V Bruselu dne 1.9.2005 KOM(2005) 391 v konecném znení 2005/0167 (COD) Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o společných normách a postupech v členských státech při vrácení nelegálně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (předložená Komisí){SEK(2005) 1057} DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1) SOUVISLOSTI NÁVRHU Ve sdělení o společné politice nedovoleného přistěhovalectví ze dne 15. listopadu 2001 Komise zdůraznila, že návratová politika tvoří nedílnou a zásadní součást boje proti nedovolenému přistěhovalectví. Návratová politika se musí odvíjet od tří prvků: společných zásad, společných norem a společných opatření. Zelená kniha o návratové politice Společenství ze dne 10. dubna 2002 se podrobněji věnovala problematice návratu jakožto nedílné součásti souhrnné přistěhovalecké a azylové politiky. Zdůraznila potřebu sblížení a zlepšení spolupráce mezi členskými státy v oblasti návratů a navrhla několik možných bodů pro budoucí legislativní návrh o společných normách s cílem vyvolat širokou diskusi mezi dotčenými účastníky. Následovalo sdělení Komise o návratové politice Společenství týkající se nelegálně dlouhodobě pobývajících osob ze dne 14. října 2002, ve kterém se přihlédlo k výsledkům veřejné konzultace a v hrubých rysech se navrhl konkrétní program pro další postup, přičemž se především zdůraznil komplexní přístup. Ve sdělení se jasně uvedlo, že „aby akce Společenství v oblasti návratu byla plně účinná, musí přesně odpovídat potřebám skutečné správy přistěhovalecké problematiky, která vyžaduje naprosto bezezbytkovou konsolidaci toků dovoleného přistěhovalectví se situací legálních přistěhovalců, účinný a rozvinutý azylový systém založený na rychlém průběhu řízení nabízející ochranu těm, kteří ji potřebují, a intenzivní dialog se třetími státy, jež budou stále častěji jako partneři zvány k jednáním o otázkách přistěhovalectví.“ Na základě tohoto sdělení Rada přijala akční program v oblasti návratu dne 28. listopadu 2002, ve kterém vyzývá ke zlepšení operační spolupráce mezi členskými státy, posílení spolupráce se třetími zeměmi a zavedení společných norem s cílem usnadnit operační návrat. A konečně haagský program, přijatý ve dnech 4. až 5. listopadu 2004 Evropskou radou v Bruselu, tuto problematiku shrnul a výslovně požádal o zavedení společných norem pro osoby, které musí být vráceny v souladu se zásadami lidskosti a za současného plného respektování lidských práv a důstojnosti. V něm byla Komise vyzvána k předložení návrhu na počátku roku 2005. Cílem tohoto návrhu je reagovat na tuto výzvu a předložit jasná, průhledná a spravedlivá společná pravidla pro návrat, vyhoštění, používání donucovacích opatření, předběžnou vazbu a opětovný vstup, která plně zohlední lidská práva a základní svobody dotčených osob. Spolupráce mezi členskými státy se pravděpodobně setká s úspěchem, pokud bude vycházet ze společného chápání stěžejních bodů. A proto by se měly stanovit společné normy, aby se usnadnila práce zainteresovaných orgánů a umožnila dokonalejší spolupráce mezi členskými státy. Z dlouhodobé perspektivy tyto normy poskytnou základ pro přiměřené a obdobné zacházení s nelegálně pobývajícími státními příslušníky třetích zemí bez ohledu na to, který členský stát řízení o návratu provede. - Platná ustanovení v oblasti návrhu V návaznosti na akční plán v oblasti návratu z listopadu 2002 se přijala nejrůznější legislativní i nelegislativní opatření.[1] První důležité právní kroky v rámci spolupráce v oblasti návratu představují směrnice Rady 2003/110/ES ze dne 25. listopadu 2003 o pomoci při tranzitu za účelem vyhoštění leteckou cestou a rozhodnutí Rady 2004/573/ES ze dne 29. dubna 2004 o organizaci společných letů za účelem vrácení státních příslušníků třetích zemí. Směrnice 2001/40/ES o vzájemném uznávání rozhodnutí o vyhoštění státních příslušníků třetích zemí ve spojení s rozhodnutím Rady 2004/191/ES o kritériích a praktických opatřeních k vyrovnání finanční nevyváženosti stanoví právní rámec pro vzájemné uznávání rozhodnutí o vyhoštění. Vzhledem k finančnímu rozměru politiky návratu Komise navrhla založit Evropský návratový fond na období 2008–2013 jako součást obecného programu „Solidarita a řízení migračních toků“ (KOM(2005) 123 ze dne 6. dubna 2005). Přípravné akce v letech 2005 až 2007 pomohou při postupném zavádění tohoto plánovaného finančního nástroje. 2) KONZULTACE ZÚČASTNĚNÝCH STRAN A POSOUZENÍ DOPADŮ Zelená kniha o návratové politice Společenství (KOM(2002) 175) vyvolala širokou diskusi, které se v rámci veřejného slyšení zúčastnilo více než 200 osob. Vyjádřilo se přibližně třicet odborníků. Díky slyšení měli všichni dotčení účastníci příležitost přednést svůj názor k problematice obsažené v současném návrhu. Diskuse o stávajících zvyklostech při uskutečňování návratové politiky a o možnostech budoucí společné evropské politiky při provádění návratů nelegálně pobývajících státních příslušníků třetích zemí se opírala o myšlenky uvedené v zelené knize. Díky slyšení proběhla otevřená výměna názorů mezi zástupci evropských orgánů, členských států, kandidátských zemí, zemí původu a tranzitních zemí zasažených nedovoleným přistěhovalectvím, dalších cílových zemí, mezinárodních organizací, regionálních a obecních orgánů, nevládních organizací a akademických orgánů. Na internetu se zveřejnily písemné příspěvky k této konzultaci. Kromě toho byli v druhé polovině roku 2004 konzultováni odborníci členských států zabývající se problematikou návratu v souvislosti s předběžným návrhem směrnice o řízení o návratu. 3) PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU - Shrnutí navrhovaných opatření Účinná návratová politika představuje nezbytnou složku fungující a věrohodné politiky přistěhovalectví. Je třeba sjednat jasná, průhledná a spravedlivá pravidla, která zohlední tuto potřebu za současného respektování lidských práv a základních svobod dotčených osob. Předložený návrh usiluje o dosažení těchto cílů takto: 1. Zavést pravidlo že nelegální pobyt by měl být ukončen spravedlivým a průhledným řízením. 2. Posílit zásadu dobrovolného návratu zavedením obecného pravidla, že by se běžně měla poskytovat „lhůta k opuštění území“. 3. Zavést harmonizovaný dvoufázový proces jako obecné zásady: v první fázi rozhodnutí o návratu a v druhé fázi případné vydání rozhodnutí o vyhoštění, čímž dojde k jistému vyrovnání současných různorodých systémů ve členských státech. 4. Zaměřit se na situaci nelegálně pobývajících osob, které (zatím) nemohou být vyhoštěny. 5. Poskytnout minimální mechanismus procesní ochrany. 6. Omezit používání donucovacích opatření za současného propojení se zásadou přiměřenosti a zavedením minimální ochrany při nuceném návratu. 7. Rozšířit účinky vnitrostátních návratových opatření na evropskou úroveň, a sice zavedením zákazu opětovného vstupu platného v EU. 8. Odměňovat plnění (včetně možnosti odejmout zákaz opětovného vstupu) a trestat neplnění (včetně možnosti rozšířit zákaz opětovného vstupu). 9. Chránit státní zájmy v případech vážného ohrožení vnitrostátní a veřejné bezpečnosti (včetně možnosti rozšířit zákaz opětovného vstupu). 10. Omezit možnost předběžné vazby a spojit ji se zásadou přiměřenosti. 11. Zavést minimální ochranu při výkonu předběžné vazby. 12. Zaměřit se na situace, kdy státní příslušník třetí země, na kterého se vztahuje rozhodnutí o vyhoštění nebo rozhodnutí o návratu vydané členským státem, byl zadržen na území jiného členského státu. Uvažovalo se o tom, zda by se současný návrh měl zaměřit na problematiku vypovězení/vyhoštění (expulsion/removal) z důvodů bezpečnosti státu a veřejné bezpečnosti , zejména s ohledem na vyhoštění potenciálních teroristů. Návrh neobsahuje výslovné ustanovení k této problematice ze tří důvodů: - Všechny směrnice ES přijaté v oblasti azylu a přistěhovalectví již obsahují doložky o „veřejném pořádku“, které členským státům umožňují zrušit povolení k pobytu a vyhostit státní příslušníky třetích zemí, kteří představují ohrožení veřejného pořádku, nebo veřejné bezpečnosti. Komise ve svém pracovním dokumentu KOM(2001) 743 ze dne 5. prosince 2001 vydaném po 11. září dospěla k závěru, že „důsledné uplatňování těchto doložek se při posilování bezpečnosti zdá vhodnější, než zásadní změna různých předložených návrhů.“ - Ne vždy je v zájmu státu, aby osoba podezřelá z teroristické činnosti byla vyhoštěna. Někdy je vhodnější na tuto osobu podat obžalobu nebo ji ve členském státě sledovat spíše, než ji vyhostit do třetí země. - I kdyby by trvala potřeba dalšího sladění „vyhoštění z důvodů veřejného pořádku/veřejné bezpečnosti“, neměla by se harmonizace navrhovat v souvislosti se směrnicí týkající se ukončení nelegálního pobytu/návratu, ale spíše v souvislosti se směrnicemi, které upravují podmínky vstupu a pobytu (a ukončení) oprávněného pobytu. Pokud však byl ukončen legální pobyt státního příslušníka třetího státu z důvodu veřejného pořádku, tato osoba se stává pro účely stávající směrnice státním příslušníkem třetího státu pobývajícím na území členského státu nelegálně a ustanovení této směrnice se na tuto osobu použijí. - Právní základ Článek 63 odst. 3 písm. b) Smlouvy. - Základní práva Tento návrh byl podroben podrobnému přezkoumání s cílem zajistit, aby jeho ustanovení byla zcela slučitelná se základními právy, která představují obecné zásady práva Společenství i mezinárodního práva, a s ochranou uprchlíků a povinnostmi dodržovat lidská práva odvozenými z Evropské úmluvy o lidských právech. Zvláštní důraz se proto kladl na ustanovení o procesní ochraně, celistvosti rodiny, předběžné vazbě a donucovacích opatřeních. - Zásada subsidiarity Zásada subsidiarity se použije, protože návrh nespadá do výlučné působnosti Společenství. Cíle návrhu nemohou být uspokojivě dosaženy členskými státy z těchto důvodů: Cílem tohoto návrhu je stanovit společná pravidla pro návrat, vyhoštění, používání donucovacích opatření, předběžnou vazbu a opětovný vstup. Těchto společných pravidel, jejichž cílem je zajistit přiměřené a obdobné zacházení s nelegálně dlouhodobě pobývajícími osobami v EU bez ohledu na členský stát, ve kterém jsou zadrženy, lze dosáhnout pouze na úrovni Společenství. Právní předpisy Společenství jsou zejména nepostradatelné v případech, kdy státní příslušník třetí země, pro kterého už platí rozhodnutí o návratu, rozhodnutí o vyhoštění a/nebo zákaz opětovného vstupu vydaný členským státem, je zadržen v jiném členském státě nebo se snaží vstoupit na území jiného členského státu. Haagský program výslovně vyzývá Komisi k předložení tohoto návrhu. Tato žádost dokládá, že členské státy uznaly, že samy nemohou uspokojivým způsobem splnit cíl účinné evropské návratové politiky a že v tomto ohledu má EU lepší postavení. - Zásada proporcionality Návrh je v souladu se zásadou proporcionality z těchto důvodů: Navrhovaná směrnice stanoví obecné zásady a ponechává těm členským státům, kterým je určena, aby zvolily