Graf č. 1: Celkové emise skleníkových plynů v EU-27 (včetně mezinárodní letecké dopravy) a objem pohlcení v letech 1990–2019, současný cíl do roku 2030 a navrhované zvýšení, předpokládané emise se stávajícími („základní linie“) a dodatečnými opatřeními na období 2020–2050, které jsou nezbytné k dosažení klimatické neutrality („nulové čisté emise“) do roku 2050 VI .

V roce 2019 se emise skleníkových plynů (včetně mezinárodní letecké dopravy) v EU-27 I podle přibližné inventury skleníkových plynů II snížily o 24 % oproti hodnotám z roku 1990. Včetně emisí a jejich pohlcování v důsledku využívání půdy, změn ve využívání půdy a lesnictví z toho plyne čisté snížení emisí o 25 % III . EU je tedy na dobré cestě k dosažení svého cíle podle Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu, jímž je snížení emisí skleníkových plynů do roku 2020 o 20 % IV . Emise se v roce 2019 snížily ve srovnání s rokem 2018 o 3,7 %. Emise skleníkových plynů v EU tedy byly na nejnižší úrovni od roku 1990. Od roku 1990 do roku 2019 vzrostl kombinovaný HDP EU o 60 %. Intenzita emisí skleníkových plynů v hospodářství, definovaná jako poměr mezi emisemi a HDP V , klesla na 282 g ekv. CO2/EUR2015, což je méně než polovina z roku 1990.

Za účelem zajištění jednotnosti stanovuje navrhované nařízení o facilitě na podporu oživení a odolnosti kritéria, která by národní plány na podporu oživení a odolnosti na období let 2021–2023 měly splnit XI . Je potřeba, aby plány byly v souladu s doporučeními pro jednotlivé země stanovenými v cyklech evropského semestru v roce 2019 a 2020, integrovanými vnitrostátními plány v oblasti energetiky a klimatu, včetně toho týkajícího se spravedlivé transformace. Plány musí zahrnovat investice i reformy, které přispívají k zelené transformaci, což odpovídá cíli v oblasti klimatu pro facilitu na podporu oživení a odolnosti, kterým je 37 % přidělených výdajů. Facilita na podporu oživení a odolnosti propojuje politiky s financováním, které je doplněno klíčovými finančními zdroji umožňujícími Zelenou dohodu pro Evropu, konkrétně se jedná o program InvestEU, fondy soudržnosti, Fond pro spravedlivou transformaci, inovační fond a modernizační fond. Program Digitální Evropa podpoří souběžnou zelenou a digitální transformaci.

Po vypuknutí pandemie COVID-19 na jaře 2020 byly navrženy balíček ozdravných opatření a rozpočet na období 2021–2027 s cílem pomoci EU s obnovou po pandemii a podpořit investice do souběžné zelené a digitální transformace. V červenci 2020 Evropská rada odsouhlasila, že 30 % finančních prostředků ve výši 1,8 bilionu EUR X by mělo být použito na podporu transformace související s klimatem, čímž se členským státům EU pomůže s řešením jejich výzev v oblasti udržitelnosti a dojde k podpoře zelených pracovních míst a konkurenceschopnosti. Největší potenciál pro vytvoření rychlého hospodářského stimulu v politice v oblasti klimatu a energetiky byl zjištěn v oblastech renovace budov, obnovitelné energie, obnovitelného vodíku a infrastruktury a také čisté mobility, kam patří například elektrická vozidla a dobíjecí stanice, chytré sítě a integrace odvětví energetiky.

Rok 2019 byl pro evropská klimatická opatření významným mezníkem. V prosinci Evropská rada odsouhlasila, že se EU v souladu s Pařížskou dohodou stane klimaticky neutrální do roku 2050. Evropský parlament tento cíl schválil již ve svém usnesení o změně klimatu z března. Aby byla zajištěna klimatická neutralita do roku 2050, předložila Komise Zelenou dohodu pro Evropu jako komplexní víceodvětvový plán pro nasměrování k zelené a spravedlivé transformaci. V zásadě platí, že všechny činnosti a politiky EU by měly vést k tomu, aby EU pomohly dosáhnout úspěšného a spravedlivého přechodu k udržitelné budoucnosti.

