Co se týče uznání systémů ze strany vlád, tato odvětví nevykazují rozdíly oproti stávající situaci v odvětví rybolovu a akvakultury, tj. v současnosti neexistuje zvláštní předpis EU, který by se na ně vztahoval, s výjimkou certifikace ekologické produkce. Uplatňuje se obecná zásada vztahující se na dobrovolné informace určené spotřebitelům, podle níž musí být tvrzení jasná a ověřitelná.

Jelikož je obtížné zvolit konkrétní environmentální aspekt, na nějž se zaměří pozornost, a rozhodnout, jak sdělení předávat, může to vést k několika osvědčením a rozdílným sdělením. Stinnou stránkou je nejasnost a v konečném důsledku to může mít za následek dodatečné náklady hospodářských subjektů a nedůvěru v tvrzení.

Druhou příčinou nejasností mohou být rozdíly v obsahu a oblasti působnosti ekoznaček. Tato možná nejasnost se vyskytuje na všech úrovních dodavatelského řetězce. Producenti nemusí vědět, o certifikaci které ekoznačky mají požádat, jelikož to závisí na volbě maloobchodníků a na zvláštních charakteristikách jednotlivých trhů. Maloobchodníci musí zase zvolit ekoznačky, jež poskytují nejlepší záruku, pokud jde o jejich image. A spotřebitelé nemusí vědět, co která ekoznačka znamená.

V rámci analýzy a konzultací byly vyzdviženy tři hlavní problémy spojené se stávajícími ekoznačkami pro produkty akvakultury a rybolovu, a to: a) věrohodnost tvrzení, b) nejasnost kvůli velkému množství sdělení a c) vstup na trh včetně nákladů.

K hlavním soukromým ekoznačkám v současnosti patří organizace Marine Stewardship Council (MSC), která pro rok 2014 nahlásila certifikaci 8,8 milionu t ulovených volně žijících ryb (tj. 10 % celkové vykládky), organizace Friend of the Sea (FoS), u níž se podle dostupných údajů organizace FAO předpokládá certifikace přibližně 10 milionů t produktů v roce 2011, normy pro akvakulturu organizace GLOBALG.A.P., u níž se udává certifikace více než 2 milionů t produktů v roce 2013, a organizace Aquaculture Stewardship Council (ASC), která nahlásila více než 400 000 t produktů certifikovaných v roce 2014. Producenti z členských států EU zahájili nedávno proces certifikace svých produktů, zejména v odvětví rybolovu, což naznačuje novou tendenci na trhu, jelikož dosud byla většina produktů opatřených ekoznačkou a prodaných v EU dovážena.

6.1.Možnost č. 1: žádná změna – stávající právní předpisy a účinné využívání dostupných nástrojů

Jedno z možných opatření EU v oblasti ekoznaček pro produkty rybolovu a akvakultury spočívá v posílení kontroly stávajících předpisů a další podpoře uplatňování dostupných nástrojů, včetně například opatření týkajících se uvádění na trh podle článku 68 nařízení o Evropském námořním a rybářském fondu (ENRF). Hodnocení a kontrola dobrovolných tvrzení se mohou ukázat jako účinné při zvyšování věrohodnosti. Hospodářské subjekty a spotřebitelé by z toho měli každopádně prospěch.

Pokud jde o zamezení nejasnostem v důsledku mnoha sdělení, to by bylo omezené: ačkoli by bylo možné ověřovat obsah tvrzení uvedených na etiketách produktů, ostatní formy informování, které do této oblasti nespadají, by kontrole nepodléhaly.

Co se týká nákladů hospodářských subjektů, účinné využívání dostupných možností financování by producentům umožnilo vstoupit na nové trhy a současně by snížilo náklady, které musí nést v souvislosti s certifikací. Podpora určená na certifikaci je pro producenty v EU dostupná prostřednictvím ENRF a pro producenty v rozvojových zemí prostřednictvím rozvojových programů.

Lze posoudit možnost zahrnutí produktů rybolovu a akvakultury do stávající ekoznačky EU, jelikož potraviny již jsou v tomto rámci způsobilé. Na základě stávajících zkušeností s vypracováním kritérií by proces stanovení nových kritérií trval nejméně tři roky a vyžadoval by investování zdrojů. Je třeba připomenout, že ekologická akvakultura je již regulována a že analýza, která byla provedena v roce 2011, nebyla přesvědčivá, pokud jde o proveditelnost a přidanou hodnotu stanovení kritérií pro ekoznačku EU, která by zahrnovala environmentální profil potravin.

Využíváním stávajících právních předpisů a nástrojů EU by byla splněna kritéria týkající se přidané hodnoty, subsidiarity a proporcionality. Na druhou stranu může být nezbytné další financování určené na kontrolní činnosti k ověřování souladu dobrovolných tvrzení se stávajícími právními předpisy.

6.2.Možnost č. 2: minimální požadavky stanovené EU

Tato možnost posuzuje, zda by EU mohla pro produkty rybolovu a akvakultury stanovit minimální požadavky týkající se tvrzení o udržitelnosti. Tato možnost by poskytla soudržný rámec pro porovnávání obsahu těchto tvrzení.

