Podle 2. pilíře obezřetnostního rámce stanoveného ve směrnici o kapitálových požadavcích mohou příslušné orgány (tj. orgán dohledu) v konkrétních případech ovlivňovat zásady tvorby rezerv v instituci a požadovat konkrétní úpravy výpočtů kapitálu. Opatření podle 2. pilíře jsou uplatňována podle rozhodnutí příslušného orgánu případ od případu, a to na základě zhodnocení, že zásady vytváření rezerv v instituci nejsou přiměřené nebo nejsou z hlediska dohledu dostatečně obezřetné.

Je třeba vytvářet rezervy na nevýkonné expozice v souladu s platným účetním rámcem. Předpokládá se, že nový mezinárodní standard účetního výkaznictví (IFRS) 9, který v EU platí od 1. ledna 2018, pomůže vyřešit problematiku pozdních a nedostatečných rezerv, neboť pracuje s „očekávanými ztrátami“. Tento nový standard však zavádí pouze omezené změny, pokud jde o finanční aktiva, která se dostala do selhání. Navíc účetní standardy, včetně IFRS 9, stanovují ohledně vytváření rezerv na úvěrové ztráty obecné zásady a přístupy, nikoliv podrobná pravidla. I přes dostupná doporučení k jejich uplatňování účetní standardy obvykle ponechávají volnost z hlediska určování očekávaných úvěrových ztrát u výkonných i nevýkonných expozic, mimo jiné pokud jde o odhadované budoucí peněžní toky ze zajištění nebo záruk, tedy z hlediska určování úrovně rezerv.

Tyto iniciativy se vzájemně posilují. Povinná obezřetnostní jištění zajišťují, že úvěrové ztráty z budoucích úvěrů v selhání budou dostatečně kryty, takže bude jednodušší je vyřešit nebo prodat. Plán pro společnosti spravující aktiva pomáhá členským státům, které si to přejí, s restrukturalizací jejich bank prostřednictvím založení společností spravujících aktiva, které se zabývají úvěry v selhání. Tyto vlivy doplňuje tlak na další rozvoj sekundárních trhů s úvěry v selhání, neboť tyto trhy zajistí, aby byla poptávka po úvěrech v selhání konkurenčnější, a zvyšují jejich tržní hodnotu. Kromě toho rychlejší vymáhání zajištění coby rychlý mechanismus získání hodnoty zajištění snižuje náklady na řešení úvěrů v selhání.

Pokud by se přesto počty úvěrů v selhání příliš navýšily – jak je tomu dnes u některých bank a některých členských států – banky budou moci tyto úvěry prodat na efektivních, konkurenčních a transparentních sekundárních trzích jiným subjektům. Budou jim v tom pomáhat orgány dohledu na základě svých stávajících zvláštních bankovních pravomocí z tzv. 2. pilíře podle směrnice o kapitálových požadavcích (CRD). Pokud se úvěry v selhání stanou významným a širokým problémem, mohou členské státy vytvořit vnitrostátní společnosti spravující aktiva nebo přijmout jiná opatření v rámci stávající státní podpory a pravidel pro řešení krize bank.

Nutnost podniknout rozhodné a komplexní opatření byla vyjádřena v „Akčním plánu pro řešení úvěrů v selhání v Evropě“, který podpořila Rada pro hospodářské a finanční věci dne 11. července 2017. Akční plán stanoví komplexní přístup, který se zaměřuje na kombinaci doplňkových politických opatření ve čtyřech oblastech: i) bankovní dohled a regulace, ii) reforma rámců pro restrukturalizaci, insolvenci a vymáhání dluhů, iii) rozvoj sekundárních trhů pro klasifikovaná aktiva a iv) podpora restrukturalizace bankovního systému. Související opatření se mají přijímat na vnitrostátní úrovni a tam, kde to bude vhodné, na úrovni Unie. Některá opatření budou mít silnější dopad na posuzování rizika banky při vzniku úvěrů, zatímco jiná se budou zabývat rychlým rozpoznáním a lepší správou úvěrů v selhání, a další opatření budou posilovat tržní hodnotu těchto úvěrů v selhání. Tato opatření se vzájemně posilují a nebyla by dostatečně účinná, kdyby byla prováděna jednotlivě.

