V případě kryptoaktiv, na která se finanční předpisy EU nevztahují, byly posouzeny dvě možnosti: celounijní volitelný režim a plně harmonizovaný režim pro emitenty kryptoaktiv a poskytovatele služeb souvisejících s kryptoaktivy, kteří by při rozšiřování své činnosti přes hranice mohli využít tzv. unijní pas. První možnost by představovala menší zátěž pro malé emitenty a poskytovatele služeb, kteří by se mohli rozhodnout se nezapojit, zatímco druhá možnost by zajistila vyšší úroveň právní jistoty, ochrany investorů, integrity trhu a finanční stability a snížila by roztříštěnost trhu napříč jednotným trhem. Z tohoto důvodu je také druhá možnost upřednostňována.

V případě kryptoaktiv, která jsou považována za finanční nástroje podle směrnice MiFID II (např. investiční tokeny), byly zváženy tři možnosti: 1) nelegislativní opatření: poskytnutí pokynů ohledně toho, zda a jak mají být stávající právní předpisy na kryptoaktiva uplatněny, 2) cílené legislativní změny, které odstraňují ustanovení, jež brání vydávání investičních tokenů, obchodování s nimi a poskytování poobchodních služeb, jakož i využívání řešení založených na technologii DLT, a 3) pilotní režim (na tříleté období) zavádějící novou infrastrukturu trhu vedenou na technologii DLT umožňující obchodování s investičními tokeny a/nebo vypořádávání obchodů s nimi. Opatření „měkkého“ práva by sice napomohla objasnit použití práva Unie na investiční tokeny a související činnosti, nemohou však odstranit právní překážky obsažené ve stávajících právních předpisech. Cílené úpravy legislativy poskytují právní jistotu a odstraňují právní překážky, ovšem byly by použity jen v omezených oblastech, které byly identifikovány při hodnoceních z poslední doby. Třetí možnost může poskytnout jasný experimentální rámec pro obchodování s investičními tokeny a/nebo vypořádávání obchodů s nimi, avšak její výhody by mohly být znehodnoceny, pokud by experimentální režim nebyl po daném tříletém období prodloužen. Jelikož se tyto tři možnosti vzájemně doplňují, upřednostňovaným přístupem by bylo tyto tři možnosti obezřetně zkombinovat. Tento postup by byl v souladu s nutností zaujmout přístup odstupňované regulace, jelikož vzniká nový trh a rozdíl mezi sítěmi s otevřeným přístupem a sítěmi s přístupem na základě povolení, kde je centralizována určitá kontrola, je obrovský.

V případě stablecoinů zvažovaly útvary Komise následující tři možnosti: 1) individuální legislativní opatření vztahující se na emitenty stablecoinů, 2) regulaci stablecoinů v rámci směrnice EMD2, protože některé z nich se blíží definici elektronických peněz a jsou používány jako platební nástroje, 3) opatření sloužící k omezení emisí a služeb souvisejících se stablecoiny v EU (kromě případů, kdy jsou stablecoiny v souladu se stávajícími rámci). První možnost, vycházející z přístupu striktně založeného na posouzení rizik, by řešila zranitelná místa ohrožující finanční stabilitu a zároveň by podporovala inovace. Naproti tomu druhá a třetí možnost by možná adekvátně neřešily významná rizika pro ochranu spotřebitele (například rizika související s poskytovateli virtuálních peněženek). U třetí možnosti by navíc mohla zůstat neošetřená některá rizika pro finanční stabilitu, pokud by spotřebitelé z EU ve velké míře používali stablecoiny vydané ve třetích zemích. Upřednostňovanou možností, pokud jde o stablecoiny, je proto kombinace možností č. 1 a 2.