SDĚLENÍ KOMISE

Pokyny týkající se Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii

Část druhá – Práva občanů

(2020/C 173/01)

Tyto pokyny jsou čistě informativní a nedoplňují Dohodu o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii.

Přestože tyto pokyny byly vypracovány zaměstnanci Evropské komise, názory v nich uvedené by neměly být vykládány jako oficiální postoj Evropské komise.

Obecným cílem druhé části Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii (dále jen „dohoda“) je ochránit práva občanů vyplývající z práva Evropské unie (EU), která využívají občané Evropské unie pobývající nebo pracující ve Spojeném království Velké Británie a Severního Irska (dále jen „Spojené království“) a státní příslušníci Spojeného království pobývající nebo pracující v EU a jejich rodinní příslušníci do konce přechodného období stanoveného v dohodě, a poskytnout za tímto účelem účinné, vymahatelné a nediskriminační záruky.

1. HLAVA I – OBECNÁ USTANOVENÍ

Články 9, 10 a 11 dohody společně určují osobní a územní působnost pro účely použití části druhé hlavy II dohody, která se týká práv a povinností spojených s pobytem, povolení k pobytu, práv pracovníků a osob samostatně výdělečně činných a odborných kvalifikací (hlava III, která se týká koordinace systémů sociálního zabezpečení, má vlastní osobní působnost).

Hlava II dohody se vztahuje na občany EU a státní příslušníky Spojeného království, kteří před koncem přechodného období využívali své právo na pobyt nebo výkon práce v souladu s právem Unie a činí tak nadále i po skončení tohoto období, jakož i na jejich rodinné příslušníky.

Definice občana EU a státního příslušníka Spojeného království stanoví čl. 2 písm. c) a d) dohody.

Odkazy na práva nebo pravidla Unie týkající se volného pohybu v těchto pokynech zahrnují práva podle: článků 21, 45 a 49 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU), směrnice 2004/38/ES o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států (směrnice 2004/38/ES) a nařízení (EU) č. 492/2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie (nařízení (EU) č. 492/2011).

1.1. Článek 9 – Definice

1.1.1. Ustanovení čl. 9 písm. a): rodinní příslušníci

1.1.1.1. Ustanovení čl. 9 písm. a) bodu i): „nejbližší“ rodinní příslušníci

„Nejbližší“ rodinní příslušníci se vymezují odkazem na čl. 2 odst. 2 směrnice 2004/38/ES. Toto ustanovení se použije rovněž na rodinné příslušníky zaměstnanců a osob samostatně výdělečně činných, včetně přeshraničních pracovníků (spojené věci C-401/15 až C-403/15 Depesme a Kerrou).

Jako je tomu podle unijního práva, nepožívají rodinní příslušníci občanů Unie v zásadě nezávislého práva svobodně se pohybovat a pobývat na území Unie (pokud nejsou sami občany EU nebo nezískali nezávislé právo pobytu v důsledku svého vztahu s občanem EU, který je zdrojem jejich práva na volný pohyb). Ve stejném duchu nepožívají rodinní příslušníci práv vyplývajících z dohody, aniž by tato práva byla odvozena od nositele práv – osoby, na niž se vztahuje čl. 10 odst. 1 písm. a) až d) dohody.

Jedinou výjimkou jsou rodinní příslušníci, na něž se vztahuje čl. 10 odst. 1 písm. f) a kteří na konci přechodného období „nezávisle“ pobývali v hostitelském státě, neboť jejich právo pobytu podle práva Unie v tomto okamžiku již nebylo podmíněno tím, že jsou nadále rodinnými příslušníky občana EU, který v současnosti v hostitelském státě využívá práva vyplývající ze Smluv.

1.1.1.2. Ustanovení čl. 9 písm. a) bodu ii): státní příslušníci třetích zemí, kteří pečují o vyživovaného občana EU

Soudní dvůr Evropské unie (SDEU) uznal, že v určitých situacích by měly mít právo pobytu i jiné osoby, zejména pokud je přítomnost takových osob skutečně potřebná k tomu, aby mohli občané EU požívat práva pobytu podle práva Unie.

Nejrelevantnějším příkladem je nezletilý mobilní občan EU s rodičem, jenž je státním příslušníkem země mimo EU. Zatímco právo pobytu občana EU je podle práva Unie zřejmé, rodič, jímž je občan EU vyživován, nespadá do působnosti čl. 2 odst. 2 písm. d) směrnice 2004/38/ES, které se vztahuje na rodiče vyživované občanem EU (zde je tomu naopak). SDEU ve věci C-200/02 Chen rozhodl, že takovýto rodič má právo pobytu v hostitelském státě, aby se podpořilo právo pobytu nezletilého dítěte z EU.

Ustanovení čl. 9 písm. a) bodu ii) jde nad rámec odkazu na osoby, které o dítě skutečně pečují, jejž uplatnil SDEU ve věci Chen (kde se jednalo pouze o pobyt matky dítěte), a je koncipováno otevřenějším způsobem tak, aby se mohlo vztahovat i na jiné osoby než na ty, které o dítě skutečně pečují (například také na nezletilé sourozence, kteří s nezletilým občanem EU sdílí tutéž osobu (osoby), která (které) o ně skutečně pečuje (pečují)).

1.1.2. Ustanovení čl. 9 odst. b): přeshraniční pracovníci

Přeshraniční pracovníci jsou osoby, na něž se vztahuje definice SDEU pro „pracovníky“ a které zároveň ve státě, v němž jsou „pracovníky“, nepobývají za podmínky stanovené v článku 13 dohody.

Vztahuje se jak na přeshraniční pracovníky, kteří jsou zaměstnanci (článek 45 SFEU), tak na ty, kteří jsou osobami samostatně výdělečně činnými (článek 49 SFEU) (viz věc C-363/89 Roux a pokyny k článkům 24 a 25).

1.1.2.1. Definice zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné

Primární ani sekundární právo Unie definici pojmu „pracovník“ ani „osoba samostatně výdělečně činná“ neuvádí.

Podle judikatury SDEU má pojem „pracovník“ pro účely svobody pohybu v Unii zvláštní význam (například věc C-66/85 Lawrie-Blum) a musí se u něj uplatnit široký výklad (věc C-139/85 Kempf).

Nelze zde použít odlišné vnitrostátní definice (např. definice pracovníka ve vnitrostátních pracovněprávních předpisech), které by byly restriktivnější.

SDEU vymezil „zaměstnance“ jako „osobu, která za odměnu vykonává skutečnou a efektivní práci pod vedením jiné osoby, s výjimkou těch činností, které jsou natolik omezené, že jsou čistě okrajové a vedlejší“ (věci C-138/02 Collins, C-456/02 Trojani nebo C-46/12 LN).

Základní rysy pracovního poměru jsou následující:

— osoba po určitou dobu vykonává činnosti (viz například věci C-139/85 Kempf, C-344/87 Bettray, C-171/88 Rinner-Kühn, C-1/97 Birden, C-102/88 Ruzius-Wilbrink)

— pro jinou osobu a pod jejím vedením (věci C-152/73 Sotgiu, C-196/87 Steymann, C-344/87 Bettray, C-151/04 Nadin),

— a to za odměnu (viz například věci C-196/87 Steymann, C-344/87 Bettray, C-27/91 Hostellerie Le Manoir, C-270/13 Haralambidis).

„Zaměstnance“ od „osob samostatně výdělečně činných“ odlišuje podmínka vztahu podřízenosti. Práce v rámci vztahu podřízenosti je charakterizována tím, že volbu činnosti, odměnu a pracovní podmínky určuje zaměstnavatel (věc C-268/99 Jany).

1.1.3. Ustanovení čl. 9 písm. c): hostitelský stát

Toto ustanovení rozlišuje mezi občany EU a státními příslušníky Spojeného království. Hostitelský stát je pro každou z obou skupin vymezen odlišně.

V případě státních příslušníků Spojeného království je hostitelským státem členský stát EU ve smyslu čl. 2 písm. b) dohody, v němž využívají své právo pobytu podle pravidel Unie týkajících se volného pohybu. Spojené království se pro státní příslušníky Spojeného království hostitelským státem podle dohody stát nemůže – to znamená, že na státní příslušníky Spojeného království, kteří ve Spojeném království před koncem přechodného období pobývali v souladu s právy podle práva Unie (na základě judikatury vycházející z rozsudků SDEU ve věcech C-34/09 Ruiz Zambrano nebo C-370/90 Singh), se dohoda ad personam nevztahuje.

V případě občanů EU je hostitelským státem Spojené království ve smyslu čl. 3 odst. 1 dohody. Na občany EU se dohoda ad personam nevztahuje v žádném členském státě EU bez ohledu na to, zda se jedná o členský stát, jehož jsou státními příslušníky, nebo nikoliv.

1.1.3.1. „Využívali své právo na pobyt v souladu s právem Unie“

Využívání práva na pobyt znamená, že občan EU nebo státní příslušník Spojeného království před koncem přechodného období oprávněně pobývá v hostitelském státě v souladu s právními předpisy Unie o volném pohybu.

Jsou zahrnuty všechny možné situace, kdy právo pobytu vyplývá z pravidel Unie týkajících se volného pohybu.

Patří sem právo pobytu bez ohledu na to, zda se jedná o právo trvalého pobytu, bez ohledu na délku jeho trvání (dostačuje např. příjezd do hostitelského státu jeden týden před koncem přechodného období a pobyt v něm jakožto uchazeč o zaměstnání podle článku 45 SFEU) a bez ohledu na to, v jakém postavení jsou tato práva využívána (jako zaměstnanec, osoba samostatně výdělečně činná, student, uchazeč o zaměstnání atd.).

Je dostačující, že právo pobytu bylo využíváno v souladu s podmínkami, které pro právo pobytu stanoví právo EU (věc C-162/09 Lassal nebo spojené věci C-424 a 425/10 Ziolkowski a Szeja).

V souladu s právem Unie není podmínkou oprávněného pobytu povolení k pobytu, neboť podle práva Unie je právo pobytu občanům EU přiznáno přímo Smlouvou a nezávisí na splnění správních postupů (11. bod odůvodnění směrnice 2004/38/ES). Povolení k pobytu vydané podle práva Unie naopak samo o sobě neznamená, že pobyt je v souladu s právem Unie (věc C-325/09 Dias).

1.1.3.2. „Před koncem přechodného období a dále v něm pobývají i po jeho skončení“

Tyto pojmy, které je třeba vykládat společně, obsahují časovou podmínku, že pobyt v souladu s právem Unie lze pro účely druhé části dohody zohlednit, pouze pokud je tento pobyt na konci přechodného období (31. prosince 2020) „nepřetržitý“.

Pravidla týkající se nepřetržitosti pobytu dále upravuje článek 11 dohody.

Dřívější doby pobytu, které uplynuly před koncem přechodného období (například pobyt v letech 1980 až 2001), nebo doby pobytu, které začínají až po skončení přechodného období, zohlednit nelze.

1.1.4. Ustanovení čl. 9 písm. d): stát výkonu práce

Stát výkonu práce je relevantní pouze pro účely určení územního rozsahu práv přeshraničních pracovníků.

Osoby, které pobývají ve státě, v němž pracují, se nepovažují za přeshraniční pracovníky.

1.1.5. Ustanovení čl. 9 písm. e): práva péče o dítě

Výraz „práva péče o dítě“ je vymezen odkazem na čl. 2 odst. 9 nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti (nařízení Brusel IIa).

Toto ustanovení zahrnuje práva péče o dítě vyplývající ze soudního rozhodnutí, získaná ze zákona nebo na základě právně závazné dohody.

1.2. Článek 10 – Osobní působnost

1.2.1. Občané EU a státní příslušníci Spojeného království: odst. 1 písm. a) až d)

Definice občanů EU a státních příslušníků Spojeného království stanoví čl. 2 písm. c) a d) dohody.

SDEU vydal v judikatuře zvláštní pokyny týkající se práv osob s dvojí státní příslušností. Tato judikatura je důležitá pro určení, ve kterých případech se na osoby s dvojí státní příslušností vztahuje dohoda a ve kterých případech dvojí státní příslušností vzniká čistě vnitrostátní situace.

Na osoby se státní příslušností dvou zemí EU (např. osoba, která má českou a slovenskou státní příslušnost) nebo na osoby se státní příslušností země EU a třetí země (např. osoba, která má českou a japonskou státní příslušnost), které na konci přechodného období pobývají ve Spojeném království, se jednoznačně vztahuje osobní působnost dohody jakožto na občany EU.

Na osoby se státní příslušností země EU a Spojeného království, ať už narozením, nebo naturalizací, se dohoda vztahuje, jestliže před koncem přechodného období využívaly práva pobytu na základě volného pohybu v hostitelském státě, jehož jsou státními příslušníky (věc C-165/16 Lounes). Dohoda se vztahuje rovněž na osoby se státní příslušností země EU a Spojeného království, ať už narozením, nebo naturalizací, jestliže před koncem přechodného období využívaly práva k pobytu na základě volného pohybu v jiném členském státě, než je stát, jehož je daná osoba státním příslušníkem (tím nejsou dotčena práva, která mají jakožto mobilní občané EU na základě práva Unie o volném pohybu občanů EU).

Na osoby se státní příslušností země EU a Spojeného království, které získaly státní příslušnost hostitelského státu i po skončení přechodného období, se dohoda vztahuje obdobně jako u věci C-165/16 Lounes.

Dohoda se nevztahuje na osoby se státní příslušností země EU a Spojeného království, které nikdy nevyužily svá práva na volný pohyb podle článků 21, 45 nebo 49 SFEU (jako ve věci C-434/09 McCarthy).

1.2.2. Mimo oblast působnosti

1.2.2.1. Vyslaní pracovníci

Dohoda se nevztahuje na osoby, které se dovolávají pouze práv vyplývajících z článku 56 SFEU (viz též pokyny k hlavě III čl. 30 odst. 1 písm. e) dohody).

Dohoda nezakládá žádný nárok na to, aby vyslaní pracovníci po skončení přechodného období zůstali v hostitelském státě.