Emise CO2 z mezinárodní letecké dopravy v roce 2019 nadále rostly; ve srovnání s předchozím rokem se zvýšily o 3 %, takže rostoucí trend pokračoval. Emise v oblasti letecké dopravy jsou zahrnuty do ETS, v současnosti však existuje omezení na lety v Evropském hospodářském prostoru (EHP). Co se týče emisí z mezinárodní letecké dopravy mimo EHP, tedy letů do zemí mimo EHP a z nich, nejsou tyto emise v současnosti hodnoceny v rámci EU ETS, a to v souladu s ustanovením o dočasném pozastavení ve směrnici. Záměrem bylo poskytnout impuls pro celosvětový tržní mechanismus, program kompenzace a snižování emisí oxidu uhličitého v mezinárodním civilním letectví (CORSIA). Celkový dopad letecké dopravy na celosvětové klima, také prostřednictvím jiných emisí nebo vlivů než CO2, je významně vyšší než samotná složka CO2. Odhaduje se, že radiační účinky jiných plynů než CO2 byly dvakrát až čtyřikrát vyšší než účinky CO2, což pro celkový dopad leteckých činností uvnitř EHP odpovídá rozmezí 136–272 milionů tun ekvivalentů CO2 IX . Toto rozmezí plyne z různých stupňů nejistoty, která s ohledem na přesný rozsah různých dopadů nesouvisejících s CO2 a vzájemných vlivů přetrvává.

Emise ze stacionárních zařízení ve všech zemích, na něž se vztahuje systém EU pro obchodování s emisemi (EU ETS), poklesly dokonce i před pandemií: od roku 2018 do roku 2019 o 9,1 %. Emise, na něž se nevztahuje ETS (jako jsou emise z odvětví nespadajícího do ETS, dopravy, stavebnictví, zemědělství a odpadu), se mezi roky 2018 a 2019 nezměnily. Rok předtím došlo k mírnému poklesu, ale celkově lze říci, že emise z těchto hospodářských odvětví byly po několik let stabilní. Podle předběžných účtů v rámci Kjótského protokolu se snižování čistých kreditů z využívání půdy, změny ve využívání půdy a lesnictví (LULUCF) mezi lety 2013 a 2017 stabilizovalo v roce 2018.

Aby však členské státy dosáhly současného cíle snížení emisí na úrovni EU o 30 %, budou muset v plné míře provést plánovaná opatření, a to i vzhledem k tomu, že se aktuálně navrhuje zvýšit cíle EU v oblasti klimatu do roku 2030 na snížení emisí skleníkových plynů o 55 %, což je součástí cesty ke klimatické neutralitě do roku 2050 XIX .

Členské státy plánují, přijímají a provádějí politiky a opatření za účelem dosažení současných cílů do roku 2030 v oblasti sdílení úsilí. Budou-li agregovány aktuálně prováděné vnitrostátní politiky, mohla by EU-27 do roku 2030 snížit emise skleníkových plynů, na které se vztahuje rozhodnutí o „sdílení úsilí“, oproti roku 2005 o 19 %. Tato hodnota je výrazně nižší než celkový cíl snížení emisí o 30 % do roku 2030 oproti roku 2005 podle nařízení o sdílení úsilí. Členské státy však v konečných integrovaných vnitrostátních plánech v oblasti energetiky a klimatu nastínily, jak lze dosáhnout snížení o 32 % při provádění dodatečných politik. Ve srovnání s aktuálně prováděnými vnitrostátními politikami se jedná o zjevný pokrok. Graf č. 3 znázorňuje rozdíly mezi stávajícími cíli členských států do roku 2030 podle nařízení o „sdílení úsilí“ a jejich vlastní odhady se stávajícími a plánovanými opatřeními XVIII .

