Zpráva rovněž přináší informace o stávajících iniciativách a výzvách pro budoucnost, jako je spolupráce mezi orgány členských států, které jsou zapojeny do provádění nařízení, podpora společného porozumění ustanovením nařízení ze strany členských států, zjišťování osvědčených postupů pro příslušné orgány a celní úřady při zkoumání původu kulturních statků, a zkoumá technické, finanční a právní možnosti týkající se použití elektronických prostředků k vydávání a kontrole vývozních povolení, jako jsou vývoj centralizovaného elektronického systému nebo spojení s takovým systémem, který by byl propojen s vnitrostátními systémy celního řízení.

V souvislosti s tím některé členské státy vyjádřily názor, že nařízení dostatečně nezajišťuje jednotnost pravidel ochrany kulturního dědictví v celé Unii. Vnitrostátní právní předpisy jsou základem pro udělení či neudělení vývozního povolení. V tomto smyslu může být vývoz kulturních statků patřících do dané kategorie přílohy I povolen v členském státě A (povolení by tedy bylo uděleno v tomto státě), ale nikoli v členském státě B (kde by bylo povolení zamítnuto). Jde o běžnou situaci, kterou nelze změnit, protože záležitosti kultury jsou ve výlučné pravomoci členských států. Unie proto nemohla tato ustanovení harmonizovat a určovat, které kulturní statky mají být označeny za „národní kulturní poklad, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu“.

Konkrétně by v případě neexistence vnitřních hranic v Unii mohly statky z jednoho členského státu navzdory vnitrostátním zákazům opustit jeho území a být legálně vyvezeny z Unie přes území jiného členského státu, kde se zákazy prvního členského státu neuplatňují. Věcná působnost některých vnitrostátních zákonů o kulturním dědictví může být tedy komplexnější, ale tyto zákony nemohou chránit kulturní statky členského státu vyvezené mimo jeho území tak, jak to umožňuje nařízení.

V tomto kole konzultací členské státy znovu zdůraznily, že potřebují více informací o právních předpisech ostatních států, které se týkají národního kulturního dědictví, aby mohly proti nedovolenému obchodování bojovat efektivněji. Je však třeba poznamenat, že několik členských států nemá své právní předpisy k dispozici online, což dosud bránilo útvarům Komise vytvořit online sborník s hypertextovými odkazy na tyto právní předpisy pro potřeby správních orgánů ostatních členských států a pro vývozce.

V souvislosti s budoucím rozšířením centralizovaného elektronického systému, který bude digitalizovat také vývozní povolení podle nařízení (ES) č. 116/2009, by sborník mohl být doplněn základními informacemi o vnitrostátních předpisech členských států, stejně jako tomu bude v případě právních předpisů třetích zemí. Mezitím by se útvary Komise mohly pokusit obohatit internetovou stránku věnovanou kulturním statkům na serveru Europa o informace týkající se právních předpisů členských států (pokud nejsou zveřejněny online na vnitrostátní úrovni, o soubor PDF s právním textem).

K dalším prostředkům, jež by dle členských států zlepšily celkovou účinnost nařízení, patří pokyny ohledně porozumění pojmům „oprávněně a s konečnou platností“ určující, který členský stát je příslušný vydávat vývozní povolení. To by zabránilo bezohledným subjektům v dočasném přesunu kulturních statků do jiného členského státu pouze za účelem žádosti o povolení v jiném členském státě, než je stát, který daný statek označil a chrání jakožto svůj národní kulturní statek. Doposud nedošlo k žádnému případu, který by se dostal až k Evropskému soudnímu dvoru, který je jediný příslušný k autentickému výkladu těchto pojmů, takže přetrvávají rozdíly v tom, jak je chápou a uplatňují správní orgány a zúčastněné strany.

Projektová skupina, která byla vytvořena v roce 2017 s cílem prozkoumat pracovní postupy členských států používané za účelem zjišťování původu kulturních statků a určit osvědčené postupy a vytvořit praktická doporučení pro vydávání povolení a celní kontroly, úspěšně dokončila svou práci a v roce 2020 předala zprávu a pokyny skupině odborníků pro celní otázky týkající se kulturních statků.