1.2.2.2. Práva vyplývající z občanství EU: věc C-34/09 Ruiz Zambrano

Občané EU a státní příslušníci Spojeného království, jejichž práva v hostitelském státě na konci přechodného období jsou založena na skutečnosti, že byli občany Unie ve smyslu článku 20 SFEU, nespadají do oblasti působnosti dohody.

V důsledku toho nespadají do oblasti působnosti dohody ani jejich rodinní příslušníci a budou se na ně vztahovat pravidla platná v hostitelském státě.

1.2.2.3. Právo vracejících se občanů EU a státních příslušníků Spojeného království na sloučení rodiny: věc C-370/90 Singh

Občané EU a státní příslušníci Spojeného království, na něž se vztahuje tato judikatura, nespadají do oblasti působnosti této dohody. V důsledku toho nespadají do oblasti působnosti dohody ani jejich rodinní příslušníci. Status pobytu rodinných příslušníků státních příslušníků Spojeného království, kteří se vracejí do Spojeného království, nebo občanů EU, kteří se vracejí do členského státu, jehož jsou státními příslušníky, se bude řídit právními předpisy Spojeného království, resp. EU.

1.2.3. Ustanovení čl. 10 odst. 1 až 4: rodinní příslušníci

Ustanovení čl. 10 odst. 1 až 4 vymezuje, které osoby spadají do oblasti působnosti dohody na základě svých rodinných vazeb s nositelem práv (osobou, na niž se vztahuje některé z ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. a) až d) dohody).

Na základě směrnice 2004/38/ES dohoda rozlišuje mezi dvěma kategoriemi „rodinných příslušníků“ – „nejbližšími“ rodinnými příslušníky (ve smyslu čl. 9 písm. a) dohody, který odpovídá čl. 2 odst. 2 směrnice 2004/38/ES) a „vzdálenějšími“ rodinnými příslušníky (spadajícími pod čl. 10 odst. 2 až 5 dohody, které odpovídají čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38/ES).

1.2.3.1. Ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. e) bodu i): „nejbližší“ rodinní příslušníci pobývající v hostitelském státě

Toto ustanovení se vztahuje na „nejbližší“ rodinné příslušníky (ve smyslu čl. 9 písm. a) dohody), kteří na konci přechodného období pobývali v hostitelském státě jakožto rodinní příslušníci občana EU, který v hostitelském státě využíval práva Unie na volný pohyb.

1.2.3.2. Ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. e) bodu ii): „nejbližší“ rodinní příslušníci pobývající mimo hostitelský stát

Rodinní příslušníci, na něž se vztahuje čl. 10 odst. 1 písm. e) bod ii), se před koncem přechodného období nepřestěhovali do hostitelského státu. Mohou nositele práv do hostitelského státu kdykoli po skončení přechodného období následovat.

Dotčení rodinní příslušníci musí být s nositelem práv na konci přechodného období přímo spřízněni (tj. spadat do oblasti působnosti čl. 2 odst. 2 směrnice 2004/38/ES jakožto manžel/manželka, registrovaný partner nebo předek v přímé linii). Ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. e) bodu ii) dohody se vztahuje rovněž na potomky v přímé linii narozené před koncem přechodného období, zatímco na potomky v přímé linii narozené po skončení přechodného období se vztahuje čl. 10 odst. 1 písm. e) bod iii) dohody.

Kromě toho musí dotčený rodinný příslušník v době, kdy usiluje o pobyt v hostitelském státě podle dohody, splňovat podmínky čl. 2 odst. 2 směrnice 2004/38/ES.

To například znamená, že osoba usilující o vstup jako manžel/manželka nositele práv v roce 2025 bude podle dohody způsobilá, pokud byla s nositelem práv na konci přechodného období v manželském svazku a v roce 2025 stále je v manželském svazku.

Dítě nositele práv, které bylo na konci přechodného období mladší 21 let, bude podle dohody způsobilé následovat nositele práv, pokud je v době, kdy chce nositele práv do hostitelského státu následovat, i nadále dítětem nositele práv a je stále mladší 21 let nebo je nositelem práv vyživováno.

Rodič nositele práv bude podle dohody způsobilý nositele práv následovat, pokud je v době, kdy chce nositele práv do hostitelského státu následovat, nositelem práv vyživován.

1.2.3.3. Ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. e) bodu iii): budoucí děti

Osoby, které se nositeli práv narodí nebo jím jsou osvojeny po skončení přechodného období, jsou chráněny čl. 10 odst. 1 písm. e) bodem iii) dohody.

Aby byly tyto budoucí děti způsobilé následovat nositele práva do hostitelského státu, budou muset v době, kdy chtějí nositele práv do hostitelského státu následovat, splňovat podmínky čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2004/38/ES, tj. být mladší 21 let nebo být vyživovanými osobami.

Ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. e) bodu iii) dohody se použije v kterékoli z těchto situací:

a) oba rodiče jsou nositeli práv: neexistuje formální požadavek na to, aby rodiče měli výhradní nebo společná práva péče o dítě;

b) jeden rodič je nositelem práv a druhý je státním příslušníkem hostitelského státu (např. polsko-britský pár pobývající v Polsku): neexistuje formální požadavek na to, aby rodiče měli výhradní nebo společná práva péče o dítě (toto ustanovení nevyžaduje, aby rodič, který není nositelem práv, měl bydliště v hostitelském státě);

c) jeden rodič je nositelem práv (toto ustanovení se vztahuje na všechny situace, v nichž má dítě pouze jednoho rodiče, který je nositelem práv, s výjimkou případů, kdy tento rodič ztratil právo péče o dítě. Zahrnuje rodiny se dvěma rodiči, například v případě dítěte narozeného nositeli práv, který po skončení přechodného období uzavřel manželství s občanem EU, na něhož se dohoda nevztahuje, a rodiny s rodiči samoživiteli nebo případy, kdy rodič, který není nositelem práv, nepobývá v hostitelském státě nebo v něm nemá právo pobytu): existuje požadavek na to, aby rodič, který je nositelem práv, měl výhradní nebo společná práva péče o dítě.

V případě dětí narozených před koncem přechodného období, které jsou však jako děti uznány až po skončení přechodného období (například když nositel práv uzná otcovství dítěte), se použije čl. 10 odst. 1 písm. e) bod i) nebo ii) v závislosti na místě pobytu dětí na konci přechodného období.

1.2.3.4. Ustanovení čl. 10 odst. 1 písm. f): rodinní příslušníci, kteří získali nezávislé právo pobytu v hostitelském státě

Toto ustanovení se vztahuje na „nejbližší“ rodinné příslušníky (ve smyslu čl. 9 písm. a) dohody), kteří:

a) v určitém okamžiku před koncem přechodného období pobývali v hostitelském státě jako rodinní příslušníci občana EU, který tam využíval práva Unie na volný pohyb;

b) později, avšak ještě před koncem přechodného období, získali právo pobytu podle právních předpisů Unie o volném pohybu, které již nezávisí na tom, že jsou rodinnými příslušníky občana EU, který v hostitelském státě využívá práva Unie na volný pohyb (například podle čl. 13 odst. 2 nebo čl. 16 odst. 2 směrnice 2004/38/ES);

c) toto nezávislé právo jim je na konci přechodného období zachováno.

Z důvodu zvláštní situace osob, na něž se vztahuje čl. 10 odst. 1 písm. f), druhá část dohody nepřebírá požadavek čl. 3 odst. 1 směrnice 2004/38/ES, aby tito rodinní příslušníci nositele práv do hostitelského státu doprovázeli nebo následovali.

1.2.3.5. Ustanovení čl. 10 odst. 2: „vzdálenější“ rodinní příslušníci, kteří již v hostitelském státě pobývají

Ustanovení čl. 10 odst. 2 dohody se vztahuje na „vzdálenější“ rodinné příslušníky (odpovídající čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38/ES), kteří před koncem přechodného období pobývali v hostitelském státě na základě vztahu k občanu EU, který zde využíval práva Unie na volný pohyb. Doba trvání tohoto pobytu není podstatná.

Právo pobytu těchto osob v hostitelském státě podle pravidel Unie týkajících se volného pohybu předpokládá, že jim hostitelský stát vydal povolení k pobytu v souladu s vnitrostátními právními předpisy.

Právo pobytu těchto osob v hostitelském státě podle pravidel Unie týkajících se volného pohybu uznané hostitelským státem v souladu s jeho vnitrostátními právními předpisy je osvědčeno vydáním povolení k pobytu.

1.2.3.6. Ustanovení čl. 10 odst. 3: „vzdálenější“ rodinní příslušníci, jejichž žádost ještě nebyla vyřízena

„Vzdálenější“ rodinní příslušníci (odpovídající čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38/ES), kteří před koncem přechodného období podali žádost podle čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38/ES s cílem následovat nositele práv do hostitelského státu, avšak jejichž žádosti (buď o vstupní vízum, nebo o povolení k pobytu) nebyly na konci přechodného období ještě vyřízeny, jsou chráněni stejně jako podle pravidel Unie týkajících se volného pohybu.

Jejich žádosti by měly být posuzovány v souladu s postupem stanoveným v čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38/ES. Kladné rozhodnutí o žádosti znamená, že tyto osoby by měly být považovány za osoby, na něž se vztahuje čl. 10 odst. 2 dohody.

1.2.3.7. Ustanovení čl. 10 odst. 4: partneři v trvalém vztahu

Dohoda se vztahuje na partnery v trvalém vztahu (osoby, na něž se vztahuje čl. 3 odst. 2 písm. b) směrnice 2004/38/ES) s nositelem práv, kteří však na konci přechodného období pobývali mimo hostitelský stát.

Tato kategorie zahrnuje všechna ostatní dlouhodobá „trvalá“ partnerství s osobami opačného i stejného pohlaví. Požadavek trvalosti vztahu musí být posuzován s ohledem na cíl směrnice zachovat jednotu rodiny v širším slova smyslu (viz 6. bod odůvodnění směrnice 2004/38/ES).

Tyto osoby musely být na konci přechodného období v trvalém vztahu a v době, kdy usilují o pobyt v hostitelském státě na základě dohody, musí být nadále v trvalém vztahu.

Toto ustanovení se vztahuje rovněž na osoby, které byly na konci přechodného období v trvalém vztahu a v době, kdy usilují o pobyt v hostitelském státě na základě dohody, jsou s nositelem práv v manželském svazku.

Jejich žádosti by měly být posuzovány v souladu s postupem stanoveným v čl. 3 odst. 2 směrnice 2004/38/ES. Kladné rozhodnutí o žádosti znamená, že tyto osoby by měly být považovány za osoby, na něž se vztahuje čl. 10 odst. 2.

1.2.4. Ustanovení čl. 10 odst. 5: posouzení hostitelským státem

Hostitelský stát by měl při posuzování žádosti o vstup nebo pobyt rodinného příslušníka, na něhož se vztahuje čl. 10 odst. 3 a 4 dohody, provést pečlivé posouzení osobních poměrů v souladu se svými vnitrostátními právními předpisy. Každé rozhodnutí o zamítnutí žádosti by mělo být řádně odůvodněno.

1.3. Článek 11 – Nepřetržitost pobytu

Článek 11 zajišťuje, aby osoby, které jsou v okamžiku skončení přechodného období dočasně nepřítomné na území hostitelského státu, byly s ohledem na podmínku „nepřetržitosti“ přesto považovány za osoby oprávněně tam pobývající, a tudíž chráněné dohodou. To je v souladu s články 9 a 10 dohody, které odkazují na „právo pobytu v hostitelském státě“, a nikoli na „přítomnost v hostitelském státě“.

Konkrétně to znamená, že osoba, která již má právo trvalého pobytu, jej ztrácí v případě nepřítomnosti přesahující pět let (čl. 11 druhý pododstavec, který odkazuje na pravidlo pěti let podle čl. 15 odst. 3 dohody). Osoby, jejichž pobyt ještě netrval pět let, mohou být nepřítomny pouze po dobu nepřesahující šest měsíců v roce (čl. 11 první pododstavec, který odkazuje na pravidla nepřetržitosti pobytu podle čl. 15 odst. 2 dohody, který odráží čl. 16 odst. 3 směrnice 2004/38/ES).

Viz další podrobnosti týkající se podmínek nepřetržitosti v čl. 15 odst. 2 a 3 dohody.

Například občané EU, kteří nabyli právo trvalého pobytu v hostitelském státě v souladu se směrnicí 2004/38/ES a opustili hostitelský stát čtyři roky před koncem přechodného období, mají být na konci přechodného období považováni za osoby „využívající své právo pobytu v souladu s právem Unie“ (přestože již nemají právo trvalého pobytu podle směrnice 2004/38/ES), protože nebyli nepřítomni po dobu přesahující pět po sobě jdoucích let. Jsou způsobilí pro nový status trvalého pobytu v hostitelském státě pod podmínkou, že podají žádost ve lhůtě stanovené v čl. 18 odst. 1 písm. b) prvním pododstavci dohody.

1.3.1. Dřívější doby pobytu

Předchozí doby oprávněného pobytu v hostitelském státě, po nichž následovala nepřítomnost přesahující povolenou dobu, se nezohledňují.

Například občan EU, který žil ve Spojeném království po dobu dvaceti let v letech 1990 až 2010 a poté Spojené království opustil, se pro účely dohody nepovažuje za osobu pobývající ve Spojeném království. Takový občan EU Spojené království dobrovolně opustil a od té doby pobývá mimo Spojené království, a podle dohody zde tudíž neexistuje žádné stávající právo pobytu.

1.3.2. Dřívější doby pobytu následované delší nepřítomností a poté návratem do hostitelského státu před koncem přechodného období

U osoby, která v minulosti byla nepřítomna po dobu přesahující pět let, avšak před koncem přechodného období se do hostitelského státu navrátila, se po návratu do hostitelského státu před koncem přechodného období začínají doby oprávněného pobytu počítat od nuly.