nejvhodnější formu a postup k provedení těchto zásad ve svých dotčených právních řádech a v obecném rámci. Cílem návrhu je podpořit národní úsilí skutečně vyvinuté v oblasti vyhoštění a zamezit jeho zdvojování. Proto, jakmile bude přijat, by měl vést ke snížení celkového administrativního zatížení orgánů pověřených k jeho uplatňování. - Volba nástrojů Navrhovaný nástroj: směrnice. Bylo nezbytné zvolit závazný právní nástroj, který lze snadno začlenit do různorodých vnitrostátních systémů. Nařízení by bylo příliš nepružné, zatímco právní akt měkkého práva (tzv. soft law, například doporučení) by postrádal nezbytnou závaznou právní sílu. - Účast na právním nástroji Právní základ tohoto návrhu je třeba hledat v hlavě IV Smlouvy o ES. Rozvíjí schengenské acquis, které je třeba navrhovat a schvalovat v souladu s Protokoly o postavení Spojeného království a Irska a o postavení Dánska a Protokolem o začlenění schengenského acquis do rámce Evropské unie připojenými k Amsterdamské smlouvě, v tom ohledu, že platí pro státní příslušníky třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu podle Schengenské prováděcí úmluvy. V souladu s předmětnými dohodami s Islandem a Norskem, jakož i Švýcarskem rozvíjí ve výše zmíněném ohledu ustanovení schengenského acquis. 4) DOPLŇUJÍCÍ INFORMACE - Podrobné vysvětlení návrhu Následující vysvětlení se zaměřuje na nejcitlivější aspekty návrhu. Podrobnější výklad se uvádí v příloze. Kapitola I Základním bodem použitelnosti navrhované směrnice je „nelegální pobyt“. Jakožto opatření proti nedovolenému přistěhovalectví podle čl. 63 odst. 3 písm. b) Smlouvy se návrh zaměřuje na zavedení průřezového souboru pravidel platných pro nelegálně pobývajícího státního příslušníka třetí země bez ohledu na důvod nezákonnosti pobytu (např. uplynutí doby platnosti víza, uplynutí doby platnosti povolení k pobytu, zrušení platnosti povolení k pobytu, zamítavé rozhodnutí žádosti o udělení azylu, zrušení statusu uprchlíka, neoprávněný vstup). Tento návrh směrnice se nezaměřuje ani na důvody ani na postupy při ukončení oprávněného pobytu. Kapitola II Návrh stanoví dvoufázový postup, který vede k ukončení nelegálního pobytu. Rozhodnutí o návratu musí být vydáno státnímu příslušníkovi třetí země, který na území pobývá neoprávněně, přičemž se musí upřednostnit dobrovolný návrat. Jestliže se dotčený státní příslušník třetí země nevrátí dobrovolně, členský stát splní svou povinnost provést výkon návratu pomocí rozhodnutí o vyhoštění. V [předchozích] konsultacích mnoho členských států vyjádřilo znepokojení nad tím, že dvoufázový systém by mohl způsobovat procesní zpoždění. V reakci na tyto obavy se v návrhu výslovně uvádí, že členské státy mají volnost při vydávání jak rozhodnutí o návratu, tak rozhodnutí o vyhoštění v rámci jednoho právního aktu nebo rozhodnutí. Členské státy budou povinny přihlížet k hmotněprávním ustanovením této kapitoly, zejména ochraně před vyhoštěním a možnosti dobrovolného návratu, aniž je dotčena jejich volba zda rozhodnutí o návratu a rozhodnutí o vyhoštění vydat jako dva oddělené právní akty, resp. rozhodnutí, nebo jako jeden společný právní akt, resp. rozhodnutí. Návrh stanoví, aby se spolu s rozhodnutím o vyhoštění zavedl „zákaz opětovného vstupu“, kterým se zabrání opětovný vstup na území všech členských států. Záměrem této „europeizace“ účinků vnitrostátních návratových opatření je působit preventivně a posílit důvěryhodnost skutečně evropské návratové politiky. Délka zákazu opětovného vstupu se určí po řádném zvážení všech významných okolností jednotlivého případu. Zákaz by za běžného stavu neměl překročit 5 let. Pouze v případech vážného ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti lze vydat zákaz opětovného vstupu na delší dobu. Kapitola III Návrh stanoví právo na účinný soudní opravný prostředek proti rozhodnutí o návratu a rozhodnutí o vyhoštění. Soudní opravný prostředek má buď odkladný účinek nebo obsahuje právo státního příslušníka třetí země požádat o odklad výkonu rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění, přičemž se výkon rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění odloží, dokud rozhodnutí není potvrzeno nebo již nemůže být napadeno opravným prostředkem s odkladným účinkem. Kapitola IV V této kapitole se usiluje o omezení používání předběžné vazby a o jeho spojení se zásadou přiměřenosti. Předběžná vazba se použije pouze tehdy, jestliže to je nezbytné k zabránění vzniku nebezpečí skrývání se před spravedlností a jestliže uplatnění méně závažných donucovacích opatření není dostatečně účinné. Soudní orgán musí pravidelně přezkoumávat důvody pro držení osoby v zařízení pro předběžnou vazbu cizinců. Stanovením maximální hranice lhůty se zajistí, aby předběžná vazba nemohla být prodlužováno nenáležitým způsobem. Tato harmonizace vnitrostátních předpisů o předběžné vazbě je rovněž zaměřena na předcházení sekundárnímu pohybu nelegálně pobývajících osob, na něž se vztahuje tato směrnice, mezi členskými státy. Kapitola V V této kapitole se stanoví pružný soubor pravidel použitelných tehdy, jestliže státní příslušník třetí země, pro kterého platí rozhodnutí o vyhoštění nebo rozhodnutí o návratu vydané ve členském státě („první členský stát“), je zadržen na území jiného členského státu („druhý členský stát“). Členské státy jsou oprávněny zvolit různé možnosti v závislosti na konkrétních okolnostech případu. Na druhé straně je druhý členský stát oprávněn uznat rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění vydané prvním členským státem. V těchto případech se použije mechanismus finančního vyrovnání sjednaný v rozhodnutí 2004/191/ES. Druhý členský stát je rovněž oprávněn požádat první členský stát, aby přijal zpět státního příslušníka třetí země nebo rozhodl o zahájení nového/autonomního řízení o návratu podle svých vnitrostátních právních předpisů. Vazba na Schengenský informační systém: Údaje sdílené s ostatními členskými státy budou rozhodující pro účinné a rychlé provádění ustanovení obsažených v tomto návrhu. Členské státy musí mít rychlý přístup k údajům o rozhodnutích o návratu, rozhodnutích o vyhoštění a zákazech opětovného vstupu vydaných ostatními členskými státy. Toto sdílení informací se uskuteční v souladu s pravidly týkajícími se zřízení, provozování používání Schengenského informačního systému druhé generace (SIS II). 2005/0167 (COD) Návrh SMĚRNICE EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o společných normách a postupech v členských státech při vrácení nelegálně pobývajících státních příslušníků třetích zemí EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE, s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 63 odst. 3 písm. b) této smlouvy, s ohledem na návrh Komise,[2] v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy, vzhledem k těmto důvodům: 13. Evropská rada v Bruselu ve dnech 4. a 5. listopadu 2004 vyzvala k zavedení účinné politiky vyhoštění a návratu založené na společných normách pro osoby, které musí být vráceny v souladu se zásadami lidskosti a za současného plného respektování lidských práv a důstojnosti. 14. Je třeba stanovit jasná, průhledná a spravedlivá pravidla pro účinnou návratovou politiku jakožto nezbytnou složku fungující a věrohodné politiky přistěhovalectví. 15. Tato směrnice by měla zavést průřezový soubor pravidel platných pro státní příslušníky třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu stanovené v členském státě. 16. Členské státy by měly zajistit, aby se ukončení nelegálního pobytu provádělo v rámci spravedlivého a průhledného řízení. 17. Jako obecná zásada by se měl provádět harmonizovaný dvoufázový proces, který by zahrnoval v první fázi rozhodnutí o návratu a v druhé fázi případné vydání rozhodnutí o vyhoštění. Nicméně, aby se zabránilo možným procesním zpožděním, členským státům by se mělo dovolit vydávat jak rozhodnutí o návratu, tak rozhodnutí o vyhoštění v rámci jednoho právního aktu, resp. rozhodnutí. 18. Dobrovolný návrat by měl mít přednost před nuceným návratem a měla by se udělit lhůta k dobrovolnému opuštění území, pokud neexistují důvody, které by zpochybňovaly účel řízení o návratu. 19. Mělo by se zavést společné minimum právní ochrany ve věci rozhodnutí o návratu a rozhodnutí o vyhoštění, aby se zajistila účinná ochrana zájmů dotčených jednotlivců. 20. Pozornost by se měla zaměřit na situaci nelegálně pobývajících osob, ale které (zatím) nemohou být vyhoštěny. Měly by se zavést minimální normy stanovené pro podmínky pobytu těchto osob s odkazem na ustanovení směrnice Rady 2003/9/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví minimální normy pro přijímání žadatelů o azyl.[3] 21. Používání donucovacích opatření by mělo být výslovně spojeno se zásadou přiměřenosti a měla by se zavést minimální ochrana při výkonu nuceného návratu s přihlédnutím k rozhodnutí Rady 2004/573/ES ze dne 29. dubna 2004 o organizaci společných letů za účelem vrácení státních příslušníků třetích zemí, na které se vztahuje individuální rozhodnutí o vyhoštění, z území dvou nebo více členských států.[4] 22. Účinky vnitrostátních návratových opatření by se měly rozšířit na evropskou úroveň, a sice zavedením zákazu opětovného vstupu platného na území všech členských států. Délka zákazu opětovného vstupu by se měla určit po řádném zvážení všech významných okolností jednotlivého případu a neměla by za běžného stavu překročit 5 let. V případech vážného ohrožení veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti by se mělo dovolit vydat zákaz opětovného vstupu na delší dobu. 23. Měla by se omezit možnost předběžné vazby a spojit se se zásadou přiměřenosti. Předběžná vazba by se měla používat pouze tehdy, jestliže to je nezbytné k zabránění vzniku nebezpečí skrývání se před spravedlností a jestliže uplatnění méně závažných donucovacích opatření není dostatečně účinné. 24. Mělo by se stanovit jak postupovat v situaci, kdy státní příslušník třetí země, na kterého se vztahuje rozhodnutí o vyhoštění nebo rozhodnutí o návratu vydané členským státem, byl zadržen na území jiného členského státu. 25. Tato směrnice obsahuje ustanovení o uznávání rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění, která nahrazují směrnici Rady 2001/40/ES o vzájemném uznávání rozhodnutí o vyhoštění státních příslušníků třetích zemí.[5] Uvedená směrnice by proto měla být zrušena. 26. Rozhodnutí Rady 2004/191/ES[6] vymezuje kritéria a praktická opatření k vyrovnání finanční nevyváženosti vzniklé v souvislosti s používáním právního rámce pro vzájemné uznávání rozhodnutí o vyhoštění a měla by se mutatis mutandis uplatňovat při uznávání rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění podle této směrnice. 27. Členské státy by měly mít rychlý přístup k údajům o rozhodnutích o návratu, rozhodnutích o vyhoštění a zákazech opětovného vstupu vydaných ostatními členskými státy. Toto sdílení informací by se mělo uskutečňovat v souladu s [rozhodnutím/nařízením …. o zřízení, provozování a používání Schengenského informačního systému druhé generace (SIS II)].