Velké objemy úvěrů v selhání je třeba řešit komplexně. I když primární odpovědnost za řešení vysoké úrovně úvěrů v selhání zůstává na bankách a členských státech, je zde také jednoznačný celoevropský rozměr vyžadující snížení současného počtu úvěrů v selhání, jakož i zabránění jejich nadměrnému nahromadění v budoucnosti s ohledem na vzájemnou propojenost bankovního systému EU a zejména bankovního systému eurozóny. Existují zejména významné potenciální efekty přelévání z členských států s vysokou úrovní úvěrů v selhání do hospodářství EU jako celku, pokud jde o finanční stabilitu i hospodářský růst.

Velký počet úvěrů v selhání může zatížit výkonnost banky dvěma hlavními způsoby. Za prvé, úvěry v selhání generují pro banku menší výnosy než řádně splácené úvěry, a snižují tak její rentabilitu, a mohou způsobit ztráty, které sníží její kapitál. V nejzávažnějších případech mohou tyto vlivy ohrozit životaschopnost banky, což může mít dopad na finanční stabilitu. Za druhé, úvěry v selhání vážou značné množství bankovních zdrojů, a to jak lidských, tak i finančních. Tím se snižuje schopnost banky poskytovat úvěry, včetně úvěrů malým a středním podnikům (MSP).

Příslušné orgány, které mají na starosti dohled nad institucemi v EU, mají pravomoc ovlivňovat zásady tvorby rezerv v institucích a požadovat v individuálních případech konkrétní úpravy výpočtů kapitálu podle 2. pilíře rámce, a to s ohledem na konkrétní situaci instituce. Nemohou však nařídit harmonizovaný (minimální) postup ve všech členských státech a institucích ani účinně a systematicky řešit v celé EU potenciální nedostatečnou tvorbu rezerv u nevýkonných expozic.

Současný obezřetnostní rámec EU nezajišťuje harmonizovaný obezřetnostní postup, pokud jde o nevýkonné expozice. Proto se může skutečné krytí ztrát u nevýkonných expozic v různých bankách v různých jurisdikcích lišit, i když mají stejné podkladové riziko. Může to omezovat srovnatelnost kapitálových poměrů mezi různými zeměmi a podkopávat jejich spolehlivost. Banky se stejným rizikovým profilem a používající stejnou měnu by měly různé podmínky financování v závislosti na tom, kde se v Unii nacházejí. Vytváří to další roztříštěnost finančních trhů, což narušuje jeden z nejdůležitějších přínosů vnitřního trhu, a to diverzifikaci a sdílení ekonomických rizik přes hranice.

Více než pět let poté, co se hlavy evropských států a předsedové vlád shodli na vytvoření bankovní unie, jsou dva z pilířů bankovní unie – jednotný dohled a řešení krizí – hotové a spočívají na pevných základech jednotného souboru pravidel pro všechny instituce v EU. Přestože bylo dosaženo významného pokroku, jsou nutné další kroky, aby byla bankovní unie dokončena, včetně vytvoření jednotného systému pojištění vkladů, jak bylo stanoveno ve sdělení z října 2017 a v plánu z prosince 2017.

Instituce tak budou muset i nadále vykazovat rezervy v souladu se svým posouzením a platnými účetními standardy. Pro účely obezřetnostního jištění budou tyto rezervy, včetně potenciálního navýšení podle mezinárodních standardů účetního výkaznictví IFRS 9, brány plně v úvahu. Pokud by součet rezerv a dalších opravných položek nepostačoval na krytí ztrát u nevýkonných expozic do běžné minimální výše, použilo by se obezřetnostní jištění a bylo by nutné odpočítat rozdíl od položek kmenového kapitálu tier 1 (CET1). Pokud příslušné orgány v individuálním případě zjistí, že i přes uplatnění obezřetnostního jištění pro nevýkonné expozice podle tohoto nařízení nejsou nevýkonné expozice konkrétní instituce dostatečně kryty, mohou využít svých dohledových pravomocí podle 2. pilíře.

Tímto opatřením by se doplnilo i) uplatňování účetních standardů, pokud jde o tvorbu rezerv na ztráty z úvěrů u nevýkonných expozic, a ii) využití stávajících dohledových pravomocí v rámci 2. pilíře na základě individuálního posouzení příslušným orgánem.

·zajistit, aby měly instituce dostatečné krytí pro ztráty z nevýkonných expozic, čímž si v době ztížených podmínek ochrání svou rentabilitu, kapitál a náklady na financování. To by zase zajistilo, že by domácnosti a podniky měly k dispozici stabilní financování méně náchylné na střídající se cykly.