1.4. Článek 12 – Zákaz diskriminace

Článek 12 dohody plně odráží článek 18 SFEU a zajišťuje zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti, pokud:

a) spadá do oblasti působnosti druhé části dohody, aniž jsou ovšem dotčena zvláštní ustanovení obsažená v uvedené části (například čl. 23 odst. 2), a

b) je v neprospěch osob, na něž se dohoda vztahuje.

To zahrnuje například právo studentů na stejnou výši školného jako u státních příslušníků hostitelského státu.

2. HLAVA II – PRÁVA A POVINNOSTI

KAPITOLA 1 – PRÁVA SPOJENÁ S POBYTEM, POVOLENÍ K POBYTU

2.1. Článek 13 – Práva pobytu

2.1.1. Oblast působnosti

Ustanovení čl. 13 odst. 1 až 3 stanoví hlavní hmotněprávní podmínky, které jsou základem práva pobytu občanů EU, státních příslušníků Spojeného království a jejich rodinných příslušníků, bez ohledu na jejich státní příslušnost, v hostitelském státě.

Tyto podmínky pro získání práva pobytu v podstatě přebírají podmínky pravidel Unie pro volný pohyb stanovené s ohledem na práva pobytu.

Občané EU, státní příslušníci Spojeného království a jejich rodinní příslušníci bez ohledu na jejich státní příslušnost, kteří před koncem přechodného období získali právo trvalého pobytu, by neměli podléhat požadavkům předcházejícím získání trvalého pobytu, jako jsou požadavky stanovené v článku 7 směrnice 2004/38/ES.

Při uplatňování příslušných pravidel se neponechává prostor pro uvážení, ledaže by to bylo ve prospěch dotčené osoby (viz též článek 38 dohody).

2.2. Článek 14 – Právo opustit území a právo vstupu

2.2.1. Ustanovení čl. 14 odst. 1: vstup a opuštění území s platným vnitrostátním průkazem totožnosti nebo cestovním pasem

Podle čl. 4 odst. 1 a čl. 5 odst. 1 směrnice 2004/38/ES mají všichni občané EU právo opustit jeden členský stát a vstoupit do jiného členského státu bez ohledu na to, zda jsou státními příslušníky těchto členských států nebo tam mají bydliště.

Z práva osob, na něž se dohoda vztahuje, na nepřítomnost podle článku 15 dohody a práva nadále pracovat jako přeshraniční pracovník podle článků 24 a 25 dohody vyplývá právo opustit hostitelský stát nebo stát výkonu práce a navrátit se tam.

Stejně jako v případě směrnice 2004/38/ES vyžaduje čl. 14 odst. 1 dohody pro účely využívání práva vstupu a práva opustit území platný cestovní pas nebo vnitrostátní průkaz totožnosti. V rámci vnitrostátního práva nelze stanovit žádné další podmínky (např. aby měl cestovní doklad určitou budoucí platnost). Jestliže může být právo vstupu nebo právo opustit území doloženo různými cestovními doklady, volba dokladu je na osobě, na niž se dohoda vztahuje.

Pokud jde o používání vnitrostátních průkazů totožnosti jako cestovních dokladů, čl. 14 odst. 1 druhý pododstavec zmocňuje hostitelské státy k rozhodnutí, že po pěti letech od konce přechodného období budou vnitrostátní průkazy totožnosti uznávat, pouze pokud obsahují čip, který je v souladu s platnými normami Mezinárodní organizace pro civilní letectví týkajícími se biometrické identifikace (podle norem ICAO, dokument 9303).

Toto rozhodnutí by mělo být řádně a včas zveřejněno v souladu s článkem 37 dohody s cílem umožnit osobám, na něž se dohoda vztahuje, aby požádaly o vnitrostátní průkaz totožnosti nebo platný cestovní pas, který tyto podmínky splňuje.

2.2.2. Ustanovení čl. 14 odst. 2: držitelé dokumentů vydaných na základě dohody

Občané EU, státní příslušníci Spojeného království, jejich rodinní příslušníci a další osoby pobývající v hostitelském státě v souladu s dohodou budou mít právo překročit hranice hostitelského státu za podmínek stanovených v čl. 14 odst. 1 dohody, pokud prokáží, že se na ně dohoda vztahuje.

Držitelé dokladů vydaných podle článků 18 a 26 dohody budou proto osvobozeni od požadavku na výjezdní či vstupní víza nebo rovnocenné formality (ve smyslu čl. 4 odst. 2 a čl. 5 odst. 1 druhé odrážky směrnice 2004/38/ES; např. elektronické cestovní povolení).

2.2.3. Ustanovení čl. 14 odst. 3: vstupní víza a zpoplatnění žádostí o povolení k pobytu podaných mimo zemi

Ustanovení čl. 14 odst. 3 dohody přebírá možnosti udělování vstupních víz, které směrnice 2004/38/ES přiznává rodinným příslušníkům mobilních občanů EU s ohledem na skutečnost, že pokud má být právo občanů EU svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států vykonáváno v objektivně existujících podmínkách svobody a důstojnosti, je třeba je zaručit také jejich rodinným příslušníkům bez ohledu na jejich státní příslušnost (viz 5. bod odůvodnění směrnice 2004/38/ES).

Zatímco krátkodobá víza podle čl. 14 odst. 3 by měla být vydávána bezplatně, dohoda nebrání hostitelskému státu v tom, aby rodinným příslušníkům nabídl také možnost požádat ze zahraničí o získání nového statusu pobytu podle článku 18. V tomto případě je volba mezi vstupním vízem a povolením k pobytu na osobě, na niž se dohoda vztahuje. V takovém případě může žádost podléhat poplatku za vydání povolení k pobytu osvědčujícího status pobytu.

2.3. Článek 15 – Právo trvalého pobytu

2.3.1. Ustanovení čl. 15 odst. 1: způsobilost

Článek 15 dohody odráží článek 16 směrnice 2004/38/ES, pokud jde o způsobilost získat právo trvalého pobytu.

Osoby, které nejsou způsobilé získat právo trvalého pobytu podle směrnice 2004/38/ES, nejsou způsobilé získat status trvalého pobytu podle dohody. To má tyto důsledky:

a) pobyt v souladu s pravidly Unie pro volný pohyb, který však není v souladu s podmínkami směrnice 2004/38/ES (je třeba vzít na vědomí, že článek 13 dohody odkazuje na směrnici 2004/38/ES), se pro účely práva trvalého pobytu nezapočítává (věc C-529/11 Alarape a Tijani);

b) držení platného povolení k pobytu neznamená, že se jedná o oprávněný pobyt pro účely získání práva trvalého pobytu (věc C-325/09 Dias);

c) trest odnětí svobody před nabytím práva trvalého pobytu znamená, že se doba pobytu začne počítat znovu od nuly a je třeba získat nové období pěti let nepřetržitého pobytu (věc C- 378/12 Onuekwere).

Stejně tak osoby, které jsou způsobilé získat právo trvalého pobytu podle směrnice 2004/38/ES, jsou způsobilé získat status trvalého pobytu podle dohody. To má tyto důsledky:

a) oprávněným pobytem se rozumí pobyt v souladu s podmínkami směrnice 2004/38/ES (spojené věci C-424 a 425/10 Ziolkowski a Szeja) a předcházejících právních předpisů (věc C-162/09 Lassal);

b) rozhodná doba pobytu nemusí bezprostředně předcházet okamžiku, kdy je požádáno o právo trvalého pobytu (věc C-162/09 Lassal);

c) za určitých okolností je možné započítat pobyt před vstupem země dotčené osoby do EU (spojené věci C-424 a 425/10 Ziolkowski a Szeja).

Odkaz na doby práce v souladu s pravidly Unie pro volný pohyb v čl. 15 odst. 1 a článku 16 dohody znamená doby zaměstnání ve smyslu článku 17 směrnice 2004/38/ES.

2.3.2. Ustanovení čl. 15 odst. 2: pobyt po dobu kratší pěti let

Pokud jde o nepřetržitost dlouhodobého pobytu, čl. 15 odst. 2 dohody uvádí, že nepřetržitost pobytu se určuje v souladu s čl. 16 odst. 3 a článkem 21 směrnice 2004/38/ES.

Ačkoli čl. 16 odst. 3 směrnice 2004/38/ES je koncipován pro účely kontroly nepřetržitosti oprávněného pobytu za účelem nabytí práva trvalého pobytu, vztahují se stejná pravidla i na pobyt v rámci dohody obecně – osoby, na něž se dohoda vztahuje, mohou být po určitou dobu nepřítomny, aniž by byla přerušena nepřetržitost jejich práva pobytu v hostitelském státě.

To znamená, že na nepřetržitost pobytu nemají vliv tyto druhy dočasné nepřítomnosti:

1) nepřítomnost (pozn.: může se jednat o více než jedno období) nepřesahující celkem šest měsíců v roce;

2) nepřítomnost (pozn.: může se jednat o více než jedno období) delšího trvání z důvodu plnění povinné vojenské služby (bez časového omezení) nebo

3) nepřítomnost (pozn.: pouze jedno období) po dobu nejvýše dvanácti měsíců z důležitých důvodů, například z důvodu (pozn.: nejedná se o taxativní seznam): a. těhotenství a narození dítěte; b. vážné nemoci; c. studia či odborné přípravy nebo d. vyslání zaměstnavatelem do zahraničí.

Například občané EU, kteří přijeli do hostitelského státu čtyři roky před koncem přechodného období, pracovali tam a byli svým zaměstnavatelem vysláni do zahraničí osm měsíců před koncem přechodného období (bod 3 písm. d) výše), si na konci přechodného období pro účely dohody zachovávají právo pobytu podle práva Unie o volném pohybu občanů EU a jsou způsobilí získat v hostitelském státě nový status pobytu, pokud se do hostitelského státu navrátí předtím, než jejich nepřítomnost přesáhne dvanáct po sobě jdoucích měsíců.

Dále to znamená, že nepřetržitost pobytu se přerušuje řádně vykonaným rozhodnutím o vyhoštění dotyčné osoby (dané právo pobytu bylo tímto řádně vykonaným rozhodnutím o vyhoštění dotyčné osoby v podstatě ukončeno).

Trest odnětí svobody před nabytím práva trvalého pobytu znamená, že se doba pobytu začne počítat znovu od nuly a je třeba získat nové období pěti let nepřetržitého oprávněného pobytu (věc C-378/12 Onuekwere).

2.3.3. Ustanovení čl. 15 odst. 3: pobyt po dobu přesahující pět let

Ustanovení čl. 15 odst. 3 dohody stanoví, že právo trvalého pobytu by mělo zaniknout pouze v důsledku nepřítomnosti v hostitelském státě po dobu přesahující pět po sobě jdoucích let (viz pokyny k článku 11 týkající se osob, na něž se dohoda vztahuje, které jsou v okamžiku skončení přechodného období nepřítomny).

Právo trvalého pobytu podle dohody může zaniknout rovněž rozhodnutím o vyhoštění řádně přijatým na základě článku 20 dohody. Trestem odnětí svobody po nabytí práva trvalého pobytu není právo trvalého pobytu dotčeno (věc C-145/09 Tsakouridis).

Právo trvalého pobytu získané před koncem přechodného období, na které odkazuje článek 11 dohody, by mělo být chápáno jako právo trvalého pobytu podle práva Unie (čl. 16 odst. 1 nebo 2 směrnice 2004/38/ES), které určuje, zda je osoba způsobilá k tomu, aby se na ni dohoda vztahovala (neměl by být chápán jako odkaz na právo trvalého pobytu získané podle této dohody).

Aby se zohlednil specifický kontext dohody (v jejímž rámci není možné jednoduše znovu uplatnit právo na volný pohyb a pobyt i po ztrátě předchozího práva trvalého pobytu), jde článek 11 dohody v případě ztráty práva trvalého pobytu nad rámec pravidla o povolené dvouleté nepřítomnosti podle směrnice 2004/38/ES (čl. 16 odst. 4 směrnice 2004/38/ES) a stanoví maximální dobu nepřítomnosti v délce pěti po sobě jdoucích let. Toto prodloužení dob nepřítomnosti ze dvou na pět let (ve srovnání s pravidly podle směrnice 2004/38/ES) umožňuje dotčeným osobám zachovat si právo trvalého pobytu podle dohody při návratu do hostitelského státu po době nepřítomnosti v délce až pěti po sobě jdoucích let.

Například občané EU, kteří před koncem přechodného období získali právo trvalého pobytu v hostitelském státě za podmínek stanovených v dohodě a kteří šest let po skončení přechodného období opustí hostitelský stát na dobu čtyř let (např. z důvodu vyslání do zahraničí zaměstnavatelem), se stále mohou do hostitelského státu navrátit a zachovají si právo trvalého pobytu a všechna související práva vyplývající z dohody.

2.4. Článek 16 – Sčítání dob pobytu

Článek 16 dohody doplňuje článek 15 a vztahuje se na situaci, kdy osoby, na něž se dohoda vztahuje, před koncem přechodného období dosud nezískaly právo trvalého pobytu. Doba oprávněného pobytu v souladu s pravidly Unie pro volný pohyb, kterou má osoba před koncem přechodného období, se započítá za účelem dosažení doby pobytu v délce pěti let, která je nezbytná pro nabytí práva trvalého pobytu. Článek 16 přiznává těmto osobám právo získat status trvalého pobytu později (po získání dostatečně dlouhé doby oprávněného pobytu).

2.5. Článek 17 – Status a jeho změny

2.5.1. Ustanovení čl. 17 odst. 1: změny statusu

V první části čl. 17 odst. 1 se stanoví, že občané EU a státní příslušníci Spojeného království, kteří mají právo pobytu v hostitelském státě v souladu s čl. 13 odst. 1 dohody, mohou změnit svůj status, aniž by se na ně dohoda přestala vztahovat.

Jejich právo pobytu (trvalého či jiného) podle dohody není dotčeno změnou statusu (tj. ustanovení práva Unie o volném pohybu občanů EU, na němž je založeno jejich právo pobytu), pokud je jejich pobyt v souladu s podmínkami čl. 13 odst. 1 dohody (a tím i práva Unie o volném pohybu občanů EU). Je rovněž možné mít více statusů (např. student, který je zároveň zaměstnancem).