[7] 28. Protože cíle této směrnice, konkrétně zavést společná pravidla pro návrat, vyhoštění, používání donucovacích opatření, předběžnou vazbu a opětovný vstup, nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto, z důvodu rozsahu a účinků, jej může být lépe dosaženo na úrovni Společenství, je Společenství oprávněno přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity podle článku 5 Smlouvy. V souladu se zásadou proporcionality podle uvedeného článku tato směrnice nepřekročí rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů daného cíle. 29. Členské státy by měly uplatňovat ustanovení této směrnice, aniž by docházelo k diskriminaci na základě pohlaví, barvy pleti, rasového, etnického nebo sociálního původu, genetických rysů, jazyka, náboženského vyznání nebo světového názoru, politického či jiného smýšlení, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, rodu, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace. 30. V souladu s Úmluvou OSN o právech dítěte z roku 1989 by při provádění této směrnice členské státy měly v první řadě zvážit „zájem dítěte“. V souladu s Evropskou úmluvou o lidských právech by při provádění této směrnice členské státy měly v první řadě zvážit úctu k rodinnému životu. 31. Tato směrnice se uplatní, aniž jsou dotčeny závazky vyplývající ze Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků ze dne 28. července 1951 ve znění Newyorského protokolu ze dne 31. ledna 1967. 32. Tato směrnice respektuje základní práva a zachovává zásady uznané zejména Chartou základních práv Evropské unie. 33. V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o založení Evropského společenství se Dánsko přijímání nařízení neúčastní, a proto pro ně není závazné ani použitelné. Za předpokladu, že se tato směrnice opírá o schengenské acquis podle ustanovení hlavy IV části třetí Smlouvy o založení Evropského společenství v tom ohledu, že platí pro státní příslušníky třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu podle Schengenské prováděcí úmluvy,[8] by Dánsko mělo rozhodnout v souladu s článkem 5 uvedeného protokolu do šesti měsíců po přijetí této směrnice, zda směrnici provede ve svém vnitrostátním právu. 34. Tato směrnice rozvíjí ustanovení schengenského acquis ve smyslu dohody uzavřené Radou Evropské unie a Islandskou republikou a Norským královstvím o přidružení těchto dvou států k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis v tom ohledu, že platí pro státní příslušníky třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu podle Schengenské prováděcí úmluvy, což spadá do oblasti uvedené v čl. 1 bod C rozhodnutí Rady 1999/437/ES[9] o některých opatřeních pro uplatňování uvedené dohody. 35. Tato směrnice rozvíjí ustanovení schengenského acquis ve smyslu dohody podepsané Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis, které spadá do oblasti uvedené v čl. 4 odst. 1 rozhodnutí Rady 2004/860/ES[10] o prozatímním provádění některých ustanovení dané dohody. 36. Tato směrnice představuje právní akt, který se opírá o schengenské acquis nebo s ním jinak souvisí ve smyslu čl. 3 odst. 2 aktu o přistoupení v tom ohledu, že platí pro státní příslušníky třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu podle Schengenské prováděcí úmluvy, PŘIJALY TUTO SMĚRNICI: Kapitola I OBECNÁ USTANOVENÍ Článek 1 Předmět Tato směrnice stanoví společné normy a postupy, které členské státy budou používat při vrácení nelegálně pobývajících státních příslušníků třetích zemí za dodržení základních práv, jakožto obecných zásad práva Společenství i mezinárodního práva, a ochrany uprchlíků a povinností vyplývajících z lidských práv. Článek 2 Rozsah 1. Tato směrnice se použije pro nelegálně pobývající státní příslušníky třetích zemí na území členského státu, 37. kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu podle článku 5 Schengenské prováděcí úmluvy nebo 38. kteří pobývají na území členského státu jiným neoprávněným způsobem. 2. Členské státy jsou oprávněny rozhodnout, že nebudou používat tuto směrnici pro státní příslušníky třetích zemí, kterým byl odepřen vstup do průjezdní zóny členského státu. Nicméně zajistí, aby zacházení s takovými státními příslušníky třetích zemí a stupeň jejich ochrany nebyl nepříznivější než, jak se stanoví v článcích 8, 10, 13 a 15. 3. Tato směrnice se nepoužije pro státní příslušníky třetích zemí, 39. kteří jsou rodinnými příslušníky občanů Unie, kteří využili své právo volného pohybu uvnitř Společenství, nebo 40. kteří podle dohod uzavřených mezi Společenstvím a členskými státy na jedné straně a zeměmi, jejichž jsou státními příslušníky, na druhé straně mají rovnocenná práva volného pohybu jako občané Unie. Článek 3 Definice Pro účely této směrnice platí následující definice: (a) „státním příslušníkem třetí země“ se rozumí osoba, která není občanem Unie ve smyslu čl. 17 odst. 1 Smlouvy, (b) „nelegálním pobytem“ se rozumí přítomnost státního příslušníka třetí země na území členského státu, přičemž tento státní příslušník třetí země nesplňuje nebo přestal splňovat podmínky pobytu v daném členském státě, (c) „návratem“ se rozumí proces dobrovolného nebo nuceného vrácení se do země původu, průjezdu nebo jiné třetí země, (d) „rozhodnutím o návratu“ se rozumí správní nebo soudní rozhodnutí nebo právní akt, ve kterém se uvádí nebo prohlašuje, že pobyt státního příslušníka třetí země je neoprávněný, a který ukládá povinnost návratu, (e) „vyhoštěním“ se rozumí výkon povinnosti návratu, a to fyzické dopravení mimo území země, (f) „rozhodnutím o vyhoštění“ se rozumí správní nebo soudní rozhodnutí nebo právní akt, kterým se vyhoštění nařizuje, (g) „zákazem opětovného vstupu“ se rozumí správní nebo soudní rozhodnutí nebo právní akt, kterým se stanoví zákaz opětovného vstupu na území členských států po určitou dobu. Článek 4 Příznivější úprava 1. Tato směrnice se použije, aniž jsou dotčena příznivější ustanovení: 41. dvoustranných nebo vícestranných dohod mezi Společenstvím nebo Společenstvím a členskými státy a jednou nebo několika třetími zeměmi, 42. dvoustranných a vícestranných dohod mezi jedním nebo několika členskými státy a jednou nebo několika třetími zeměmi. 