Odhaduje se, že emise ze zařízení ve všech zemích zahrnutých do ETS v roce 2019 klesly o 9,1 % ve srovnání s rokem 2018. Toto snížení bylo způsobeno zejména změnami v odvětví výroby elektřiny a tepla, kde se emise snížily o přibližně 15 % ve srovnání s rokem 2018. Trend silného snižování emisí během posledních let tedy nadále pokračuje. Ke snížení došlo především díky odvětví energetiky, kde se emise snížily o téměř 15 %, a to v důsledku nahrazení uhlí elektřinou z obnovitelných zdrojů energie a výrobou elektřiny z plynu. Emise z průmyslu se snížily o téměř 2 %.

Graf č. 4: Emise v odvětvích, na která se vztahují právní předpisy o sdílení úsilí v období 2005–2030 a roční emisní příděly, EU-27 (milion tun ekvivalentu CO2)

Plnění povinností plynoucích z rozhodnutí o sdílení úsilí členskými státy

Všechny členské státy splnily v letech 2013–2017 své povinnosti plynoucí z rozhodnutí o sdílení úsilí. Malta v každém z těchto let překročila své roční emisní příděly, avšak deficit pokryla nákupem ročních emisních přídělů od Bulharska. V roce 2017 Bulharsko, Estonsko, Irsko, Kypr, Litva, Lucembursko, Německo, Polsko a Rakousko překročily své roční emisní příděly. Francie, Spojené království a Švédsko smazaly přebytek svých ročních emisních přídělů od roku 2013 do roku 2017 s cílem posílit environmentální vyváženost systému. Stejně jako v předchozích letech Švédsko v daném roce smazalo svůj přebytek ročních emisních přídělů (5,3 milionu tun). V roce 2017 se k němu přidaly Francie a Spojené království, které poprvé smazaly svůj přebytek ročních emisních přídělů, jenž se během předchozích let nashromáždil. Francie smazala 100 milionů tun, tedy většinu svého kumulovaného přebytku (ale ne všechen), a Spojené království smazalo veškerý svůj kumulovaný přebytek představující 112,4 milionu tun. To znamená, že celkem 244 milionů tun přebytku ročních emisních přídělů, což odpovídá jedné pětině teoretického celkového množství, bude těmito třemi státy smazáno na období do roku 2017. Všechny ostatní členské státy (vyjma Malty) započítaly přebytek přídělů pro případné využití v pozdějších letech. Pro splnění povinností plynoucích z rozhodnutí o sdílení úsilí nebyly použity žádné mezinárodní kredity z mechanismu čistého rozvoje nebo společného provádění.

Cyklus plnění povinností pro rok 2018 probíhá. V roce 2018 překročily emise Malty své roční emisní příděly o 18 %, proto Malta bude opět potřebovat zakoupit roční emisní příděly. Emise v deseti dalších členských státech XXI překročily roční emisní příděly roku 2018 až o 14 %. Tyto členské státy mají přebytky ročních emisních přídělů převedené z předchozích let, které lze použít k zajištění souladu. Kumulativní přebytek ročních emisních přídělů na jednotlivé členské státy v období 2013–2018 je znázorněn v grafu č. 5.

Předběžné údaje za rok 2019 ukazují, že situace je podobná jako v roce 2018. Malta překročila své roční emisní příděly o 18 %, Irsko o 15 % a Lucembursko o 11 %, po němž následuje Estonsko s 9 %. Očekává se, že se v roce 2018ke skupině členských států, jejichž emise jsou již vyšší než roční emisní příděly, přidá Česko. V případě čistého schodku používají členské státy mechanismy flexibility uvedené v rozhodnutí o sdílení úsilí (nad rámec započtení a vypůjčení ročních emisních přídělů).