V reakci na požadavek Rady ECOFIN provedla Komise cílenou konzultaci a posouzení dopadu a dospěla k závěru, že je vhodné zavést minimální obezřetnostní postup, který bude fungovat jako povinné jištění u nově vzniklých expozic, u nichž se následně ukáže, že jsou nevýkonné, aby se zabránilo nahromadění nevýkonných expozic v budoucnu. Navrhované změny nařízení o kapitálových požadavcích, které platí přímo pro všechny instituce EU, určily rámec pro obezřetnostní jištění u nově vzniklých expozic, které se staly nevýkonnými, a to ve formě časově vázaných obezřetnostních odpočtů z kapitálu. Cílem tohoto jištění je:

Ve svém akčním plánu Rada vyzvala Komisi, aby „zvážila obezřetnostní pojistky k řešení možné nedostatečné tvorby rezerv, které by se uplatňovaly u nově poskytnutých úvěrů. Tyto právně zakotvené pojistky by mohly mít formu povinných obezřetnostních odpočtů nevýkonných expozic od kapitálu, a to v návaznosti na vyhodnocení nejvhodnějších kalibrací v souladu s mezinárodní praxí“.

Závěrem lze uvést, že ztráty z úvěrových expozic (včetně nevýkonných expozic) podléhají účetním standardům i obezřetnostní regulaci. Účetní standardy ani obezřetnostní rámec však v současné době nestanoví společný minimální postup, který by účinně zabránil nahromadění nedostatečně krytých nevýkonných expozic.

V posouzení dopadů je popsán výchozí scénář, který je porovnáván s třemi možnostmi zavedení obezřetnostního jištění se zřetelem ke všem relevantním předpokladům. Výchozí stav zohledňuje současný stav, pokud jde o tvorbu rezerv na nevýkonné expozice, tj. uplatňování nových pravidel v souladu s účetními standardy IFRS 9 a stávající dohledové pravomoci příslušných orgánů zvýšit tvorbu rezerv na nevýkonné expozice. Pro případ nedostatečné tvorby rezerv byly navrženy dvě možnosti coby obezřetnostní odpočet od kapitálu, využívající buď stav ke konci období, nebo postupnou metodu (která může být lineární nebo progresivní). Třetí možnost byla navržena jako srážkový přístup u zajištěných nevýkonných expozic, při níž by se při výpočtu jištění bral v úvahu konkrétní druh zajištění úvěru použitého na zajištění nevýkonné expozice. Na základě analýzy v posouzení dopadů byl jako preferovaná možnost zvolen postupný odpočet s využitím progresivní metody. V porovnání s přístupem využívajícím stav na konci období zde nedochází k významnému efektu náhlých změn. Tento odpočet také umožňuje bankám lépe vymáhat zajištění úvěrů nebo úvěrové pohledávky v několika prvních letech v porovnání s lineární metodou odpočtu. Navíc je tato varianta považována za méně složitou a provozně méně náročnou než možnost vycházející ze srážkového přístupu.

Komise požádala o názor Evropský orgán pro bankovnictví (EBA), který v omezené časové lhůtě reagoval na žádost o radu k posouzení dopadů případného obezřetnostního jištění. Odhady Evropského orgánu pro bankovnictví byly zahrnuty do posouzení dopadů.

Pokud jde o podobu obezřetnostního jištění, dávala většina účastníků přednost progresivnímu způsobu odpočtu s odůvodněním, že tak bude možné lépe vykazovat rychle vymožené dlužné částky. Tato možnost byla použita v návrhu. Někteří účastníci prosazovali rozdíl mezi nevýkonnými expozicemi, u nichž dlužník stále splácí své závazky, a nevýkonnými expozicemi, kde je dlužník insolventní. Bylo to do návrhu zařazeno.

Cílem bylo shromáždit názory soukromých i veřejných účastníků na realizovatelnost obezřetnostního jištění, na to, jak by případně mělo vypadat a jaké by mohlo mít nezamýšlené důsledky. Otázky zahrnovaly všechny tři politické možnosti analyzované při posuzování dopadu, jež následovalo po konzultaci.

Komise uskutečnila v listopadu 2017 cílenou konzultaci, aby posoudila, zda je vhodné zavést obezřetnostní jištění, které by řešilo nedostatečnou tvorbu rezerv pro nevýkonné expozice.