Opatření v této oblasti by se účinně zabývala možnou nejasností, pokud jde o povahu environmentálních tvrzení, snížila by tudíž nedůvěru spotřebitelů. Zabývala by se rovněž otázkou věrohodnosti, jelikož procesy certifikace by byly založeny na příslušných platných požadavcích. Nezabývala by se však otázkou nákladů, které musí producent nést v souvislosti s certifikací.

Tato možnost by se promítla do stanovení norem udržitelnosti, jež přihlížejí k pokynům organizace FAO v této oblasti a ukazatelům, které již byly stanoveny v rámci společné rybářské politiky. Znamenala by vypracování dvou souborů norem na úrovni EU, které se týkají zvlášť rybolovu a akvakultury, a to vzhledem k podstatným rozdílům mezi těmito dvěma metodami produkce.

K důsledkům by patřily rozsáhlé přípravy a konzultace, včetně pravidelného přezkumu norem, a přijetí nových legislativních aktů ze strany EU.

Alternativním přístupem by bylo zaměření se na minimální požadavky vztahující se na proces certifikace. Tato možnost se již na úrovni EU i na mezinárodní úrovni uplatňuje. Stávající právní předpisy zajišťují kontrolu důležitých kroků v procesu certifikace. K dispozici jsou podrobná doporučení týkající se vypracování systému, požadavků a odpovídajících tvrzení. Příklady osvědčených postupů při certifikaci jsou zdokumentovány rovněž v zásadách správné praxe stanovených Mezinárodní aliancí pro sociální a environmentální akreditaci a označování (ISEAL) a v pokynech organizace FAO a budou začleněny do probíhající práce Mezinárodní organizace pro normalizaci.

Další alternativou by mohlo být předložení doporučení a osvědčených postupů Komisí. Takováto nelegislativní iniciativa by mohla zahrnovat mezinárodní doporučení k udělování ekoznačky v odvětví rybolovu a akvakultury a podobný postup v oblasti environmentálních tvrzení u potravin a nepotravinářských výrobků. To by mohlo zvýšit transparentnost a usnadnit společné chápání ze strany systémů ekoznaček, hospodářských subjektů v dodavatelském řetězci i orgánů veřejné moci. Znamenalo by to podobné konzultace a přípravy jako u výše uvedených dílčích možností, nevyžadovalo by se však přijetí právních předpisů.

6.3.Možnost č. 3: zavedení systému ekoznačky na úrovni Unie

Vytvoření samostatného dobrovolného systému ekoznačky pro produkty rybolovu a akvakultury na úrovni Unie by vyžadovalo stanovení požadavků. Kromě toho by bylo nutno vyvinout také postupy přezkumu, certifikace, označování a řešení sporů spolu s opatřeními k propagaci tohoto nového systému. Oblast působnosti by zahrnovala rybolov i akvakulturu, jakož i veškeré produkty prodávané v EU bez ohledu na jejich původ. To je pro toto odvětví obzvláště důležité vzhledem ke skutečnosti, že EU dováží 65 % spotřeby ryb a značná část dodávek připadá na rozvojové země.

Opatření v této oblasti by mohla mít pozitivní dopady z hlediska věrohodnosti ekoznaček, jelikož existence veřejného systému může vést k vyšší účinnosti norem a certifikace. Přítomnost veřejné ekoznačky na trhu může snížit nejasnosti ohledně obsahu environmentálních tvrzení. Není však jasné, zda bude mít nějaký dopad na poskytování jiných druhů informací o životním prostředí spotřebitelům a zda je vhodná na trhu, na němž již existuje řada uznaných značek. Pokud jde o náklady hospodářských subjektů na certifikaci, určitých úspor by bylo možno dosáhnout s ohledem na používání loga, jelikož to by bylo veřejné. Náklady spojené s certifikací produktů se však nemusí významně změnit.

Systém používaný v celé Unii nezastaví šíření ekoznaček a zavedení další značky na trh může mít za následek větší složitost. Může zejména dojít k oslabení ekologického loga. Na druhou stranu by mohla existence zvláštní veřejné ekoznačky pro produkty rybolovu a akvakultury rozšířit škálu možností, které mají producenti a maloobchodníci v současnosti k dispozici, a snížit riziko, že se zavedené soukromé ekoznačky stanou příliš dominantními.

Tato možnost by vyžadovala přijetí nových právních předpisů a přidělení zdrojů na správu nového systému. Náklady na vývoj, zavedení a propagaci ekoznačky pro produkty rybolovu a akvakultury, která je používána v celé Unii, lze srovnat s náklady vynaloženými na zavedení certifikace ekologické produkce a ekoznačky EU a v porovnání s ostatními představenými možnostmi jsou tyto náklady značné.

7.Závěry

Ekoznačky pro produkty rybolovu a akvakultury se v minulém desetiletí staly ještě důležitějšími. Objemy produktů opatřených ekoznačkou jsou nyní značné, jsou však soustředěny na některých trzích EU a týká se to jen některých produktů. V témže období přijala EU řadu předpisů a zahájila iniciativy na podporu ochrany spotřebitele a k regulaci poskytování informací o životním prostředí. Na základě celkového posouzení s ohledem na ostatní odvětví neexistují u ekoznaček pro produkty rybolovu a akvakultury významná specifika.