provedení navržených práv cestujících není potřebná dlouhá přechodná lhůta. V části pozměňovacího návrhu 124 se požaduje souhlas cestujícího s tím, aby bylo odškodnění vyplaceno v poukázkách ; tento návrh je zapracován prostřednictvím čl. 15 odst. 2 poslední věty společného postoje. 5. ZÁVĚRY Ačkoli by Komise upřednostňovala, aby byly železniční podniky povinny poskytovat informace o jízdních řádech a přímé přepravní doklady pro celou evropskou železniční síť a aby se provozovatelé stanic a železniční podniky aktivněji angažovali v souvislosti s pomocí poskytovanou osobám s omezenou schopností pohybu a orientace, má za to, že společný postoj jednomyslně přijatý dne 24. července 2006 nemění cíle ani pojetí jejího návrhu.