Cílem navrhovaných opatření je doplnit stávající legislativu EU. Toho lze nejlépe dosáhnout na úrovni EU, nikoliv formou různých vnitrostátních nebo dohledových opatření. Legislativní opatření na úrovni EU povede k harmonizovanému postupu, kdy bude od všech institucí usazených v EU požadováno, aby se u nově vzniklých expozic, které se stanou nevýkonnými, postaraly o ztráty na společné obezřetné minimální úrovni. Toto obezřetnostní jištění by představovalo automatickou celoevropskou brzdu pro akumulaci budoucích nevýkonných expozic bez dostatečného krytí ztrát z úvěrů, a posílilo by tak finanční zdraví bank i jejich schopnost poskytovat úvěry. Celoevropské opatření sníží potenciální přelivové efekty v rámci Unie. Pomůže také posílit snižování rizik a sjednotí podmínky na vnitřním trhu, neboť všechny banky budou mít stejnou pozici, pokud jde o obezřetnostní postup u nevýkonných expozic, čímž se sníží zbytečné rozdíly v postupech bank, zvýší srovnatelnost, usnadní tržní disciplína a podpoří důvěra trhu.

Pro požadavky na minimální krytí by byly způsobilé tyto položky:

Požadavek na minimální krytí se postupně zvyšuje v závislosti na době, po kterou je expozice klasifikována jako nevýkonná. V průběhu prvních let po klasifikaci expozice jako nevýkonné je roční nárůst požadavku na minimální krytí nižší. Tento postupný nárůst odráží skutečnost, že čím déle je expozice nevýkonná, tím menší je pravděpodobnost, že dlužné částky budou splaceny.

Obezřetnostní jištění sestává ze dvou hlavních prvků: i) z požadavku, aby instituce kryly vzniklé a očekávané ztráty z nových úvěrů, jakmile se tyto úvěry stanou nevýkonnými, do společné minimální úrovně („požadavek na minimální krytí“), a ii) pokud tento požadavek na minimální krytí není splněn, z odpočtu rozdílu mezi úrovní skutečného krytí a minimálním krytím od položek CET1.

Pro účely obezřetnostního jištění se do nařízení o kapitálových požadavcích zavádí definice nevýkonné expozice. Tato definice vychází z koncepce stanovené prováděcím nařízením Komise (EU) č. 680/2014, které se již běžně uplatňuje pro účely plnění oznamovací povinnosti vůči orgánům dohledu. Definice zahrnuje mimo jiné expozice v selhání, jak jsou definovány pro účely výpočtu kapitálových požadavků k úvěrovému riziku, a expozice považované za znehodnocené podle platného účetního rámce. Navíc, a také v souladu s prováděcím nařízením Komise (EU) č. 680/2014, zavádějí navrhované změny přísná kritéria u podmínek pro ukončení klasifikace expozice jako nevýkonné, jakož i u regulatorních důsledků refinancování a dalších opatření úlevy.

Posílení bankovních rozvah včasnější a účinnější správou nevýkonných expozic povede k tomu, že obezřetnostní jištění pro nevýkonné expozice s nedostatečnou tvorbou rezerv v budoucnu podpoří stabilnější nabídku úvěrů. Tento pozitivní dopad by měl být zvláště přínosný pro MSP, které více závisí na bankovních úvěrech než velké společnosti.

Tato iniciativa zavádí nový nástroj (požadavky na minimální krytí u vzniklých/očekávaných ztrát z nevýkonných expozic), který doplňuje ke stávající legislativě nový obezřetnostní postup a integruje stávající definice. Zlepšuje efektivitu stávající legislativy, neboť zajišťuje standardizovaná pravidla pro minimální úroveň krytí v celé Unii. Je třeba zdůraznit, že úrovně nevýkonných expozic ovlivní i jiné současné a minulé iniciativy týkající se nevýkonných expozic, takže je těžké oddělit výsledky jednotlivých opatření získané díky vyšší efektivitě (viz příloha 3 k posouzení dopadů, kde jsou uvedeny podrobnosti).

Jak je ukázáno v posouzení dopadů, lze očekávané náklady plynoucí ze zavedení obezřetnostního jištění pro nevýkonné expozice s nedostatečnou tvorbou rezerv považovat za zvládnutelné. Podle odhadů Evropského orgánu pro bankovnictví činí kumulativní snížení mediánu poměru CET1 u bank v EU v důsledku zavedení obezřetnostního jištění (podobného předpokládanému jištění) zhruba 138 bazických bodů za 20 let. Přesto však tento výsledek představuje horní mez spolehlivosti potenciálního dopadu navrhovaného opatření, neboť základní předpoklady jsou poměrně konzervativní (viz posouzení dopadů) a nezohledňují vlivy měkčí kalibrace uplatněné na zvláštní případy nevýkonných expozic, které pravděpodobně nebudou splaceny.