Více než třetina emisí, na které se vztahuje rozhodnutí o sdílení úsilí, pochází z dopravy. Po poklesu emisí mezi lety 2007 a 2013 se emise z dopravy v každém z následujících let zvyšovaly a jsou nyní pouze o něco nižší (–2 %) než v roce 2005. Členské státy předpokládají, že se stávajícími opatřeními dojde do roku 2030 pouze k dalšímu mírnému snížení (–5 % v roce 2030 ve srovnání s rokem 2005). Předpokládají však, že při provedení plánovaných politik a opatření se emise z dopravy do roku 2030 sníží oproti roku 2005 o 20 %. Tyto trendy podporují silnou potřebu toho, aby se opatření k obnově v krátkodobém horizontu zaměřila na toto konkrétní odvětví, a podtrhují význam posílených nástrojů politik, které snižují emise z dopravy v rámci ambicióznějšího cíle na rok 2030 ve střednědobém horizontu.

Klíčovými faktory pro snižování emisí ze silniční dopravy jsou normy pro emise CO2 pro nové automobily, dodávky a těžká vozidla. Do roku 2025 budou muset být průměrné emise z nových osobních automobilů o 15 % nižší a do roku 2030 o 37,5 % nižší než v roce 2021, u dodávek se bude požadovat snížení o 15 % do roku 2025 a 31 % do roku 2030 oproti roku 2021. Emise z nových nákladních automobilů budou muset být o 15 % a 30 % nižší než v roce 2019. Normy stanoví počínaje rokem 2025 mechanismy motivující k zavádění vozidel s nulovými a nízkými emisemi na základě referenčních hodnot. Zahrnují rovněž nová ustanovení s cílem zajistit reprezentativnost monitorovaných emisí v reálném provozu. Graf č. 6 znázorňuje, že ačkoli jsou průměrné emise CO2 na kilometr u nových osobních automobilů a dodávek nižší než cíle stanovené na rok 2019, předběžné údaje za rok 2019 naznačují zvýšení emisí oproti roku 2018. Podle předběžných údajů byly průměrné emise v roce 2019 na hodnotě 122,4 g CO2/km u osobních automobilů (o 1,6 g víc oproti roku 2018) a 158,4 g CO2/km u dodávek (o 0,5 g víc oproti roku 2018). To potvrzuje trend z předchozích let. Výrobci vozidel proto budou muset významně snížit emise vyráběných vozidel, aby mohli splnit přísnější cíle, které budou platit od roku 2020.

Ke snížení emisí skleníkových plynů z dopravy přispívá směrnice o jakosti paliv. Ukládá snížení intenzity emisí skleníkových plynů během životního cyklu paliv o 6 % do roku 2020 ve srovnání s rokem 2010. Průměrná intenzita emisí skleníkových plynů z paliv dodávaných v roce 2018 byla o 3,7 % nižší než v roce 2010, a to na základě údajů z 28 členských států podávajících zprávu (graf č. 7). Dosažený pokrok se v jednotlivých členských státech značně liší, ale téměř všechny by měly urychleně přijmout další opatření, aby bylo zajištěno splnění cíle stanoveného pro rok 2020.

Graf č. 7: Snížení intenzity emisí skleníkových plynů z paliv dosažené dodavateli paliv v EU ve 27 členských státech podávajících zprávu a ve Spojeném království v letech 2010–2018

Emise z využívání energie v budovách vykazují určité meziroční variace kvůli změnám v poptávce po vytápění souvisejícím s počasím. V dlouhodobějším horizontu emise vykazují od roku 2005 sestupný trend, který má do roku 2030 pokračovat. Předpokládané snížení emisí odráží dostupnost ekonomicky atraktivních technologií, které snižují poptávku po energii a zlepšují integraci obnovitelných zdrojů. Aby bylo dosaženo klimatické neutrality do roku 2050 a cíle na rok 2030 a také rychlého hospodářského oživení směrem k zelené transformaci, je toto odvětví klíčové, jak je uvedeno ve sdělení „Renovační vlna pro Evropu“ XXIII . K urychlení rozsáhlých renovací včetně zvyšování kvalifikace a rekvalifikace pracovní síly bude potřeba více opatření a finančních prostředků XXIV .

Emise jiných plynů než CO2 ze zemědělství byly v roce 2019 na podobné úrovni jako v roce 2005 a očekává se, že se stávajícími opatřeními dojde k jejich mírnému poklesu.