2. Tato směrnice se použije, aniž jsou dotčena ustanovení, která mohou být příznivější pro státního příslušníka třetí země a která jsou stanovena právními předpisy Společenství v oblasti přistěhovalectví a azylu, zejména: 43. směrnice Rady 2003/86/ES o právu na sloučení rodiny[11], 44. směrnice Rady 2003/109/ES o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty[12]; 45. směrnice Rady 2004/81/ES o povolení k pobytu pro státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou obětmi obchodování s lidmi nebo obdrželi pomoc k nedovolenému přistěhovalectví a kteří spolupracují s příslušnými orgány[13], 46. směrnice Rady 2004/83/ES o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, která z jiných důvodů potřebuje mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany[14], 47. směrnice Rady 2004/114/ES o podmínkách přijímání státních příslušníků třetích zemí za účelem studia, výměny žáků, neplacené praxe nebo dobrovolnické služby[15], 48. směrnice Rady 2005/XX/ES o zvláštním postupu při přijímání státních příslušníků třetích zemí za účelem vědeckého výzkumu[16]. 3. Tato směrnice se použije, aniž je dotčeno právo členských států přijmout nebo zachovat ustanovení příznivější pro dotčené osoby za předpokladu, že taková ustanovení jsou slučitelná s touto směrnicí. Článek 5 Příbuzenské vztahy a zájem dítěte Při provádění této směrnice členské státy náležitě uváží povahu a pevnost příbuzenských vztahů státního příslušníka třetí země, délku jeho pobytu ve členském státě, kulturní a sociální pouta k zemi původu a skutečnost, zda má rodinu. Uváží také zájem dítěte podle Úmluvy OSN o právech dítěte z roku 1989. Kapitola II UKONČENÍ NELEGÁLNÍHO POBYTU Článek 6 Rozhodnutí o návratu 1. Členské státy vydají rozhodnutí o návratu platné pro státního příslušníka třetí země, který pobývá neoprávně na jejich území. 2. V rozhodnutí o návratu se poskytne přiměřená lhůta k dobrovolnému opuštění území v délce až čtyř týdnů, jestliže žádné důvody nezavdávají příčinu k domněnce, že by se dotčená osoba během této lhůty mohla skrývat před spravedlností. Některé povinnosti zaměřené na předcházení nebezpečí skrývání se před spravedlností, jako pravidelné hlášení orgánům, složení finanční záruky, předložení dokladů nebo povinnosti pobývat na určitém místě, lze uložit po dobu uvedené lhůty. 3. Rozhodnutí o návratu se vydá jako oddělený právní akt nebo rozhodnutí nebo společně s rozhodnutím o vyhoštění. 4. Jestliže jsou členské státy povinny dodržovat závazky odvozené ze základních práv vyplývajících především z Evropské úmluvy o lidských právech, jako právo na ochranu před pronásledováním, právo na vzdělání a právo na sloučení rodiny, pak se rozhodnutí o návratu nevydá. Jestliže bylo rozhodnutí o návratu již vydáno, zruší se. 5. Ze solidárních, humanitárních nebo jiných důvodů mohou členské státy kdykoliv rozhodnout o udělení autonomního povolení k pobytu nebo jiného oprávnění zakládajícího právo pobytu státnímu příslušníku třetí země, který pobývá na jejich území neoprávněně. V tomto případě se rozhodnutí o návratu nevydá nebo jestliže rozhodnutí o návratu již bylo vydáno, zruší se. 6. Pokud je státní příslušník třetí země pobývající na území členského státu neoprávněně držitelem platného povolení k pobytu vydaného jiným členským státem, první členský stát nevydá rozhodnutí o návratu za předpokladu, že se tato osoba dobrovolně vrátí na území členského státu, který vydal povolení k pobytu. 7. Jestliže státní příslušník třetí země, který pobývá na území členského státu neoprávněně, je účastníkem řízení o obnovení povolení k pobytu nebo jiného povolení zakládající právo pobytu, tento členský stát nevydá rozhodnutí o návratu do skončení probíhajícího řízení. 8. Jestliže státní příslušník třetí země, který pobývá na území členského státu neoprávněně, je účastníkem řízení o udělení povolení k pobytu nebo jiného povolení zakládající právo pobytu, tento členský stát nemusí vydat rozhodnutí o návratu do skončení probíhajícího řízení. Článek 7 Rozhodnutí o vyhoštění 1. Členské státy vydají rozhodnutí o vyhoštění státního příslušníka třetí země, pro kterého platí rozhodnutí o návratu tehdy, jestliže hrozí nebezpečí skrývání se před spravedlností nebo jestliže povinnost návratu nebyla splněna během lhůty pro dobrovolné opuštění území poskytnuté podle čl. 6 odst. 2. 2. V rozhodnutí o vyhoštění se blíže určí země návratu a prodloužená lhůta, během které se vyhoštění vykoná. 3. Rozhodnutí o vyhoštění se vydá jako oddělený právní akt nebo rozhodnutí nebo společně s rozhodnutím o návratu. Článek 8 Odklad 1. Členské státy mohou výkon rozhodnutí o návratu odložit o přiměřenou dobu podle konkrétních okolností jednotlivého případu. 