Obezřetnostní jištění by platilo pouze pro expozice vzniklé po 14. březnu 2018, neboť od tohoto data je dostatečně jasné, jak se bude nové pravidlo uplatňovat. Aby nebyla tato výjimka obcházena, měly by být expozice vzniklé před přijetím návrhu, které však instituce později pozmění tak, že se hodnota expozice zvýší, považovány za nově vzniklé expozice. Naopak expozice vzniklé před datem přijetí tohoto návrhu by měly být řešeny podle pravidel platných k tomuto datu, i když jsou refinancovány nebo jsou předmětem jiných úlev.

Definice nevýkonné expozice zahrnuje případy, kdy je nepravděpodobné, že by dlužník splatil, ačkoliv své splátky ve skutečnosti ještě platí. Protože instituce stále dostává od dlužníka úhradu v plné výši bez příliš dlouhého zpoždění, v zásadě se očekává, že úvěrové riziko bude nižší než u expozic, kde je dlužník v prodlení více než 90 dnů, a v takových případech je tedy odůvodněno uplatnit méně přísný kalendář. Konkrétně pak nevýkonné expozice budou kryty do výše 80 % hodnoty expozice po definovaném časovém období (tj. po dvou letech u nezajištěných nevýkonných expozic a po osmi letech u zajištěných nevýkonných expozic). Naopak v případech, kdy je dlužník u jakéhokoliv podstatného úvěrového závazku vůči instituci v prodlení více než 90 dnů, je třeba po uplynutí definovaného časového období vyžadovat krytí v plné výši.

V zásadě by mohly být nevýkonné nezajištěné úvěrové expozice a nevýkonné úvěrové expozice zajištěné kolaterálem posuzovány stejně. Oba druhy expozic však mají z hlediska rizika různé charakteristiky. Zajištěné nevýkonné expozice jsou pro instituci v zásadě méně riskantní než nezajištěné nevýkonné expozice, neboť zajištění úvěru dává věřiteli konkrétní nárok na majetek nebo pohledávku za třetí stranou, aniž by se tím snižovala jeho obecná pohledávka za dlužníkem v selhání. Naopak v případě, že se nezajištěný úvěr stane nevýkonným, instituce obvykle nemá žádný jiný použitelný prostředek než opatření úlevy. U zajištěných nevýkonných expozic jsou míry výtěžnosti v průměru značně vyšší než u nezajištěných. Trvá však déle, než je zajištění úvěru vymoženo, případně než je realizován kolaterál. Nezajištěné nevýkonné expozice by tedy měly mít vyšší a včasnější minimální krytí ztrát ze strany věřitelské banky než zajištěné nevýkonné expozice. Po určitém počtu let bez úspěšného vymožení (tj. kolaterál/záruka nemohla být realizována) by však zajištění úvěru nemělo být nadále považováno za účinné. V takovém případě se považuje za nezbytné také plné krytí hodnoty expozice zajištěných nevýkonných expozic. Včasné řešení zajištěných nevýkonných expozic by mělo být usnadněno v souvislosti se snahou řady členských států o reformu insolvenčních systémů a používáním zrychlených postupů pro mimosoudní vymáhání kolaterálu, které jsou zamýšleny v Komisí vypracovaném návrhu směrnice o poskytovatelích úvěrů, kupujících na úvěr a vymáhání kolaterálu, který má být přijat ve stejný den jako tento návrh. Banky využívající mimosoudní postupy vymáhání obvykle své nevýkonné expozice restrukturalizují, vyinkasují nebo odprodají dříve a s lepšími výsledky. Nutnost zvýšit krytí ztrát z nevýkonných expozic by na ně tolik nedopadla.

c) jiné odpočty kapitálu; například instituce mají možnost uplatnit vyšší odpočty z kapitálu, než požaduje nařízení; a

(13)Nařízení (EU) č. 575/2013 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno,

(12)Pro usnadnění bezproblémového přechodu k tomuto novému obezřetnostnímu jištění by se nová pravidla neměla uplatňovat ve vztahu k expozicím vzniklým před 14. březnem 2018. Komise opakovaně zveřejnila svůj záměr zavést obezřetnostní jištění pro nevýkonné expozice. Od data předložení legislativního návrhu by mělo být pro instituce i ostatní zúčastněné strany dostatečně jasné, jak se bude obezřetnostní jištění plánované Komisí uplatňovat.