Změna statusu nemá žádné důsledky (jako např. vydání nového dokladu o pobytu) a nemusí být oznámena vnitrostátním orgánům.

Seznam „statusů“ v čl. 17 odst. 1 (student, zaměstnanec, osoba samostatně výdělečně činná a ekonomicky neaktivní osoba) je demonstrativní, nikoli taxativní povahy.

Přestože se čl. 17 odst. 1 použije rovněž na osoby, na něž se dohoda vztahuje a které získaly status trvalého pobytu podle dohody, pro tyto osoby pravděpodobně toto ustanovení nebude představovat účinnou ochranu vzhledem k tomu, že jejich status pobytu již není podmíněn a nemůže být opětovně podmíněn (viz rozdíl mezi pobytem na základě článku 7 směrnice 2004/38/ES a trvalým pobytem na základě článků 16 nebo 17 směrnice 2004/38/ES).

2.5.1.1. Zvláštní situace rodinných příslušníků

Rodinní příslušníci, kteří mají právo pobytu v hostitelském státě v souladu s čl. 13 odst. 2 nebo 3 dohody, mohou rovněž změnit svůj status, aniž by se na ně dohoda přestala vztahovat.

Ustanovení čl. 17 odst. 1 druhé věty jim však výslovně brání v tom, aby se stali nositeli práv (tj. osobami uvedenými v čl. 10 odst. 1 písm. a) až d) dohody). V praxi to znamená, že podle této dohody nemají samostatné právo na to, aby je následovali jejich vlastní rodinní příslušníci.

Toto omezení se vztahuje pouze na osoby, jejichž status pobytu podle dohody je odvozen výlučně ze skutečnosti, že jsou rodinnými příslušníky nositelů práv. Na občany EU a státní příslušníky Spojeného království, kteří na konci přechodného období pobývají v hostitelském státě jako rodinní příslušníci a zároveň i jako nositelé práv (například 20letý syn rakouského pracovníka s rakouskou státní příslušností, který rovněž pracuje ve Spojeném království), se druhá část čl. 17 odst. 1 nevztahuje, a tudíž požívají všech práv, jichž požívají nositelé práv.

2.5.2. Ustanovení čl. 17 odst. 2: dítě, které již není vyživovanou osobou

V souladu s právem Unie o volném pohybu občanů EU se na rodinné příslušníky osob, na něž se dohoda vztahuje, jejichž status pobytu je odvozen ze skutečnosti, že jsou vyživováni nositelem práv, dohoda nepřestává vztahovat, pokud přestanou být vyživovanými osobami, například když využijí svých práv podle článku 22 a přijmou v hostitelském státě zaměstnání nebo začnou být samostatně výdělečně činní.

Ustanovení čl. 17 odst. 2 stanoví, že tito rodinní příslušníci si zachovají stejná práva i v případě, že přestanou být vyživovanými osobami, a to bez ohledu na způsob, jakým k tomu došlo.

Stejně tak se na rodinné příslušníky osob, na něž se dohoda vztahuje, jejichž status pobytu je odvozen od skutečnosti, že jsou mladší 21 let, dohoda nadále vztahuje, když dosáhnou 21 let.

2.6. Článek 18 – Vydávání povolení k pobytu

Odchylně od základních zásad pravidel Unie pro volný pohyb ukládá článek 18 hostitelskému státu povinnost volby – provádět buď konstitutivní režim udělování pobytu (čl. 18 odst. 1), nebo deklaratorní režim udělování pobytu (čl. 18 odst. 4).

V rámci deklaratorního režimu udělování pobytu (podle směrnice 2004/38/ES) je status pobytu přiznán osobám, na něž se dohoda vztahuje, přímo ze zákona a nezávisí na splnění správních postupů. Jinými slovy, „zdrojem“ statusu pobytu a nároků z něj vyplývajících je skutečnost, že jsou splněny podmínky, které pro právo pobytu stanoví právo EU – k získání statusu není třeba rozhodnutí vnitrostátních orgánů, ačkoli může existovat povinnost požádat o povolení k pobytu, které tento status potvrzuje.

V rámci konstitutivního režimu udělování pobytu získají osoby, na něž se dohoda vztahuje, povolení k pobytu pouze v případě, že podají žádost o status a tato žádost je přijata. Jinými slovy, „zdrojem“ statusu pobytu a nároků z něj vyplývajících je rozhodnutí vnitrostátních orgánů, kterým se status přiznává.

2.6.1. Ustanovení čl. 18 odst. 1 prvního pododstavce: konstitutivní status

V čl. 18 odst. 1 se stanoví, že hostitelský stát má možnost provádět konstitutivní režim udělování pobytu.

V souladu s čl. 18 odst. 1 druhým pododstavcem musí osoba, která podává žádost, splňovat podmínky stanovené v části druhé hlavě II dohody, aby jí byl nový status pobytu přiznán.

2.6.1.1. Povolení k pobytu

Pokud žadatel podmínky stanovené v hlavě II splňuje, vyžaduje čl. 18 odst. 1, aby hostitelský stát vydal povolení k pobytu osvědčující nový status pobytu. Nestanoví formát tohoto povolení k pobytu; ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. q) však vyžaduje, aby povolení k pobytu zahrnovalo prohlášení, že bylo vydáno v souladu s dohodou (aby bylo možné jeho držitele rozeznat jako osoby, na něž se dohoda vztahuje).

2.6.1.2. Digitální nebo papírová podoba

Ustanovení čl. 18 odst. 1 umožňuje hostitelskému státu vydávat povolení k pobytu v digitální podobě. To v podstatě znamená, že status pobytu je primárně zaznamenán v databázi provozované vnitrostátními orgány a že osoby, na něž se dohoda vztahuje, mají možnost přístupu ke svému statusu a jeho ověření a sdílení statusu se zainteresovanými stranami.

2.6.2. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. a): účel žádosti

Příslušné orgány by poté, co posoudí, zda jsou splněny podmínky podle čl. 18 odst. 1, měly přijmout rozhodnutí o tom, zda má žadatel nárok na nový status pobytu podle čl. 18 odst. 1.

2.6.3. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. b): lhůty pro podání žádosti a osvědčení o předložení žádosti

2.6.3.1. Lhůty

Žádosti o nový status pobytu podle čl. 18 odst. 1 by měly být podány nejpozději ve lhůtě stanovené hostitelským státem, která nesmí být kratší než šest měsíců od konce přechodného období – pokud se nepoužije čl. 18 odst. 1 písm. c) (viz níže). Tato lhůta bude muset platit pro všechny osoby, na něž se dohoda vztahuje a které v době skončení přechodného období oprávněně pobývaly v hostitelském státě, včetně osob v tomto okamžiku dočasně nepřítomných podle čl. 15 odst. 2 a 3 dohody.

Rodinní příslušníci a partneři v trvalém vztahu, kteří chtějí občana EU nebo státního příslušníka Spojeného království, na něž se dohoda vztahuje, následovat po skončení přechodného období, by měli o nový status pobytu požádat do tří měsíců od svého příjezdu nebo do šesti měsíců od konce přechodného období, podle toho, co nastane později.

2.6.3.2. Osvědčení o předložení žádosti

Osvědčení o předložení žádosti by mělo být vydáno okamžitě poté, co příslušný orgán žádost obdrží. Toto osvědčení je třeba rozlišovat od nového povolení k pobytu a vnitrostátní orgány jsou podle dohody povinny pomoci žadateli, který žádost vyplňuje, aby osvědčení o předložení žádosti obdržel.

Jakmile osoba podá žádost ve lhůtách stanovených v čl. 18 odst. 1 písm. b), měl by příslušný orgán učinit tyto kroky:

1) příslušný orgán okamžitě vydá osvědčení o předložení žádosti (čl. 18 odst. 1 písm. b) poslední pododstavec);

2) příslušný orgán zkontroluje, zda je žádost úplná. Jestliže tomu tak není (například pokud nebyla prokázána totožnost nebo pokud v případě, že se při podání žádosti vyžaduje poplatek, nebyl příslušný poplatek zaplacen), pomůže příslušný orgán žadateli zabránit chybám nebo opomenutím v žádosti (čl. 18 odst. 1 písm. o)), než přijme rozhodnutí o zamítnutí předložené žádosti;

3) je-li žádost úplná, příslušný orgán zkontroluje, zda je žadatel oprávněn požívat práv pobytu stanovených v hlavě II;

4) je-li žádost opodstatněná, vydá příslušný orgán nové povolení k pobytu (čl. 18 odst. 1 písm. b)).

Rozhodnutí o zamítnutí žádosti podléhá v souladu s čl. 18 odst. 1 písm. r) soudnímu a případně správnímu opravnému řízení.

Dokud příslušný orgán nepřijme konečné rozhodnutí podle čl. 18 odst. 3, má se za to, že žadatel požívá práva pobytu podle dohody.

2.6.3.3. Osvědčení o předložení žádosti

Vydáním osvědčení o předložení žádosti se potvrzuje, že:

a) žádost byla úspěšně podána;

b) žadatel splnil povinnost požádat o nový status pobytu;

c) až do přijetí konečného rozhodnutí o žádosti se má za to, že žadatel má všechna práva podle dohody (čl. 18 odst. 3).

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. b) neharmonizuje podobu osvědčení o předložení žádosti, ale pouze požaduje, aby bylo vydáno (je přijatelná i digitální podoba).

2.6.3.4. Žádosti podávané mimo zemi

Žádosti o nový status pobytu mohou být rovněž podány ze zahraničí, například osobami, které jsou dočasně nepřítomny, ale jsou považovány za osoby oprávněně pobývající v hostitelském státě (viz pokyny k čl. 15 odst. 2 a 3 dohody).

Žádosti podávané mimo zemi mohou podávat také rodinní příslušníci, kteří v hostitelském státě ještě nepobývají (viz pokyny k čl. 10 odst. 1 písm. e) bodům ii) a iii), čl. 10 odst. 1, 3 a 4 dohody).

2.6.4. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. c): technické problémy a jejich oznamování

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. c) se týká situace, kdy je nemožné podávat žádosti o nový status pobytu z důvodu technických problémů v systému hostitelského státu pro podávání žádostí.

V takové situaci, jestliže k technickým problémům došlo ve Spojeném království, musí to orgány Spojeného království v souladu s platnými pravidly oznámit Unii. Jestliže k technickým problémům došlo v členském státě EU, musí to Unie (jakožto smluvní strana dohody) v souladu s platnými pravidly oznámit Spojenému království. Pokud je učiněno oznámení podle tohoto odstavce, lhůta pro předložení žádosti o nový status pobytu se automaticky prodlouží o jeden rok.

Pokud hostitelský stát takové oznámení učiní, musí je zveřejnit. Hostitelský stát musí rovněž včas poskytnout dotčeným osobám příslušné veřejné informace, neboť to ovlivňuje jejich právní postavení v hostitelském státě.

Účinky čl. 18 odst. 1 písm. c) nenastávají, není-li učiněno oznámení, a to i v případě, že existují technické problémy.

V tomto ohledu je zvláště relevantní článek 5 dohody, který se týká zásady dobré víry, například pokud jde o posouzení, zda jsou technické problémy dostatečně závažné na to, aby vyvolaly oznamovací postup, nebo zda jsou pouze dočasné (například útok distribuovaným odmítnutím služby (DDoS) na servery, na nichž se provádí podávání žádostí on-line, stávka zaměstnanců veřejné služby...). V případě striktně dočasných problémů může být vhodnější prodloužit lhůtu pro podávání žádostí prostřednictvím vnitrostátních právních předpisů nebo zajistit, aby byly pozdě podané žádosti dotčených osob přijaty podle čl. 18 odst. 1 písm. d).

2.6.5. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. d): žádosti podané po uplynutí lhůty

Nepředložení žádosti o nový status pobytu ve stanovené lhůtě může mít v rámci konstitutivního režimu udělování pobytu prováděného podle čl. 18 odst. 1 závažné důsledky. Může mít za následek neschopnost získat nový status pobytu, na který by měl žadatel jinak nárok.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. d) zakazuje příslušným orgánům, aby žádosti podané po uplynutí lhůty automaticky zamítly, a požaduje, aby tyto žádosti zpracovaly, pokud pro nedodržení lhůty existují „závažné důvody“. Takové žádosti by měly být zpracovány v souladu s ostatními ustanoveními čl. 18 odst. 1.

Rozhodnutí příslušných orgánů umožnit zpracování žádosti předložené (nebo umožnit předložení žádosti) po uplynutí lhůty by mělo být učiněno na základě posouzení všech okolností a důvodů nedodržení uvedené lhůty.

Test založený na „závažných důvodech“ stanoví záruku „změkčující“ tvrdý dopad nepředložení žádosti ve stanovené lhůtě, která zajistí, že s pozdě podanými žádostmi se bude zacházet přiměřeným způsobem.

2.6.6. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. g): poplatky za vydání povolení k pobytu

Za vydání povolení k pobytu lze účtovat poplatky podle čl. 25 odst. 2 směrnice 2004/38/ES.

To znamená, že tyto poplatky nemohou převyšovat výši poplatků, které za vydání obdobných dokladů hradí státní příslušníci hostitelského státu.

2.6.7. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. h): držení povolení k trvalému pobytu

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. h) se použije pouze tehdy, je-li žadatel držitelem platného povolení k trvalému pobytu, nikoli má-li status trvalého pobytu, ale žádný doklad v tomto smyslu. Osoby, které mají status trvalého pobytu, avšak nikoli povolení k trvalému pobytu, budou muset podat žádost standardním postupem podle čl. 18 odst. 1.

Povolení k trvalému pobytu zahrnuje doklady vydané podle směrnice 2004/38/ES a veškeré podobné vnitrostátní imigrační doklady, jako je povolení Spojeného království k pobytu na neomezenou dobu.

2.6.8. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. i): vnitrostátní průkazy totožnosti

Občané EU a státní příslušníci Spojeného království, kteří chtějí doložit svou státní příslušnost a totožnost, mohou využít své platné vnitrostátní průkazy totožnosti, a to i v případě, že tyto průkazy totožnosti již nejsou přijímány jako cestovní doklady podle čl. 14 odst. 1 dohody.