2. Členské státy odloží výkon rozhodnutí o vyhoštění za těchto okolností: 49. státní příslušník třetí země není schopen vycestovat ani není schopen převozu do země návratu kvůli svému tělesnému stavu nebo duševní způsobilosti, 50. technické důvody, například nedostatečná dopravní kapacita nebo jiné problémy, znemožňují výkon vyhoštění v souladu se zásadami lidskosti a za současného plného respektování lidských práv a důstojnosti státního příslušníka třetí země, 51. nedostatečná jistota, že nezletilé osoby bez doprovodu bude možno předat rodinnému příslušníkovi, rovnocennému zástupci, poručníkovi nezletilé osoby nebo příslušnému úředníkovi země návratu v místě opuštění území nebo po příjezdu poté, co se vyhodnotí podmínky, do kterých nezletilá osoba bude vrácena, jestliže budou tyto okolnosti i nadále trvat. 3. Jestliže se výkon rozhodnutí o návratu nebo výkon rozhodnutí o vyhoštění odloží podle článku 1 a 2, lze vzhledem/za účelem předcházení nebezpečí skrývání se před spravedlností některé povinnosti, jako pravidelné hlášení orgánům, složení finanční záruky, předložení dokladů nebo povinnosti pobývat na určitém místě, uložit dotčenému státnímu příslušníku třetí země. Článek 9 Zákaz opětovného vstupu 1. Rozhodnutí o vyhoštění obsahují zákaz opětovného vstupu po dobu nejvýše 5 let. Rozhodnutí o návratu mohou obsahovat zákaz opětovného vstupu. 2. Délka zákazu opětovného vstupu se určí po řádném uvážení všech významných okolností jednotlivého případu, a zejména jestliže dotčený státní příslušník třetí země: (a) je osobou, na kterou se rozhodnutí o vyhoštění vztahuje poprvé, (b) je osobou, na kterou se vztahovala již alespoň dvě rozhodnutí o vyhoštění, (c) vstoupil na území členského státu během zákazu opětovného vstupu, (d) představuje ohrožení veřejné bezpečnosti a veřejného pořádku. Zákaz opětovného vstupu lze vydat na dobu delší než 5 let, jestliže dotčený státní příslušník třetí země představuje vážné ohrožení veřejné bezpečnosti a veřejného pořádku. 3. Zákaz opětovného vstupu lze zrušit zejména v takových případech, kdy dotčený státní příslušník třetí země: (a) je osobou, na kterou se rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění vztahuje poprvé, (b) po vycestování podal zprávu konzulárnímu úřadu členského státu, (c) uhradil všechny náklady vzniklé z předchozího řízení o návratu. 4. Zákaz opětovného vstupu lze výjimečně a dočasně odložit ve vhodných konkrétních případech. 5. Ustanovení odstavců 1 až 4 se použijí, aniž je dotčeno právo na azyl v jednom členském státě. Článek 10 Vyhoštění 1. Jestliže členské státy použijí donucovací opatření při výkonu vyhoštění státního příslušníka třetí země, který při vyhoštění klade odpor, jsou tato opatření přiměřená a nepřekročí úměrnou míru. Provedou se v souladu se základními právy a za náležitého respektování důstojnosti dotčeného státního příslušníka třetí země. 2. Při výkonu vyhoštění členské státy přihlédnou ke společným pokynům pro bezpečnost při společném vrácení leteckou cestou, které jsou připojeny k rozhodnutí 2004/573/ES. Kapitola III PROCESNÍ OCHRANA Článek 11 Forma 1. Rozhodnutí o návratu a o vyhoštění se vydají v písemné podobě. Členské státy zajistí, aby se v rozhodnutí uvedly věcné i právní důvody a aby dotčený státní příslušník třetí země byl písemně informován o dostupných opravných prostředcích. 2. Členské státy na požádání poskytnou písemný nebo ústní překlad hlavních prvků rozhodnutí o návratu a/nebo rozhodnutí o vyhoštění v takovém jazyce, o kterém lze oprávněně předpokládat, že mu státní příslušník třetí země porozumí. Článek 12 Soudní opravné prostředky 1. Členské státy zajistí, aby dotčený státní příslušník třetí země měl právo na podání soudního opravného prostředku u soudu nebo tribunálu s cílem odvolat se proti rozhodnutí o návratu a/nebo rozhodnutí o vyhoštění nebo požádat o přezkoumání. 2. Soudní opravný prostředek má buď odkladný účinek nebo obsahuje právo státního příslušníka třetí země požádat o odklad výkonu rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění, přičemž se výkon rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění odloží, dokud rozhodnutí není potvrzeno nebo již nemůže být napadeno opravným prostředkem s odkladným účinkem. 3. Členské státy zajistí, aby dotčený státní příslušník třetí země měl možnost získat právní radu, právní zastoupení a v případě potřeby jazykovou pomoc. Právní pomoc je dostupná tomu, komu chybí dostatečné prostředky v tom smyslu, že této pomoci je třeba k zajištění účinného přístupu ke spravedlnosti. Článek 13 Ochrana při návratu 1. Členské státy zajistí, aby podmínky pobytu těch státních příslušníků třetích zemí, u kterých byl výkon rozhodnutí o návratu prodloužen nebo kteří nemohou být vyhoštěni z důvodů uvedených v článku 8 této směrnice, nebyly méně příznivé než podmínky stanovené v článcích 7 až 10, článku 15 a článcích 17 až 20 směrnice 2003/9/ES. 2. Členské státy poskytnou osobám uvedeným v odstavci 1 písemné potvrzení o tom, že výkon rozhodnutí o návratu byl odložen o určitou lhůtu nebo že rozhodnutí o vyhoštění se zatím nevykoná. Kapitola IV ZAJIŠTĚNÍ ZA ÚČELEM VYHOŠTĚNÍ Článek 14 Předběžná vazba 1. Zavdávají-li vážné důvody příčinu k domněnce, že existuje nebezpečí skrývání se před spravedlností a jestliže by uplatnění méně závažných donucovacích opatření, jako pravidelné hlášení orgánům, složení finanční záruky, předložení dokladů, povinnosti pobývat na určitém místě či jiných preventivních opatření, nebylo dostatečně účinné, vezmou členské státy do předběžné vazby státního příslušníka třetí země, na kterého se vztahuje nebo bude vztahovat rozhodnutí o vyhoštění či rozhodnutí o návratu. 