(11)Aby bylo zajištěno, že ocenění úvěrového zajištění nevýkonných expozic institucí je prováděno obezřetně, měl by Evropský orgán pro bankovnictví zvážit, zda je nutné vypracovat společnou metodiku, a v případě potřeby tak učinit, zejména pokud jde o předpoklady týkající se inkasovatelnosti a vymahatelnosti, a případně do ní zahrnout minimální požadavky na přecenění podle časového hlediska.

(10)Pokud je expozice klasifikována jako nevýkonná z důvodů jiných, než je prodlení více než 90 dnů, a následně se dostane do prodlení delšího než 90 dnů, měl by se uplatnit přísnější kalendář používaný pro nevýkonné expozice, které jsou po splatnosti více než 90 dnů. Nový kalendář by neměl být retroaktivní a měl by se uplatňovat ode dne, kdy se expozice dostala do prodlení o více než 90 dnů. Uplatňovat by se však měl takový koeficient, který by byl použit, kdyby byla expozice hned od počátku klasifikována jako nevýkonná, protože je více než 90 dnů po splatnosti.

(9)V závislosti na tom, zda je expozice nevýkonná, protože je dlužník v prodlení více než 90 dnů, nebo zda je nevýkonná z jiných důvodů, by měl být uplatňován různý kalendář. V prvním případě by měl být požadavek na minimální krytí vyšší, neboť instituce neobdržela od dlužníka po dlouhou dobu žádnou platbu. V druhém případě by nemělo být požadováno plné krytí, protože stále dochází k určitému splácení nebo existuje vyšší pravděpodobnost splacení.

(8)Zajištěné nevýkonné expozice jsou v zásadě pro instituci méně riskantní než nezajištěné nevýkonné expozice, neboť zajištění úvěru dává instituci vedle její obecné pohledávky za dlužníkem v selhání konkrétní nárok na majetek nebo pohledávku za třetí stranou. V případě nezajištěného úvěru by existovala pouze obecná pohledávka za dlužníkem v selhání. Vzhledem k vyššímu riziku nezajištěných úvěrů by měl být uplatňován přísnější kalendář. Expozice, která je kryta kolaterálem pouze z části, by měla být považována za zajištěnou u kryté části a za nezajištěnou u té části, která není kryta kolaterálem.

(7)Čím déle je expozice nevýkonná, tím menší je pravděpodobnost, že bude splacena její hodnota. Proto by se měla část expozice, která by měla být kryta rezervami, jinými opravnými položkami nebo odpočty, zvyšovat s časem podle předem definovaného kalendáře.

(6)Pro účely uplatnění tohoto jištění je vhodné zavést do nařízení (EU) č. 575/2013 jednoznačné podmínky pro klasifikaci nevýkonných expozic. Protože prováděcí nařízení Komise (EU) č. 680/2014 již stanoví kritéria týkající se nevýkonných expozic pro účely plnění oznamovací povinnosti vůči orgánům dohledu, je vhodné, aby klasifikace nevýkonných expozic vycházela z tohoto stávajícího rámce. Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 680/2014 se zmiňuje o expozicích v selhání, jak jsou definovány pro účely výpočtu kapitálových požadavků k úvěrovému riziku, a znehodnocených expozicích podle platného účetního rámce. Protože skutečnost, zda je expozice klasifikována jako nevýkonná, mohou ovlivňovat poskytnuté úlevy, jsou klasifikační kritéria doplněna jednoznačnými kritérii pro dopad těchto úlev. Úlevy mohou mít různé odůvodnění a různé důsledky, proto je vhodné stanovit, že opatření poskytující úlevu pro nevýkonnou expozici by nemělo zrušit klasifikaci této expozice jako nevýkonné, pokud nejsou splněna určitá přísná kritéria pro zrušení.

(5)Obezřetnostní jištění by nemělo bránit příslušným orgánům ve výkonu jejich dohledových pravomocí v souladu se směrnicí 2013/36/EU. Pokud příslušné orgány v konkrétním případě zjistí, že i přes uplatnění obezřetnostního jištění pro nevýkonné expozice zřízeného tímto nařízením nejsou nevýkonné expozice konkrétní instituce dostatečně kryty, mohou využít svých dohledových pravomocí podle směrnice 2013/36/EU, včetně pravomoci podle čl. 104 odst. 1 písm. d) této směrnice.