Stejně jako v případě směrnice 2004/38/ES vyžaduje čl. 18 odst. 1 bod i) pouze to, aby byl cestovní doklad platný. V rámci vnitrostátního práva nelze stanovit žádné další podmínky (např. aby měl cestovní doklad určitou budoucí platnost).

2.6.9. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. j): kopie podpůrných dokladů

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. j) nebrání tomu, aby vnitrostátní orgány – je-li to objektivně odůvodněno – požadovaly, aby ve zvláštních případech byly určité podpůrné doklady předloženy v originální podobě, pokud existují „důvodné pochybnosti o jejich pravosti“.

2.6.10. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. k) až m): seznam podpůrných dokladů

Ustanovení čl. 8 odst. 3 a 5 a čl. 10 odst. 2 směrnice 2004/38/ES stanoví taxativní seznam podpůrných dokladů (viz též 14. bod odůvodnění směrnice 2004/38/ES), jejichž předložení může hostitelský členský stát od občanů EU a jejich rodinných příslušníků požadovat při podání žádosti o osvědčení o registraci vystavené podle čl. 8 odst. 2 směrnice 2004/38/ES nebo o pobytovou kartu vydanou podle čl. 10 odst. 1 směrnice 2004/38/ES.

Směrnice 2004/38/ES však nestanoví taxativní seznam podpůrných dokladů s ohledem na všechny možné situace (např. povolení k pobytu vydávaná pracovníkům, kteří si zachovají status pracovníka, nebo rodinným příslušníkům, kteří si zachovají právo pobytu podle článků 12 nebo 13 směrnice 2004/38/ES) ani s ohledem na jiné doklady o pobytu vydávané podle směrnice 2004/38/ES (doklad osvědčující trvalý pobyt podle čl. 19 odst. 1 směrnice 2004/38/ES nebo karta trvalého pobytu podle článku 20 směrnice 2004/38/ES).

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. k) až n) dohody přebírají přístup směrnice 2004/38/ES k podpůrným dokladům. Pokud směrnice 2004/38/ES stanoví taxativní seznam podpůrných dokladů, stanoví jej i dohoda.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. k) dohody se použije na nositele práv, kteří na konci přechodného období pobývají v hostitelském státě. Je založeno na čl. 8 odst. 3 směrnice 2004/38/ES.

Pokud jde o čl. 18 odst. 1 písm. k) bod iii) dohody, „vzdělávací instituce akreditovaná nebo financovaná hostitelským státem“ odpovídá čl. 7 odst. 1 písm. c) první odrážce směrnice 2004/38/ES.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. l) dohody se použije na rodinné příslušníky nositelů práv (včetně „vzdálenějších“ rodinných příslušníků), kteří na konci přechodného období již pobývali v hostitelském státě. Je založeno na čl. 8 odst. 5 a čl. 10 odst. 2 směrnice 2004/38/ES a je upraveno tak, aby zohledňovalo skutečnost, že dotčení rodinní příslušníci již pobývají v hostitelském státě a nevstupují do něj ze zahraničí.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. m) dohody se použije na rodinné příslušníky nositelů práv, kteří na konci přechodného období nepobývali v hostitelském státě. Je založeno na čl. 8 odst. 5 a čl. 10 odst. 2 směrnice 2004/38/ES.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. n) dohody slouží jako univerzální ustanovení pro všechny případy, kdy se nepoužije odst. 1 písm. k) až m). Vychází ze zásady směrnice 2004/38/ES, že je třeba se vyvarovat správních postupů, které představují nepřiměřenou překážku pro výkon práva pobytu. Po osobách, na něž se dohoda vztahuje, lze pouze žádat, aby prokázaly, že splňují dané podmínky včetně prokázání pobytu, avšak nic více.

Příklad: děti, které se narodily dvěma nositelům práv po skončení přechodného období, musí pouze prokázat, že jsou dětmi těchto nositelů práv. Musely by tedy spolu se žádostmi předložit tyto doklady:

— platný cestovní pas (nebo průkaz totožnosti, jsou-li občany EU), aby prokázaly svou totožnost,

— doklad o rodinných vazbách ke svým rodičům (například rodný list), aby prokázaly své rodinné vazby se „zdrojem“ svých práv,

— doklad o tom, že jejich rodiče jsou nositeli práv (například jejich povolení k pobytu vydaná podle dohody), aby prokázaly, že „zdrojem“ jejich práv jsou dva nositelé práv, a

— [jsou-li při podání žádosti starší 21 let] doklad o tom, že jsou osobami vyživovanými nositeli práv.

Volba toho, které podpůrné doklady předloží, je na žadatelích – hostitelský stát jim nemůže uložit povinnost předkládat konkrétní doklady a odmítnout přijetí žádostí podložených doklady jinými.

2.6.11. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. o): pomoc žadatelům

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. o) dohody zajišťuje, aby příslušné orgány pomáhaly žadatelům s vyřízením žádosti a požadovanými dokumenty. Žadatelé musí dostat příležitost předložit dodatečné důkazy a napravit případné nedostatky, chyby či opomenutí (například pokud nebyla prokázána totožnost nebo pokud v případě, že se při podání žádosti vyžaduje poplatek, nebyl příslušný poplatek zaplacen) ve svých žádostech. V rámci konstitutivního režimu udělování pobytu se jedná o důležitou záruku, protože jinak nebudou žadatelé po skončení přechodného období oprávněni opětovně podat žádost podle dohody.

Při použití odst. 1 písm. o) by měl hostitelský stát věnovat zvláštní pozornost zranitelným občanům (například starším osobám, osobám bez digitálních dovedností nebo osobám v ústavní péči).

2.6.12. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. p): kontroly týkající se trestné činnosti

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. p) opravňuje hostitelský stát, který provádí nový konstitutivní režim, provádět systematické kontroly záznamů v rejstříku trestů.

Tyto systematické kontroly byly v dohodě přijaty vzhledem k jedinečnosti dané situace.

Po žadatelích se může požadovat, aby sami poskytli informace o předchozích odsouzeních, která jsou v době předložení žádosti stále uvedena v jejich rejstříku trestů v souladu s právními předpisy státu odsouzení. Zahlazená odsouzení by součástí tohoto vlastního prohlášení být neměla. Státem odsouzení může být kterákoli země na světě.

Poskytnutí nepravdivých informací samo o sobě nečiní žádná práva podle dohody neplatnými, může však mít důsledky vyplývající z pravidel v oblasti veřejného pořádku nebo podvodů. Důkazní břemeno v takových případech nesou vnitrostátní orgány. Hostitelský stát může rovněž stanovit ustanovení o přiměřených sankcích, které lze v případě nepravdivého prohlášení uplatnit.

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. p) nebrání hostitelskému státu kontrolovat své vlastní rejstříky trestů, a to ani systematicky.

Je možné požadovat kontrolu rejstříků trestů jiných států, avšak pouze v případě, že je to považováno za nezbytné, a v souladu s postupem stanoveným v čl. 27 odst. 3 směrnice 2004/38/ES, který vyžaduje, aby tato šetření nebyla prováděna systematicky.

Kontroly týkající se trestné činnosti a bezpečnostní kontroly podle čl. 18 odst. 1 písm. p) za účelem omezení práv v souladu s čl. 20 odst. 1 dohody odpovídají kontrolám z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti prováděným v souladu s kapitolou VI směrnice 2004/38/ES.

Veškerá omezující opatření přijatá na základě kontrol týkajících se trestné činnosti a bezpečnostních kontrol podle čl. 18 odst. 1 písm. p) musí být v souladu s pravidly stanovenými v čl. 18 odst. 1 písm. r) a článcích 20 a 21 dohody.

2.6.13. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. q): prohlášení v novém povolení k pobytu

Jedinou formální náležitostí podle dohody je, aby nové povolení k pobytu zahrnovalo prohlášení o tom, že právním základem pro práva držitele povolení je dohoda.

2.6.14. Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. r): opravné řízení

Ustanovení čl. 18 odst. 1 písm. r) zajišťuje, že dotčená osoba může každé rozhodnutí přijaté pro účely žádosti o nový status pobytu podle čl. 18 odst. 1 písm. a) napadnout v rámci opravného řízení, které přezkoumá zákonnost rozhodnutí i skutečnosti a okolnosti, které k němu vedly.

2.6.15. Ustanovení čl. 18 odst. 2: předpokládaná práva pobytu

Aniž jsou dotčena omezení stanovená v článku 20 dohody, nemohou orgány hostitelského státu ani jakýkoli hospodářský či nehospodářský subjekt v hostitelském státě uplatňovat do konce lhůty pro podávání žádostí o nový status pobytu podle čl. 18 odst. 1 písm. b) omezující opatření.

2.6.16. Ustanovení čl. 18 odst. 3: předpokládané právo na pobyt až do přijetí konečného rozhodnutí

Aniž jsou dotčena omezení stanovená v článku 20 dohody, nemohou orgány hostitelského státu ani jakýkoli hospodářský či nehospodářský subjekt v hostitelském státě uplatňovat omezující opatření, dokud není přijato konečné rozhodnutí podle čl. 18 odst. 1 písm. a).

Tato záruka zajišťuje ochranu statusu žadatele do doby, než:

a) vnitrostátní orgány rozhodnou o žádosti (ochrana proti administrativním průtahům);

b) vnitrostátní soudy rozhodnou o odvolání (ochrana proti chybným rozhodnutím a soudnímu prodlení).

2.6.17. Ustanovení čl. 18 odst. 4: deklaratorní postup

Ustanovení čl. 18 odst. 4 dohody odráží čl. 25 odst. 1 směrnice 2004/38/ES, neboť umožňuje hostitelským státům nadále provádět deklaratorní režim, tzn. že oprávněný pobyt v hostitelském státě není podmíněn novým povolením k pobytu.

Pokud se hostitelský stát rozhodne tak učinit, použijí se pravidla stanovená ve směrnici 2004/38/ES, jako jsou lhůty, poplatky, podpůrné doklady a vydávaná povolení k pobytu.

Osoby, které jsou způsobilé získat nový status pobytu, by měly mít právo obdržet na základě žádosti povolení k pobytu (které může být v digitální podobě), které zahrnuje prohlášení o tom, že bylo vydáno v souladu s dohodou.

2.7. Článek 19 – Vydávání povolení k pobytu během přechodného období

2.7.1. Ustanovení čl. 19 odst. 1: žádosti během přechodného období

Z článku 127 dohody vyplývá, že pravidla Unie pro volný pohyb nadále platí až do konce přechodného období.

Žádosti o nové povolení k pobytu v rámci konstitutivního režimu podle čl. 18 odst. 1 a o povolení k pobytu v rámci deklaratorního režimu podle čl. 18 odst. 4 však lze podávat již během přechodného období (články 19 a 185 dohody).

Rozhodnutí provádět toto dobrovolné uplatňování režimu nového statusu pobytu podle čl. 18 odst. 1 nemá vliv na uplatňování pravidel Unie pro volný pohyb.

Žádost o nový status pobytu podle čl. 18 odst. 1 dohody během přechodného období nebrání žadatelům, aby současně požádali o povolení k pobytu podle směrnice 2004/38/ES.

Podobně také rozhodnutí provádět dobrovolný režim nezbavuje hostitelský stát jeho povinností podle pravidel Unie pro volný pohyb, například rozhodovat o nevyřízených žádostech nebo zpracovávat nové žádosti.

2.7.1.1. Odložená pravomoc Soudního dvora Evropské unie

Podle čl. 158 odst. 1 dohody začíná osmileté období, během něhož mohou soudy a tribunály ze Spojeného království požádat SDEU o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se rozhodnutí o žádostech podaných podle čl. 18 odst. 1 nebo 4 nebo článku 19, ode dne, od něhož je uplatňován článek 19 (tj. 1. února 2020).

Zatímco správní postup vyřizování žádostí podle článku 18 může být v čase „posunut napřed“ a začít se uplatňovat, další ustanovení dohody, z nichž správní postup vyřizování žádostí vychází (například ustanovení týkající se osobní a územní působnosti v článcích 9 až 11) nebo která tento postup využívá či která z něj vyplývají (například veškeré procesní záruky proti omezujícím rozhodnutím nebo podmínky pro zachování nového statusu pobytu), ještě v platnosti nejsou.

To vyžaduje určité úpravy, bez nichž by článek 19 neměl žádný prospěšný účinek. Tyto úpravy mohou vyžadovat, aby hostitelské státy, které se rozhodnou provádět dobrovolný režim podle článku 19, ve vnitrostátních právních předpisech věrně přebíraly všechna nezbytná ustanovení druhé části dohody, která však zatím nejsou použitelná, s cílem dát jim účinnost pro účely provádění dobrovolného režimu.

Článek 131 dohody zajišťuje, že během přechodného období si orgány Unie zachovají pravomoci, které jim byly svěřeny právem Unie v souvislosti se Spojeným královstvím, pokud jde o výklad a uplatňování článku 19. Plnou pravomoc si zachová rovněž SDEU.

2.7.2. Ustanovení čl. 19 odst. 2: účinek přijetí nebo zamítnutí žádosti

Podání žádosti v rámci dobrovolného konstitutivního režimu může být žádoucí, aby žadatelé získali právní jistotu ohledně svého statusu co nejdříve, a to i přes odklad vstupu rozhodnutí v platnost (vzhledem k tomu, že podle čl. 19 odst. 3 nelze kladné rozhodnutí před koncem přechodného období zrušit).

Z čl. 19 odst. 2 vyplývá, že rozhodnutí – kladná i záporná – přijatá postupem podle čl. 18 odst. 1 v rámci konstitutivního režimu nebudou mít až do konce přechodného období žádný účinek, tzn. že taková rozhodnutí budou platná, ale jejich právní účinky budou odloženy, neboť žadatelé budou požívat souběžných práv na volný pohyb.