2. Rozhodnutí o předběžné vazbě vydají soudní orgány. V naléhavých případech je mohou vydat správní orgány, přičemž v takovém případě rozhodnutí o předběžné vazbě soudní orgány potvrdí do 72 hodin od výkonu předběžné vazby. 3. Soudní orgány alespoň jednou měsíčně přezkoumají rozhodnutí o předběžné vazbě. 4. Soudní orgány mohou předběžnou vazbu prodloužit nejvýše na dobu šesti měsíců. Článek 15 Podmínky předběžné vazby 1. Členské státy zajistí, aby se v rámci výkonu předběžné vazby zacházelo se státními příslušníky třetí země důstojně a v souladu se zásadami lidskosti, s úctou k jejich základním právům a podle mezinárodního a vnitrostátního práva. Na požádání se jim neprodleně dovolí navázat kontakt s právními zástupci, rodinnými příslušníky a příslušnými konzulárními orgány, jakož i s dotčenými mezinárodními a nevládními organizacemi. 2. Předběžná vazba bude vykonávána ve specializovaných zařízeních pro předběžnou vazbu. Jestliže členský stát nemůže poskytnout ubytování ve zvláštním zařízení pro předběžnou vazbu a musí se uchýlit k poskytnutí ubytování ve věznici, zajistí, aby státní příslušníci třetí země v předběžné vazbě byly vždy fyzicky odděleni od vězňů. 3. Zvláštní pozornost se věnuje postavení zranitelných osob. Členské státy zajistí, aby nezletilé osoby v předběžné vazbě nebyly ponechány ve společné vězeňské cele. Nezletilé osoby bez doprovodu jsou od dospělých osob odloučeny, ledaže se má zato, že odloučení není v zájmu dítěte. 4. Členské státy zajistí, aby mezinárodní a nevládní organizace měly možnost navštěvovat zařízení pro předběžnou vazbu s cílem posuzovat přiměřenost podmínek předběžné vazby. Tyto návštěvy mohou podléhat povinnosti získat oprávnění. Kapitola V ZADRŽENÍ V JINÝCH ČLENSKÝCH STÁTECH Článek 16 Zadržení v jiných členských státech Jestliže státní příslušník třetí země, který nesplňuje nebo přestal splňovat podmínky vstupu podle článku 5 Schengenské prováděcí úmluvy a na kterého se vztahuje rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění vydané členským státem („první členský stát“), je zadržen na území jiného členského státu („druhý členský stát“), je druhý členský stát oprávněn učinit tyto kroky: (a) uznat rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění vydané prvním členským státem a provést výkon vyhoštění, přičemž členské státy mezi sebou vzájemně vyrovnají případné finanční nevyváženosti, a sice mutatis mutandis podle rozhodnutí Rady 2004/191/ES. (b) požádat první členský stát, aby neprodleně přijal dotčeného státního příslušníka třetí země zpět, v takovém případě je první členský stát povinen žádosti vyhovět, ledaže je schopen doložit, že dotčená osoba vycestovala z území členských států poté, co první členský stát vydal rozhodnutí o návratu nebo rozhodnutí o vyhoštění, (c) zahájit řízení o návratu podle vlastních vnitrostátních předpisů, (d) po konzultaci prvního členského státu podle článku 25 Schengenské prováděcí úmluvy zachová nebo vydá povolení k pobytu nebo jiné oprávnění zakládající právo pobytu z důvodů souvisejících s poskytnutím ochrany, ze solidárních, humanitárních nebo jiných důvodů. Kapitola VI ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ Článek 17 Podávání zpráv Komise pravidelně předkládá zprávy Evropskému parlamentu a Radě o provádění této směrnice ve členských státech a případně navrhne změny. První zprávu Komise podá nejpozději čtyři roky ode dne uvedeného v čl. 18 odst. 1. Článek 18 Provedení 1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do ( 24 měsíců ode dne vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie ). Neprodleně sdělí Komisi znění těchto předpisů a srovnávací tabulku mezi ustanoveními těchto předpisů a této směrnice. Tato opatření přijatá členskými státy musejí obsahovat odkaz na tuto směrnici nebo musí být takový odkaz učiněn při jejich úředním vyhlášení. Způsob odkazu si stanoví členské státy. 2. Členské státy sdělí Komisi znění hlavních ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice. Článek 19 Vztah k Schengenské úmluvě Tato směrnice nahrazuje články 23 a 24 Schengenské prováděcí úmluvy. Článek 20 Zrušení Směrnice 2001/40/ES se zrušuje. Článek 21 Vstup v platnost Tato směrnice vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie. Článek 22 Určení Tato směrnice je určena členským státům v souladu se Smlouvou o založení Evropského společenství. V Bruselu dne, Za Evropský parlament Za Radu předseda/předsedkyně předseda/předsedkyně [1] Úplný seznam těchto opatření je uveden v pracovním dokumentu zaměstnanců Komise výroční zpráva o vývoji společné politiky v oblasti nedovoleného přistěhovalectví, převádění a obchodu s lidmi, vnějších hranic a návratu nelegálně dlouhodobě pobývajících osob ze dne 25. 10. 2004, SEK(2004) 1349. [2] Úř. věst. C […], […], s. […]. [3] Úř. věst. L 31, 6.2.2003, s. 18. [4] Úř. věst. L 261, 6.8.1992, s. 28. [5] Úř. věst. L 149, 2.6.2001, s. 34. [6] Úř. věst. L 60, 27.2.2004, s. 55. [7] [8] Úř. věst. L 239, 22.9.2000, s. 19. [9] Úř. věst. L 176, 10.7.1999, s. 31. [10] Úř. věst. L 370, 17.12.2004, s. 78. [11] Úř. věst. L 251, 3.10.2003, s. 12. [12] Úř. věst. L 16, 23.1.2004, s. 44. [13] Úř. věst. L 261, 6.8.2004, s. 19. [14] Úř. věst. L 304, 30.9.2004, s. 12. [15] Úř. věst. L 375, 23.12.2004, s. 12. [16] Úř. věst. L XX