(4)Právní rámec upravující obezřetnostní pravidla pro instituce tvoří nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013, společně se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2013/36/EU ze dne 26. června 2013. Nařízení (EU) č. 575/2013 obsahuje mimo jiné ustanovení přímo použitelná pro instituce týkající se stanovení jejich kapitálu. Proto je nezbytné doplnit stávající obezřetnostní pravidla v nařízení (EU) č. 575/2013 týkající se kapitálu o ustanovení vyžadující odpočet od kapitálu, pokud nevýkonné expozice nejsou dostatečně kryty rezervami nebo jinými opravnými položkami. Vyžaduje to účelné vytvoření obezřetnostního jištění pro nevýkonné expozice, které bude jednotně platit pro všechny unijní instituce.

(3)V červenci 2017 vyzvala Rada ve svém „Akčním plánu pro řešení úvěrů v selhání v Evropě“ různé instituce, aby učinily vhodná opatření k dalšímu řešení vysokého počtu nevýkonných expozic v Unii. Akční plán stanoví komplexní přístup, který se zaměřuje na kombinaci doplňkových politických opatření ve čtyřech oblastech: i) bankovní dohled a regulace, ii) reforma rámců pro restrukturalizaci, insolvenci a vymáhání dluhů, iii) rozvíjení sekundárních trhů s klasifikovanými aktivy, iv) podpora restrukturalizace bankovního systému. Související opatření se mají přijímat na vnitrostátní úrovni a tam, kde to bude vhodné, na úrovni Unie. Komise ohlásila podobný záměr ve svém „Sdělení o dokončení bankovní unie“ z 11. října 2017, které požaduje souhrnný balíček opatření k řešení úvěrů v selhání v rámci Unie.

(1)Pro Unii je prioritní vytvoření komplexní strategie pro řešení problematiky nevýkonných expozic. I když primární odpovědnost za řešení nevýkonných expozic nesou banky a členské státy, je zde také jednoznačný unijní rozměr vyžadující snížení současného počtu nevýkonných expozic, jakož i zabránění jejich nadměrnému nahromadění v budoucnosti. Vzhledem k propojenosti bankovních a finančních systémů v celé Unii, kde banky působí v několika různých jurisdikcích a členských státech, je zde významný potenciál, že v členských státech a v Unii celkově by mohlo dojít k přelivovým efektům, a to jak z hlediska ekonomického růstu, tak i z hlediska finanční stability.

d)expozice ve formě závazku, který kdyby byl uplatněn nebo jinak použit, by představoval riziko nesplacení v plné výši bez realizace kolaterálu;

c)expozice ve zkušební době podle odstavce 7, u níž jsou poskytnuty další úlevy nebo která se dostane do prodlení o více než 30 dnů;

a)expozice, u nichž se má za to, že došlo k selhání podle článku 178;

a)nominální hodnotou poskytnutých finančních záruk se rozumí maximální částka, kterou by subjekt musel zaplatit, kdyby byla záruka uplatněna;

b)poskytnutý úvěrový příslib, poskytnutou finanční záruku nebo jakýkoliv jiný poskytnutý závazek bez ohledu na to, zda je odvolatelný nebo neodvolatelný.

a)změna podmínek úvěrového závazku, která by nebyla poskytnuta, kdyby se finanční situace dlužníka nezhoršila;

b)alespoň po polovinu období, po které by tato expozice byla ve zkušební době, byly prováděny pravidelné a včasné platby vedoucí ke splacení podstatné souhrnné částky jistiny nebo úroku;

Pro účely písmene c) může být úplné a včasné splacení považováno za pravděpodobné, pokud dlužník provádí pravidelné a včasné platby, jejichž výše se rovná jedné z těchto částek:

b)uplynul alespoň jeden rok od okamžiku, kdy byla uplatněna opatření týkající se úlevy, nebo od okamžiku, kdy expozice byly klasifikovány jako nevýkonné, podle toho, co nastalo později;

a)expozice přestaly být ve stavu, který by vedl k jejich klasifikování coby nevýkonných expozic podle odstavce 3;

b)situace dlužníka se zlepšila do takové míry, že instituce je přesvědčena, že pravděpodobně bude provedeno splacení v plné výši a včas;