Podobně může zamítnutí žádosti podané v rámci postupu podle čl. 18 odst. 1 žadatele upozornit na to, že pro získání nového statusu pobytu mohou být nezbytné určité změny – tyto změny lze provést až do konce přechodného období a daná osoba může podat novou žádost, jak je stanoveno v čl. 19 odst. 4.

Povolení k pobytu udělené podle čl. 18 odst. 4 se stává platným a použitelným okamžitě (má totiž pouze deklaratorní účinky). Nemá vliv na souběžná práva žadatelů na volný pohyb. Podobně zamítnutí žádosti v rámci dobrovolného deklaratorního systému se sice stává okamžitě platným, nemá však vliv na souběžná práva žadatelů na volný pohyb podle práva Unie.

2.7.3. Ustanovení čl. 19 odst. 3: nemožnost zrušit udělené povolení k pobytu během přechodného období

Ustanovení čl. 19 odst. 3 brání tomu, aby hostitelský stát zrušil před koncem přechodného období status pobytu, který byl přiznán v rámci dobrovolného konstitutivního režimu. Může tak učinit pouze z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti či veřejného zdraví nebo zneužití či podvodu v souladu s pravidly směrnice 2004/38/ES, která jsou použitelná souběžně.

Smyslem tohoto ustanovení je ujistit žadatele, že brzké podání žádosti během přechodného období nepředstavuje žádné riziko, protože žádost, která byla přijata, nemůže být přezkoumána ze správních důvodů (tj. důvodů, které se týkají podmínek spojených s právem pobytu).

V režimu podle čl. 18 odst. 4 (deklaratorní postup) zůstává vnitrostátním orgánům možnost vydané povolení k pobytu nebo status odejmout, to však samo o sobě nemá vliv na právo pobytu dotčené osoby.

2.7.4. Ustanovení čl. 19 odst. 4: opětovné podání žádosti

Ustanovení čl. 19 odst. 4 zajišťuje, aby žadatelé, jimž byl nový status pobytu podle čl. 18 odst. 1 před koncem přechodného období zamítnut, mohli žádost ve lhůtě stanovené v čl. 18 odst. 1 písm. b) opětovně předložit.

Na právo podat žádost během přechodného období opětovně se vztahují opravná řízení uvedená v čl. 18 odst. 1 písm. r).

2.7.5. Ustanovení čl. 19 odst. 5: opravná řízení

Všichni žadatelé mají veškerá práva na opravná řízení stanovená v kapitole VI směrnice 2004/38/ES.

2.8. Článek 20 – Omezení práv pobytu a vstupu

Článek 20 se vztahuje na všechny osoby využívající svá práva podle části druhé hlavy II – to znamená, že se vztahuje také například na přeshraniční pracovníky, rodinné příslušníky nebo „vzdálenější“ rodinné příslušníky.

2.8.1. Co je to chování?

Ustanovení čl. 20 odst. 1 a 2 vycházejí z chování dotčených osob. Pojem chování v rámci dohody je založen na kapitole VI směrnice 2004/38/ES (více podrobností viz pokyny Komise pro lepší provádění a uplatňování směrnice 2004/38/ES – KOM(2009) 313 v konečném znění, bod 3.2).

2.8.2. Chování před koncem přechodného období a po jeho skončení

Ustanovení čl. 20 odst. 1 a 2 stanoví dva různé režimy, které upravují způsob zacházení s chováním představujícím skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti v závislosti na tom, zda k chování došlo před koncem přechodného období, nebo po něm.

Ustanovení čl. 20 odst. 1 stanoví jednoznačnou povinnost („se posuzuje“) uplatnit na určité skutečnosti kapitolu VI směrnice 2004/38/ES, zatímco čl. 20 odst. 2 povoluje uplatnit na skutečnosti, k nimž dojde po skončení přechodného období, vnitrostátní pravidla pro přistěhovalectví.

Účelem čl. 20 odst. 1 a 2 je tedy oddělit činy, k nimž došlo před koncem přechodného období, a činy, k nimž došlo po jeho skončení. Na činy, které upravuje čl. 20 odst. 1 dohody, by se vnitrostátní pravidla pro přistěhovalectví uplatňovat neměla, a to ani částečně. Jakékoli rozhodnutí o omezení práva pobytu v důsledku chování, k němuž došlo po skončení přechodného období, však musí být přijato v souladu s vnitrostátními právními předpisy.

2.8.3. Pokračující chování

Za určitých okolností mohou dotčené osoby uskutečňovat pokračující chování (tj. chování, jehož jednotlivé složky jsou prováděny za jedním účelem a jsou spojeny stejným nebo podobným způsobem uskutečnění a značnou podobností času a cíle činů), které začíná před koncem přechodného období a pokračuje i později.

V případě pokračujícího chování se vnitrostátní orgány, které by po skončení přechodného období měly za úkol rozhodnout, zda mohou být vůči určité osobě uplatněna omezující opatření, pravděpodobně mohou setkat mimo jiné s těmito scénáři:

a) soubor činů dotčené osoby, k nimž došlo po skončení přechodného období, sám o sobě dostačuje k přijetí omezujícího opatření podle vnitrostátních pravidel pro přistěhovalectví – v tomto případě lze přijmout opatření na základě čl. 20 odst. 2;

b) soubor činů, k nimž došlo po skončení přechodného období, sám o sobě k přijetí omezujícího opatření podle vnitrostátních pravidel pro přistěhovalectví nedostačuje – v tomto případě opatření na základě čl. 20 odst. 2 přijmout nelze;

c) v případě uvedeném v písmenu b) mohou nicméně vnitrostátní orgány podle čl. 20 odst. 1 přezkoumat, zda by soubor činů z doby před koncem přechodného období nemohl odůvodnit omezení z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti. V rámci tohoto posouzení, kdy je třeba prokázat ohrožení na základě osobního chování dotyčné osoby, je možné zohlednit rovněž činy, k nimž došlo po skončení přechodného období.

Každé omezující opatření musí pečlivě posoudit okolnosti daného případu.

2.8.4. Ustanovení čl. 20 odst. 3 a 4: zneužití práv nebo podvodné žádosti či žádosti, jež mají povahu zneužití

Ustanovení čl. 20 odst. 3 a 4 opravňují hostitelský stát vyhostit ze svého území žadatele, kteří zneužili svých práv nebo se dopustili podvodu, aby získali práva vyplývající z této dohody.

K tomuto vyhoštění může dojít ještě předtím, než je v případě soudního opravného řízení proti rozhodnutí o zamítnutí takové žádosti vyneseno pravomocné rozhodnutí, musí však být v souladu s podmínkami stanovenými v článku 31 směrnice 2004/38/ES.

To znamená, že dotčené osoby nesmějí být vyhoštěny z hostitelského státu, kde proti rozhodnutí o vyhoštění podaly odvolání a požádaly o vydání předběžného opatření s cílem odložit výkon rozhodnutí o vyhoštění.

K vlastnímu vyhoštění nesmí dojít, dokud nebude přijato rozhodnutí o předběžném opatření, s výjimkou těchto případů:

a) je-li rozhodnutí o vyhoštění založeno na předchozím soudním rozhodnutí;

b) měly-li dotčené osoby již dříve přístup k soudnímu přezkumu;

c) zakládá-li se rozhodnutí o vyhoštění na naléhavých důvodech veřejné bezpečnosti podle čl. 28 odst. 3 směrnice 2004/38/ES.

Pokud je podle vnitrostátních právních předpisů výkon rozhodnutí o vyhoštění odvoláním pozastaven ex lege, není nutné pro odklad výkonu rozhodnutí o vyhoštění podat návrh na vydání předběžného opatření.

V souladu s čl. 31 odst. 4 směrnice 2004/38/ES může hostitelský stát zakázat vyhoštěným osobám pobyt na svém území v průběhu opravného řízení, ale nesmí jim bránit osobně vystoupit na svou obhajobu, kromě případů, kdy by jejich přítomnost mohla způsobit závažné narušení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti.

2.9. Článek 21 – Záruky a právo odvolat se proti rozhodnutí

Toto ustanovení se vztahuje na všechny situace, kdy lze práva pobytu podle této dohody omezit nebo odepřít.

Zajišťuje plné uplatňování procesních záruk podle kapitoly VI směrnice 2004/38/ES ve všech situacích, tj.:

a) v případě zneužití a podvodu (článek 35 směrnice 2004/38/ES);

b) v případě opatření přijatých z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví (kapitola VI směrnice 2004/38/ES) nebo v souladu s vnitrostátními právními předpisy a

c) v případě opatření přijatých ze všech ostatních důvodů (článek 15 směrnice 2004/38/ES), které zahrnují například situace, kdy žádost o povolení k pobytu není přijata v původní podobě nebo kdy je žádost zamítnuta z důvodu, že žadatel nesplňuje podmínky spojené s právem pobytu, nebo rozhodnutí přijatá na základě toho, že dotčená osoba přestala splňovat podmínky spojené s právem pobytu (například pokud se ekonomicky neaktivní občan EU stane nepřiměřenou zátěží pro systém sociální pomoci hostitelského státu).

Kromě toho zajišťuje plné uplatňování věcných záruk podle kapitoly VI směrnice 2004/38/ES, pokud jde o omezující rozhodnutí přijatá na základě chování, k němuž došlo před koncem přechodného období.

V souladu s ustálenou judikaturou SDEU o obecných zásadách práva EU musí být omezující rozhodnutí přijatá v souladu s vnitrostátními právními předpisy rovněž v souladu se zásadou proporcionality a základními právy, jako je právo na rodinný život.

2.10. Článek 22 – Související práva

Toto ustanovení chrání právo rodinných příslušníků bez ohledu na státní příslušnost přijmout v hostitelském státě zaměstnání nebo být samostatně výdělečně činní podle článku 23 směrnice 2004/38/ES.

To znamená, že dohodou jsou chráněni jak rodinní příslušníci, kteří nebyli před koncem přechodného období pracovníky, ale kteří se jimi poté stali, tak i rodinní příslušníci, kteří již byli pracovníky buď v hostitelském státě, nebo ve státě výkonu práce (přeshraniční pracovníci).

2.11. Článek 23 – Rovné zacházení

Toto ustanovení odráží článek 24 směrnice 2004/38/ES, který stanoví zvláštní pravidlo pro rovné zacházení, ve srovnání s článkem 11 dohody.

Stejné pravidlo je „rozšířeno“ i na rodinné příslušníky s právem (trvalého) pobytu v hostitelském státě. Je třeba s nimi zacházet jako se státními příslušníky hostitelského státu, a nikoli jako s rodinnými příslušníky státních příslušníků hostitelského státu.

Uplatní se tytéž výjimky jako v čl. 24 odst. 2 směrnice 2004/38/ES.

KAPITOLA 2 – PRÁVA PRACOVNÍKŮ A OSOB SAMOSTATNĚ VÝDĚLEČNĚ ČINNÝCH

2.12. Článek 24 – Práva pracovníků

2.12.1. Ustanovení čl. 24 odst. 1: práva

Ustanovení čl. 24 odst. 1 dohody přiznává osobám, na něž se dohoda vztahuje a které jsou pracovníky, včetně osob, které změní svůj status na status pracovníka po skončení přechodného období, veškerá práva pracovníků založená na právu Unie (viz též čl. 17 odst. 1 a článek 22 dohody). Na jiné kategorie osob, na něž se dohoda vztahuje, se tento článek nevztahuje.

2.12.1.1. Omezení

Použijí se stejná omezení z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti a veřejného zdraví, jež jsou stanovena v čl. 45 odst. 3 SFEU.

Dohoda se nevztahuje na zaměstnání ve veřejné správě podle čl. 45 odst. 4 SFEU. V důsledku toho může hostitelský stát nebo stát výkonu práce vyhradit přístup k pracovním místům, která zahrnují výkon veřejné moci a ochranu obecných zájmů státu, svým státním příslušníkům, pokud by toto omezení bylo v souladu s čl. 45 odst. 4 SFEU (věc C-270/13 Haralambidis).

2.12.1.2. Ustanovení odst. 1 písm. a) až h): demonstrativní seznam práv

Pracovníci požívají veškerých práv vyplývajících z článku 45 SFEU a nařízení (EU) č. 492/2011. Práva stanovená v čl. 24 odst. 1 dohody mají stejný rozsah a význam, jež jsou vymezeny v článku 45 SFEU a nařízení (EU) č. 492/2011.

Práva pracovníků uvedená v čl. 24 odst. 1 dohody nejsou taxativní povahy, a ustanovení by se tedy vztahovalo i na jakýkoli vývoj těchto práv na základě budoucího výkladu článku 45 SFEU Soudním dvorem Evropské unie (v případě Spojeného království by jeho soudní a správní orgány braly „náležitý ohled“ na příslušnou judikaturu SDEU vydanou po skončení přechodného období). To například znamená, že kromě bodů uvedených v čl. 24 odst. 1 dohody si pracovník zachovává právo změnit zaměstnání a hledat si nové pracovní místo ve státě výkonu práce podle článku 45 SFEU.

2.12.2. Ustanovení čl. 24 odst. 2: právo dítěte pracovníka dokončit vzdělávání

Ustanovení čl. 24 odst. 2 dohody chrání právo dětí pracovníků dokončit vzdělávání v hostitelském státě. Dítě, jehož rodič z EU nebo ze Spojeného království dříve pracoval v hostitelském státě jako osoba, na niž se dohoda vztahuje, tedy může v hostitelském státě nadále pobývat a dokončit tam své vzdělávání, a to i poté, kdy tento rodič přestal v hostitelském státě oprávněně pobývat (tj. opustil hostitelský stát, zemřel nebo přestal splňovat podmínky oprávněného pobytu, viz například věc C-310/08 Ibrahim a věc C-480/08 Teixeira). Dotčené dítě má rovněž právo na doprovod osoby, která o ně skutečně pečuje, pokud je nezletilé, nebo i po dosažení zletilosti, je-li k dokončení jeho vzdělávání zapotřebí přítomnost a péče uvedené osoby.