Mezi zkoumanými otázkami se skupina pokusila definovat pojem „původ“, tj. prvky informací, které by měl příslušný orgán požadovat od žadatele o statek, který má být vyvezen, aby mohl rozhodnout o udělení povolení. V této souvislosti skupina dospěla k závěru, že původ kulturních statků lze definovat jako „historii a vlastnictví statku od doby jeho objevení nebo vytvoření až do současnosti, na jejichž základě se určuje pravost a vlastnictví“.

4.2 Definice kulturních statků

Nařízení nestanoví, co je kulturní statek. Namísto toho nabízí v příloze I seznam 15 kategorií statků, které spadají do jeho působnosti. Většinu kategorií v seznamu doplňují prahové hodnoty stáří a hodnoty. Obecně se má za to, že příloha I poskytuje vhodný rámec.

S ohledem na porozumění přesné oblasti působnosti kategorií uvedených v příloze I byly v tomto kole konzultací – stejně jako v předchozích zprávách – určeny konkrétní potíže související s tím, že členské státy nejednotně interpretují určité druhy kulturních statků:

-starožitné mince,

-zahrnování sbírek statků oproti jednotlivým exemplářům v kategorii 13.b,

-zařazení liturgických ikon mezi malby nebo mezi součásti památek,

-to, zda je seznam jistých druhů statků v kategorii 15.a úplný, nebo orientační,

-přiřazení konkrétní kategorie k příslušnému sazebnímu zařazení (kód KN).

Útvary Komise důsledně podporovaly dialog a výměnu názorů mezi členskými státy na tyto otázky, mimo jiné v rámci projektové skupiny „Výklad kategorií“ složené ze zástupců členských států (v letech 2013 až 2017), která měla za úkol shromáždit převládající názory na to, jak chápat různé kategorie kulturních statků, a zjistila hlavní rozdíly mezi členskými státy ve výše uvedených otázkách.

Je také třeba poznamenat, že zejména v souvislosti se zařazením liturgických ikon přineslo objasnění nové nařízení (EU) 2019/880 o vstupu a dovozu kulturních statků a očekává se, že tímto bude otázka vyřešena (liturgické ikony a sochy jsou součást církevních památek).

Pokud jde o přiřazení konkrétní kategorie kulturních statků k příslušnému sazebnímu zařazení, zdá se, že existují dva druhy problémů.

První se týká kulturních statků, které jsou zařazeny do kapitoly 97 kombinované nomenklatury EU. Tato kapitola je jen velmi málo rozčleněna a sdružuje pod stejnou položku celního sazebníku několik různých kategorií kulturních statků. To v každém případě ztěžuje určení použitelného kódu celního sazebníku, a tedy i kategorie, do které by měl být kulturní statek zařazen pro účely nařízení a/nebo sazebního zařazení, v rámci něhož by měl být vykázán při celním řízení. Světová celní organizace (WCO), která má na starosti celní nomenklaturu na mezinárodní úrovni, nedávno oznámila záměr vytvořit další členění kapitoly 97, což snad tento problém vyřeší.

Další problém vyplývá z pravidelných změn Harmonizovaného systému popisu a číselného označování zboží (dále jen „HS“) – na němž je založena kombinovaná nomenklatura EU – na mezinárodní úrovni. Od vstupu nařízení v platnost v roce 1993 došlo k mnoha postupným změnám systému HS, v důsledku čehož byly mezitím některé kódy celního sazebníku uvedené v příloze I nařízení změněny a někdy je obtížné pouze na základě popisu kategorie uvedeného v této příloze zjistit, který kód je pro danou kategorii kulturních statků vhodný.

Pokud jde o vypracování pokynů pro výklad kategorií, i za předpokladu, že by se na nich členské státy dohodly (což se ne vždy daří), tyto pokyny by nebyly právně závazné, a nemohly by tedy zúčastněným stranám poskytnout právní jistotu. Výklad práva EU může podávat pouze Evropský soudní dvůr, který, jak již bylo uvedeno, dosud neměl příležitost o žádné z těchto otázek rozhodnout. Vzhledem k tomu by podle členských států mohl být i nadále užitečný značný objem práce vykonané skupinou „Výklad kategorií“, např. její analýza a závěry by mohly být zohledněny při budoucí revizi nařízení a jeho přílohy I.

4.3 Prahové hodnoty pro stáří