4.Pro účely tohoto článku se zhoršení finanční situace dlužníka posuzuje na jeho úrovni, přičemž se berou v úvahu všechny právnické osoby ve skupině dlužníka, které spadají do účetní konsolidace skupiny, a fyzické osoby, které tuto skupinu ovládají.

c)instituce schválí uplatnění ustanovení, jež dlužníkovi umožňují změnu podmínek smlouvy, a expozice je 30 dnů po splatnosti nebo by byla 30 dnů po splatnosti, kdyby nedošlo k uplatnění těchto ustanovení.

a)alespoň jednou v předchozích třech měsících před změnou původní smlouvy došlo k prodlení o více než 30 dnů nebo by došlo k prodlení o více než 30 dnů bez této změny;

f)v době nebo přibližně v době poskytnutí úvěru prováděl dlužník splátky jistiny nebo úroku z jiného úvěrového závazku vůči stejné instituci, který byl klasifikován jako nevýkonná expozice nebo by byl klasifikován jako nevýkonná expozice, kdyby tyto platby nebyly provedeny;

e)instituce schválí uplatnění ustanovení, jež dlužníkovi umožňují změnu podmínek smlouvy, a expozice byla klasifikována jako nevýkonná před uplatněním těchto ustanovení, nebo by byla klasifikována jako nevýkonná, kdyby nedošlo k uplatnění těchto ustanovení;

c)expozice podle původních smluvních podmínek byla klasifikována jako nevýkonná před změnou smluvních podmínek nebo by byla klasifikována jako nevýkonná, pokud by nedošlo ke změně smluvních podmínek;

b)celkové nebo částečné refinancování úvěrového závazku, které by nebylo poskytnuto, kdyby se finanční situace dlužníka nezhoršila.

b)součet těchto položek, pokud se týkají konkrétní nevýkonné expozice:

i)specifické úpravy o úvěrové riziko;

ii)dodatečné úpravy ocenění podle článků 34 a 105;

iii)jiné odpočty kapitálu;

iv)u institucí počítajících objemy rizikově vážených expozic pomocí přístupu založeného na interním ratingu absolutní hodnota částek odečtených podle čl. 36 odst. 1 písm. d), které se týkají nevýkonných expozic, pokud je absolutní hodnota přiřaditelná každé nevýkonné expozici stanovena vynásobením částek odečtených podle čl. 36 odst. 1 písm. d) příspěvkem výše očekávané ztráty z nevýkonné expozice k celkové výši očekávaných ztrát z expozic v selhání, případně expozic, které nejsou v selhání.

Zajištěná část nevýkonné expozice je ta část této expozice, která je zajištěna majetkovým zajištěním úvěrového rizika nebo osobním zajištěním úvěrového rizika v souladu s hlavou II kapitolami 3 a 4.

Nezajištěná část nevýkonné expozice odpovídá případnému rozdílu mezi hodnotou expozice podle čl. 47a odst. 1 a případnou zajištěnou částí expozice.

2.Pro účely odst. 1 písm. a) bodu i) se použijí tyto koeficienty:

a)0,35 pro nezajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od jednoho roku do dvou let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy je dlužník v prodlení více než 90 dnů;

b)0,28 pro nezajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od jednoho roku do dvou let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy dlužník není v prodlení více než 90 dnů;

c)1 pro nezajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od prvního dne druhého roku po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy je dlužník v prodlení více než 90 dnů;

d)0,8 pro nezajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od prvního dne druhého roku po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy dlužník není v prodlení více než 90 dnů.

3.Pro účely odst. 1 písm. a) bodu ii) se použijí tyto koeficienty:

a)0,05 pro zajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od jednoho roku do dvou let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy je dlužník v prodlení více než 90 dnů;

b)0,04 pro zajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od jednoho roku do dvou let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy dlužník není v prodlení více než 90 dnů;

c)0,1 pro zajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od dvou let do tří let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy je dlužník v prodlení více než 90 dnů;

d)0,08 pro zajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od dvou let do tří let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy dlužník není v prodlení více než 90 dnů;

e)0,175 pro zajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od tří let do čtyř let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy je dlužník v prodlení více než 90 dnů;

f)0,14 pro zajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od tří let do čtyř let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy dlužník není v prodlení více než 90 dnů;

g)0,275 pro zajištěnou část nevýkonné expozice, který se uplatní v období od čtyř let do pěti let po klasifikaci expozice jako nevýkonné, kdy je dlužník v prodlení více než 90 dnů;