2.12.3. Ustanovení čl. 24 odst. 3: přeshraniční pracovníci

Přeshraniční pracovníci mohou nadále pracovat ve státě výkonu práce, pokud tak činili do konce přechodného období.

Jestliže před koncem přechodného období pracovat přestali, mohou si svůj status pracovníků ve státě výkonu práce zachovat, pokud se na ně vztahuje některá z okolností uvedených v čl. 7 odst. 3 písm. a), b), c) nebo d) směrnice 2004/38/ES, ovšem aniž by museli změnit bydliště na stát výkonu práce. To jim umožňuje požívat relevantních práv stanovených v čl. 24 odst. 1 písm. a) až h) dohody.

Přeshraniční pracovníci si zachovávají svůj status ve státě výkonu práce v případech, že:

a) nejsou dočasně schopni pracovat v důsledku nemoci nebo úrazu;

b) jsou řádně zapsáni jako nedobrovolní nezaměstnaní poté, co byli zaměstnáni více než jeden rok, a jsou řádně zaregistrováni u příslušného úřadu práce jako uchazeči o zaměstnání;

c) jsou řádně zapsáni jako nedobrovolní nezaměstnaní po skončení pracovní smlouvy na dobu určitou kratší jednoho roku nebo poté, co se během prvních dvanácti měsíců stali nedobrovolně nezaměstnanými, a zaregistrováni u příslušného úřadu práce jako uchazeči o zaměstnání (v tomto případě si status pracovníka zachovávají na dobu alespoň šesti měsíců), nebo

d) zahájí odbornou přípravu (pokud jsou dobrovolně nezaměstnaní, musí se odborná příprava vztahovat k předchozímu zaměstnání).

V souladu s judikaturou SDEU (věc C-507/12 Saint Prix) není výčet okolností, za nichž může být status pracovníka zachován, taxativní.

2.13. Článek 25 – Práva osob samostatně výdělečně činných

2.13.1. Ustanovení čl. 25 odst. 1: práva

Práva podle čl. 25 odst. 1 jsou přiznána všem osobám, na něž se dohoda vztahuje a které jsou osobami samostatně výdělečně činnými, a to nejen těm, které jsou samostatně výdělečně činnými osobami na konci přechodného období, ale také těm, které změní status (viz též čl. 17 odst. 1, který stanoví právo stát se osobou samostatně výdělečně činnou).

Podle judikatury SDEU (např. věc 63/86 Komise v. Itálie) mohou osoby samostatně výdělečně činné, na něž se vztahuje článek 49 SFEU, požívat práv podle nařízení (EU) č. 492/2011, která se použijí obdobně. To například znamená, že čl. 24 odst. 1 písm. d) dohody nelze použít, pokud jde o propuštění, neboť samostatně výdělečně činná osoba není ve vztahu podřízenosti vůči zaměstnavateli a propuštěna být nemůže.

Práva uvedená v čl. 25 odst. 1 dohody jsou přiznána také samostatně výdělečně činným přeshraničním pracovníkům. Existuje rozdíl mezi těmito kategoriemi: i) osoba, která má bydliště ve státě A a vykonává samostatnou výdělečnou činnost ve státě B, a ii) osoba, která má bydliště ve státě A a vykonává samostatnou výdělečnou činnost ve státě A, a zároveň poskytuje služby ve státech B a C – buď prostřednictvím příležitostného poskytování služeb, nebo prostřednictvím vedlejší provozovny. První kategorie odpovídá kategorii samostatně výdělečně činného přeshraničního pracovníka, zatímco druhá kategorie nikoli.

V tomto ohledu je třeba uvést, že zřízení kanceláře v jiném členském státě, než je stát bydliště, za účelem poskytování služeb v tomto státě nutně nepředstavuje usazení ve státě, kde jsou tyto služby poskytovány. Dotčenou činnost je stále možné považovat za činnost spadající do působnosti pravidel volného pohybu služeb, a nikoli pravidel týkajících se usazování. Osoba s kanceláří ve státě výkonu práce proto nebude vždy považována za samostatně výdělečně činného přeshraničního pracovníka (1).

Ustanovení čl. 4 odst. 4 dohody zajišťuje, aby byl pojem osoby samostatně výdělečně činné vykládán stejným způsobem, jakým SDEU v příslušné judikatuře vyložil článek 49 SFEU.

2.13.1.1. Omezení

Práva uvedená v čl. 25 odst. 1 dohody podléhají stejným omezením, jaká jsou stanovena v článcích 51 a 52 SFEU.

V důsledku toho mohou tato práva podléhat omezením oprávněným z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví (článek 52 SFEU) a stát výkonu práce může osoby samostatně výdělečně činné diskriminovat ve vztahu k činnostem, které jsou spjaty, i když jen příležitostně, s výkonem veřejné moci (článek 51 SFEU).

2.13.1.2. Ustanovení čl. 25 odst. 1 písm. a): práva přístupu k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkonu a zakládání a řízení podniků

Dohoda chrání práva přístupu k samostatně výdělečným činnostem a jejich výkonu a zakládání a řízení podniků v souladu s článkem 49 SFEU, a to za podmínek stanovených hostitelským státem pro jeho státní příslušníky.

Tato dohoda by však neměla být chápána tak, že dává státním příslušníkům Spojeného království možnost dovolávat se práva Unie s cílem poskytovat služby v jiných členských státech EU nebo se usadit v jiných členských státech EU.

2.13.1.3. Ustanovení čl. 25 odst. 1 písm. b): odkaz na demonstrativní seznam práv v čl. 24 odst. 1

Osoby samostatně výdělečně činné požívají ve státě výkonu práce veškerých relevantních práv vyplývajících z článku 45 SFEU a nařízení (EU) č. 492/2011.

2.13.2. Ustanovení čl. 25 odst. 2: právo dítěte osoby samostatně výdělečně činné dokončit vzdělávání

Ustanovení čl. 25 odst. 2 chrání děti, jejichž rodič z EU nebo ze Spojeného království pracoval jako osoba samostatně výdělečně činná, avšak přestal oprávněně pobývat v hostitelském státě dítěte podle čl. 24 odst. 2 dohody, a to v rozsahu stanoveném právem EU, jak jej vykládá SDEU (věc C-147/11 Czop a Punakova).

2.13.3. Ustanovení čl. 25 odst. 3: práva samostatně výdělečně činných přeshraničních pracovníků a omezení těchto práv

Samostatně výdělečně činní přeshraniční pracovníci požívají podle čl. 24 odst. 3 dohody stejných práv jako přeshraniční pracovníci, a to se stejnými výhradami ohledně relevance, jež jsou uvedeny v pokynech k čl. 25 odst. 1 (např. propuštění).

2.14. Článek 26 – Vydání dokladu osvědčujícího práva přeshraničních pracovníků

Článek 26 ukládá státu výkonu práce, aby přeshraničním pracovníkům, na které se dohoda vztahuje, vydal doklad osvědčující jejich status, pokud o něj tito přeshraniční pracovníci požádají. Článek 26 zároveň umožňuje, aby stát výkonu práce od přeshraničních pracovníků, na které se dohoda vztahuje, vyžadoval, aby o takový doklad požádali.

Na rozdíl od povolení k pobytu vydaného podle čl. 18 odst. 1 dohody tento doklad nepřiznává nový status pobytu – uznává dříve vzniklé právo vykonávat ve státě výkonu práce hospodářskou činnost, které existuje i nadále.

Vzhledem k tomu, že přeshraniční pracovníci stát výkonu práce pravidelně opouštějí a opět do něj vstupují, je nezbytné, aby jim byl doklad osvědčující jejich status vydán co nejdříve tak, aby to nebránilo ve výkonu jejich práv po skončení přechodného období a aby mohli tato práva (zejména ta, které souvisí s překračováním hranic podle článku 14 dohody) snadno prokázat.

Přeshraniční pracovníci, kteří nejsou ke dni podání žádosti zaměstnáni, mají nárok na vydání dokladu za předpokladu, že si zachovají status pracovníka v souladu s čl. 24 odst. 3 nebo čl. 25 odst. 3 dohody (tato ustanovení odkazují na čl. 7 odst. 3 směrnice 2004/38/ES).

KAPITOLA 3 – ODBORNÉ KVALIFIKACE

Část druhá hlava II kapitola 3 dohody se zabývá případy osob, na něž se vztahuje dohoda a jež na konci přechodného období získaly v hostitelském státě nebo ve státě výkonu práce uznání odborné kvalifikace nebo u nich probíhá postup uznávání.

Těmto osobám dohoda zaručuje:

a) platnost a účinnost vnitrostátních rozhodnutí uznávajících jejich odborné kvalifikace ze Spojeného království nebo z EU (zachování právních účinků rozhodnutí) a

b) jejich odpovídající právo vykonávat příslušné povolání a činnosti v hostitelském státě nebo ve státě výkonu práce (pro přeshraniční pracovníky) a v jejich výkonu i nadále pokračovat.

Tato kapitola naopak nezaručuje ani neuděluje státním příslušníkům Spojeného království, na něž se vztahuje osobní působnost dohody, žádné právo v oblasti vnitřního trhu týkající se poskytování služeb členským státům EU s výjimkou jejich hostitelského státu, případně jejich státu výkonu práce.

Dohoda nezaručuje státním příslušníkům Spojeného království, na něž se vztahuje osobní působnost dohody, právo odvolávat se na právo Unie s cílem získat po skončení přechodného období další uznání odborných kvalifikací, a to ani v hostitelském státě, ve státě výkonu práce či v jiném členském státě EU.

Dohoda se nezabývá tím, jak zacházet s odbornými kvalifikacemi, které byly získány ve Spojeném království nebo v EU před koncem přechodného období, avšak nebyly před tímto datem druhou stranou uznány ani u nich neprobíhá postup uznávání.

2.15. Článek 27 – Uznané odborné kvalifikace

2.15.1. Celkový přístup

Článek 27 popisuje druh rozhodnutí o uznání, jejichž právní účinky jsou podle dohody zachovány, státy, v nichž jsou právní účinky těchto rozhodnutí zachovány (hostitelský stát nebo stát výkonu práce), osoby požívající zachování právních účinků těchto rozhodnutí (osoby, na něž se vztahuje dohoda) a dopady zachování právních účinků těchto rozhodnutí v příslušných státech.

Pro která rozhodnutí jsou zachovány právní účinky?

Článek 27 dohody se v podstatě vztahuje na rozhodnutí o uznání, která byla přijata v souladu se čtyřmi konkrétními právními nástroji EU, totiž směrnicí o uznávání odborných kvalifikací (směrnice 2005/36/ES), směrnicí o usazování advokátů (směrnice 98/5/ES), směrnicí o schvalování statutárních auditorů (směrnice 2006/43/ES) a směrnicí o toxických látkách (směrnice 74/556/EHS).

2.15.2. Ustanovení čl. 27 odst. 1 písm. a) a odst. 2: uznávání podle směrnice o uznávání odborných kvalifikací

Dohoda se vztahuje na všechny tři druhy uznávání pro účely usazování, jež jsou stanoveny v hlavě III směrnice 2005/36/ES:

a) uznávání podle obecného systému (článek 10 a násl. směrnice 2005/36/ES);

b) uznávání na základě odborné praxe (článek 16 a násl. směrnice 2005/36/ES); a

c) uznávání na základě koordinace minimálních podmínek kladených na odbornou přípravu (článek 21 a násl. směrnice 2005/36/ES).

Tato uznávání zahrnují:

— podle čl. 27 odst. 2 písm. a) dohody: uznávání odborných kvalifikací ze třetích zemí, které podléhají čl. 3 odst. 3 směrnice 2005/36/ES. Jedná se o uznávání odborných kvalifikací ze třetích zemí členským státem EU nebo Spojeným královstvím, které již byly dříve uznány v jiném členském státě EU nebo ve Spojeném království podle čl. 2 odst. 2 směrnice 2005/36/ES a které byly postaveny na roveň domácím kvalifikacím (EU nebo Spojeného království) z toho důvodu, že držitel po prvním uznání v členském státě EU nebo ve Spojeném království následně získal tříletou odbornou zkušenost v daném povolání ve státě (členský stát EU nebo Spojené království), který kvalifikace původně uznal. Dohoda se proto nevztahuje na první uznání kvalifikací ze třetí země v členském státě EU nebo ve Spojeném království, pouze na uznání následující, a to v rozsahu, v němž byly splněny podmínky stanovené v čl. 3 odst. 3 směrnice 2005/36/ES,

— podle čl. 27 odst. 2 písm. b): rozhodnutí o částečném přístupu podle článku 4f směrnice 2005/36/ES,

— podle čl. 27 odst. 2 písm. c): rozhodnutí o uznání pro účely usazování získaná na základě elektronického postupu pro uznávání evropského profesního průkazu. Postupy uznávání evropského profesního průkazu jsou v současnosti k dispozici pro zdravotní sestry odpovědné za všeobecnou péči, farmaceuty, rehabilitační pracovníky, horské vůdce a realitní makléře. Je důležité uvést, že dohoda zajišťuje pouze nepřetržitou platnost a účinek samotného rozhodnutí o uznání; nezajišťuje nepřetržitý přístup k základní elektronické síti (modul pro evropský profesní průkaz v systému pro výměnu informací o vnitřním trhu (IMI)) dotčených orgánů a odborníků (viz články 8 a 29 dohody). Přístup odborníků k on-line rozhraní evropského profesního průkazu pro informační účely však nebude omezen.

Specifickým dopadem zachování právních účinků, který dohoda nabízí ve vztahu k rozhodnutím o uznání, na něž se vztahuje směrnice 2005/36/ES, je skutečnost, že veškeré požadavky na jazykové znalosti a/nebo schválení ze strany zdravotních pojišťoven, které může hostitelský stát vyžadovat, budou i nadále zvažovány s ohledem na příslušná ustanovení směrnice 2005/36/ES, a sice články 53 a 55.

2.15.3. Ustanovení čl. 27 odst. 1 písm. b): uznávání podle směrnice o usazování advokátů

Dohoda zachovává pro osoby, jež spadají do její osobnostní působnosti, právní účinky rozhodnutí, podle nichž advokáti z EU nebo ze Spojeného království získali přístup k povolání advokáta v hostitelském státě nebo ve státě výkonu práce podle čl. 10 odst. 1 a 3 směrnice 98/5/ES (která usnadňuje trvalý výkon povolání advokáta v jiném členském státě než ve státě, v němž byla kvalifikace získána).

Pokud jde o občany EU a státní příslušníky Spojeného království, upouští se v důsledku zachování právních účinků od veškerých místních požadavků na státní příslušnost, které by mohly omezit přístup k povolání advokáta v hostitelském státě nebo ve státě výkonu práce.

Tento dopad zachování právních účinků je omezen na hostitelský stát nebo na stát výkonu práce.

Pokud tedy jde o britské advokáty, státní příslušníky Spojeného království, kteří mohli požívat výhod těchto ustanovení v kterémkoli členském státě EU, nestanoví dohoda uplatňování dvou příslušných směrnic práva Unie, a sice směrnice 77/246/EHS a 98/5/ES, nad rámec dotčeného hostitelského státu nebo státu výkonu povolání.

2.15.4. Ustanovení čl. 27 odst. 1 písm. c): uznávání podle směrnice o schvalování statutárních auditorů

Pokud jde o osoby spadající do osobní působnosti dohody, budou mít schválení statutárních auditorů, kteří původně získali schválení v EU nebo ve Spojeném království podle článku 14 směrnice 2006/43/ES, v hostitelském státě nebo ve státě výkonu práce v těchto státech i nadále účinky a tito auditoři budou mít i nadále přístup k povolání jako dříve.

2.15.5. Ustanovení čl. 27 odst. 1 písm. d): uznávání podle směrnice o toxických látkách

Pokud jde o osoby spadající do osobní působnosti dohody, budou mít schválení pro účely usazování získaná v hostitelském státě nebo ve státě výkonu práce na základě příslušných ustanovení směrnice 74/556/EHS i nadále účinky podle dohody.

2.15.6. Celkové účinky

Pokud jde o přístup k dotčenému povolání a profesním činnostem a jejich výkon v hostitelském státě nebo státě výkonu práce, znamená dopad zachování právních účinků, který nabízí článek 27, postavení usazených osob, na něž se tento článek vztahuje, na roveň státním příslušníkům na těchto územích.

Postavení těchto osob na roveň se však nevztahuje na udělení jakéhokoli jiného práva v oblasti jednotného trhu na základě práva Unie osobám, na něž se tento článek vztahuje, pokud jde o poskytování služeb na jiných územích, než jsou území, na něž se vztahují tyto zvláštní dopady zachování právních účinků.

2.16. Článek 28 – Probíhající postupy uznávání odborných kvalifikací

2.16.1. Oblast působnosti

Článek 28 odráží článek 27 dohody, pokud jde o jeho osobní a věcnou působnost, a zahrnuje veškeré příslušné žádosti o uznávání odborných kvalifikací, které byly do konce přechodného období formálně předloženy a na konci tohoto období dosud nejsou vyřízeny. Všechny tyto zahájené postupy budou pokračovat a budou dokončeny (včetně veškerých kompenzačních opatření, která mohla být vyžadována) v souladu s pravidly a postupy stanovenými v příslušných právních předpisech EU, dokud příslušný orgán nepřijme konečné rozhodnutí.

Je nutné zmínit dva specifické aspekty:

— Článek 28 se vztahuje nejen na zahájené správní postupy, ale také na soudní řízení a odvolací řízení, která mohou být zahájena po skončení přechodného období. Toto ustanovení také zahrnuje příslušná soudní řízení, která probíhají na konci přechodného období.

— Pokud jde o nevyřízené žádosti o uznávání kvalifikací v rámci procesu uznávání evropského profesního průkazu, potvrzuje čl. 28 druhý pododstavec, že jejich vyřizování musí být dokončeno podle příslušných ustanovení práva Unie.

Pokud bude po skončení přechodného období až do ukončení příslušného procesu uznávání evropského profesního průkazu nutný nepřetržitý přístup k příslušné základní elektronické síti (modul IMI), je do čl. 29 odst. 2 dohody vloženo zvláštní zmocňující ustanovení, které umožňuje omezený přístup k modulu IMI.

2.16.2. Účinky

Účinky řízení, která mají být dokončena podle článku 28, by měly být stejné jako účinky rozhodnutí o uznání, jejichž právní účinky jsou zachovány podle článku 27 dohody a vysvětleny výše.

2.17. Článek 29 – Správní spolupráce při uznávání odborných kvalifikací

2.17.1. Povinnost spolupráce mezi příslušnými orgány

Ustanovení čl. 29 odst. 1 zajišťuje, aby byly příslušné orgány Spojeného království a členských států EU i nadále vázány obecnou povinností spolupracovat během období přezkoumávání všech probíhajících uznávacích řízení, na něž se vztahuje článek 28 dohody.

Toto ustanovení rovněž představuje obecnou výjimku z veškerých vnitrostátních ustanovení, která mohou bránit výměně příslušných informací se zahraničními orgány, pokud jde o žadatele, jejich odborné kvalifikace a obecné a profesní chování, probíhající postup uznávání jejich odborných kvalifikací a jejich uvedení do profesního stavu v hostitelském státě nebo ve státě výkonu práce.

Tato povinnost spolupráce i obecná výjimka z vnitrostátních ustanovení jsou nutné k tomu, aby mohly být během postupu uznávání řádně zohledněny aspekty veřejné bezpečnosti.

2.17.2. Omezený přístup k IMI po vystoupení

Jak již bylo uvedeno, stanoví čl. 29 odst. 2 dočasnou odchylku od článku 8 dohody a umožňuje orgánům Spojeného království přístup k modulu systému IMI pro uznávání evropského profesního průkazu po dobu nezbytně nutnou k dokončení postupů uznávání, jež probíhají na konci přechodného období.

Využívání tohoto systému je omezeno na devět měsíců od konce přechodného období; do té doby budou s ohledem na přísné lhůty platné v dotčených procesech všechny tyto postupy dokončeny.

3. HLAVA III – KOORDINACE SYSTÉMŮ SOCIÁLNÍHO ZABEZPEČENÍ

V souvislosti s koordinací sociálního zabezpečení existují tři kategorie osob:

1. osoby, na něž se na základě článku 30 dohody vztahují a budou nadále vztahovat koordinační pravidla stanovená v nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení a v nařízení (ES) č. 987/2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004;

2. osoby, na něž se na základě článku 32 dohody nadále vztahuje, nebo z důvodu zvláštních okolností v budoucnu bude vztahovat pouze část těchto koordinačních pravidel;

3. osoby mimo oblast působnosti dohody, na něž se koordinační pravidla v rámci vztahu mezi Spojeným královstvím a Unií nebudou vztahovat.

3.1. Článek 30 – Osobní působnost

3.1.1. Obecné poznámky

Článek 30 dohody určuje osoby, na něž se budou pravidla pro koordinaci sociálního zabezpečení vztahovat v plném rozsahu:

— odstavec 1 uvádí různé způsobilé situace, pokud se osoby nacházejí v podmínkách přeshraničního sociálního zabezpečení mezi Spojeným královstvím a členským státem EU,

— odstavec 2 stanoví časové omezení uplatňování čl. 30 odst. 1 na tyto osoby,

— odstavec 3 obsahuje zbytkové ustanovení, podle kterého jsou osoby zahrnuté do osobní působnosti části druhé hlavy II dohody rovněž zahrnuty do hlavy III, i když nespadají nebo přestaly spadat do oblasti působnosti čl. 30 odst. 1,

— odstavec 4 stanoví časové omezení uplatňování čl. 30 odst. 3 na tyto osoby,

— odstavec 5 objasňuje, že rodinní příslušníci a pozůstalí jsou zahrnuti do působnosti článku 30 pouze v rozsahu, v jakém odvozují práva a povinnosti v tomto ohledu podle nařízení (ES) č. 883/2004.

Jak je uvedeno v čl. 31 odst. 2 dohody, považují se pojmy používané v této hlavě za odkaz na pojmy používané v nařízení (ES) č. 883/2004.

Ustanovení čl. 30 odst. 1 dohody odkazuje na osoby, na které „se vztahují právní předpisy“ členského státu EU nebo Spojeného království. Tato situace se určí podle kolizní normy, jak je uvedeno v hlavě II nařízení (ES) č. 883/2004.

Osobní působnost koordinace sociálního zabezpečení je specifická pro část druhou hlavu III dohody a nemusí nutně odpovídat osobní působnosti hlavy II. Mohou například nastat okolnosti, kdy osoby, které nespadají do působnosti hlavy II, nicméně spadají do působnosti hlavy III (např. osoby zahrnuté do působnosti článku 32 dohody).

Vzhledem k tomu, že cíle hlavy II a III části druhé dohody se liší, mohou mít termíny použité v obou těchto hlavách části druhé dohody (např. pro pojmy „pobyt“, „přeshraniční pracovník“ nebo „vyslání“) v závislosti na různých osobních působnostech ustanovení práva Unie, které uplatňují, a v závislosti na výkladu Soudního dvora Evropské unie (SDEU) odlišný význam.

Například pojmem „obvyklé bydliště“ používaným v části druhé hlavě III této dohody se rozumí pojem vymezený v čl. 1 písm. j) nařízení (ES) č. 883/2004 („bydlištěm“ se rozumí obvyklé bydliště) a dále vysvětlený v článku 11 nařízení (ES) č. 987/2009 (dále jen „obvyklé bydliště“). Další podrobnosti o pojmu „obvyklé bydliště“ ve smyslu pravidel pro koordinaci sociálního zabezpečení lze nalézt v Praktickém průvodci použitelnými právními předpisy v Evropské unii, Evropském hospodářském prostoru a ve Švýcarsku ve znění schváleném Správní komisí pro koordinaci systémů sociálního zabezpečení. Pojem „pobyt“ podle nařízení (ES) č. 883/2004 má jiný význam a neměl by být zaměňován s pojmem „pobyt“ v části druhé hlavě II této dohody, který je zapůjčen z kapitoly III směrnice 2004/38/ES.

Příkladem, kdy se tyto dva pojmy označující „pobyt“ a „bydliště“ v právních nástrojích EU neshodují, může být situace studentů. Pro účely pravidel pro koordinaci sociálního zabezpečení si studenti v zásadě zachovávají své obvyklé bydliště v členském státě původu a dočasně pobývají v členském státě, kde studují. Podle podmínek směrnice 2004/38/ES zároveň studenti požívají práva pobytu v členském státě, v němž studují.

Dalším příkladem, který ilustruje vztah mezi hlavou II a hlavou III části druhé dohody, by mohl být chorvatský občan, který:

— na konci přechodného období pracuje a má obvyklé bydliště ve Spojeném království,

— v roce 2022 na základě článku 16 dohody získá trvalý pobyt ve Spojeném království,

— v roce se 2025 navrátí do Chorvatska, začne tam pracovat a přenese tam své obvyklé bydliště,

— zároveň si podle části druhé hlavy II dohody zachová právo trvalého pobytu ve Spojeném království po dobu pěti po sobě následujících let.

Pokud si tento chorvatský občan zachová právo trvalého pobytu ve Spojeném království ve smyslu části druhé hlavy II dohody, bude mít nárok využívat ustanovení hlavy III, jestliže se navrátí do Spojeného království. Pokud si tento občan tedy zachová právo trvalého pobytu ve Spojeném království, bude mít dále právo vyvézt si tam dávky sociálního zabezpečení (např. dávky v nezaměstnanosti, pokud je uchazečem o zaměstnání) nebo právo používat ve Spojeném království svůj evropský průkaz zdravotního pojištění.

Na rozdíl od dvou pojmů „pobyt“ a „bydliště“ uvedených výše by mělo být zákonné právo pobytu státních příslušníků třetích zemí, na něž se vztahuje část druhá hlava III dohody o vystoupení, chápáno jako oprávněný pobyt podle sekundárního nebo vnitrostátního práva Unie.

Uplatnění koordinačních pravidel podle nařízení (ES) č. 883/2004 vyplývajících z hlavy III nezakládá samo o sobě pro osoby, na něž se vztahuje hlava III dohody, právo pohybovat se nebo pobývat v hostitelském státě, ale pouze určuje právní důsledky pro sociální zabezpečení v této situaci. Na základě dohody již například po skončení přechodného období nebude možné vysílat pracovníky ze Spojeného království nebo do něj za účelem poskytování služeb.

3.1.2. Ustanovení čl. 30 odst. 1: osobní působnost (obecné ustanovení)

3.1.2.1. Ustanovení čl. 30 odst. 1

Ustanovení čl. 30 odst. 1 dohody odkazuje na tyto kategorie osob:

— občany EU – občany členských států EU,

— státní příslušníky Spojeného království – podle definice ve vnitrostátních právních předpisech,

— osoby bez státní příslušnosti a uprchlíky s obvyklým bydlištěm v členském státě EU nebo ve Spojeném království,

— státní příslušníky třetí země s oprávněným pobytem v členském státě EU nebo ve Spojeném království,

— rodinné příslušníky a pozůstalé výše uvedených kategorií osob.

Tyto osoby spadají do oblasti působnosti části druhé hlavy III dohody, jestliže splňují podmínky vymezené v odstavci 1 tohoto článku:

— písmena a) a b): občané EU, na které se na konci přechodného období vztahují právní předpisy Spojeného království, a naopak (bez ohledu na obvyklé bydliště dané osoby). Patří sem všechny osoby, na něž se vztahují právní předpisy Spojeného království nebo právní předpisy členského státu podle hlavy II nařízení (ES) č. 883/2004, včetně případů zmíněných v čl. 11 odst. 2 uvedeného nařízení,

— písmena c) a d): občané EU, na něž se na konci přechodného období vztahují právní předpisy členského státu EU (ve stejném smyslu jako v předchozí odrážce) a kteří mají obvyklé bydliště ve Spojeném království, a naopak,

— písmeno e): občané EU, kteří na konci přechodného období vykonávají výdělečnou činnost ve Spo