Od přijetí rozhodnutí o mezivládních dohodách členské státy Komisi neoznámily, že by jednaly o jakékoliv mezivládní dohodě. Je však zřejmé, že členské státy byly v kontaktu se třetími zeměmi v souvislosti s infrastrukturou a souvisejícími dodávkami komodit. V tomto ohledu Komise nemůže posoudit, do jaké míry členské státy a třetí země přijaly politické závazky (např. ve formě memoranda o porozumění, výměny nót nebo prohlášení o záměru).

Žádnému členskému státu se prozatím nepodařilo ukončit nevyhovující mezivládní dohodu nebo vyjednat její změnu . Příčinou je zejména složitá právní situace, která vzniká podpisem mezivládní dohody se třetí zemí. Když totiž některý členský stát uzavře mezivládní dohodu, která je podle mezinárodního práva veřejného závazná a která neobsahuje doložku o ukončení nebo pozastavení, z právního hlediska je pro příslušný členský stát téměř nemožné dohodu ukončit v krátké době a před vypršením původní doby trvání dohody, aniž by s tím třetí země souhlasila. Totéž se týká vyjednání nových podmínek mezivládní dohody, k němuž je nezbytný souhlas třetí země. Tato situace značně omezuje donucovací pravomoci Komise, a to i v případě, že by mělo být zahájeno řízení o nesplnění povinnosti.

Od přijetí rozhodnutí o mezivládních dohodách oznámily členské státy Komisi 124 mezivládních dohod. Pokud to je možné posoudit, členské státy svou oznamovací povinnost plnily. Existují však právně nezávazné dohody, a to buď podle definice uvedené v článku 2 rozhodnutí o mezivládních dohodách, nebo ve smyslu mezinárodního práva veřejného, pro něž rozhodnutí o mezivládních dohodách v současném znění oznamovací povinnost nestanoví. Tyto dohody však mohou jít do značných podrobností, pokud se jedná o právní a technické zvláštnosti dané otázky (např. u projektů energetické infrastruktury).

Závěrem tedy lze říci, že rozhodnutí o mezivládních dohodách se dá považovat za přiměřeně efektivní. Náklady spojené se stávajícím rozhodnutím o mezivládních dohodách jsou celkově opodstatněny relativními přínosy, neboť toto rozhodnutí je zárukou fungování a integrity vnitřního trhu s energií a přispívá k zabezpečení dodávek. Rozhodnutí o mezivládních dohodách by však mohlo být efektivnější, kdyby se kontrola souladu, kterou rozhodnutí stanoví, prováděla ex ante. To by výrazně zvýšilo právní jistotu a zamezilo vzniku nákladů jak členským státům, tak Komisi.

Pokud jde o dosavadní přínosy stávajícího systému, dalo by se očekávat, že budou vyplývat ze zvýšené míry souladu mezivládních dohod s právem Unie, která je dána očekáváními stran, jež je uzavírají, nebo skutečností, že později budou podrobeny posouzení ex post. Hospodářské přínosy vyhovujících mezivládních dohod jsou spojeny s:

Kromě toho mohou vzniknout nepřímé náklady vnitrostátním orgánům a podnikům zapojeným do projektů infrastruktury. Jsou spojeny se zrušením, pozastavením či zdržením projektů infrastruktury, u nichž je právní rámec vyhodnocen ex post jako neslučitelný, jestliže již byla částečně vybudována fyzická infrastruktura a/nebo již vznikly náklady.

2.3 Soudržnost

Lze konstatovat soudržnost rozhodnutí o mezivládních dohodách s řadou opatření přijatých na úrovni EU s cílem zlepšit fungování trhu EU s energií a zvýšit energetickou bezpečnost EU. Bylo vypracováno v roce 2012 a doplňuje nařízení o bezpečnosti dodávek plynu přijaté v roce 2010 . Přezkum stávajícího rozhodnutí o mezivládních dohodách je navíc jedním z cílů energetické unie. Jeden z pěti vzájemně se posilujících rozměrů energetické unie – energetická bezpečnost, solidarita a důvěra – rovněž zdůrazňuje důležitost cílů, které sleduje rozhodnutí o mezivládních dohodách.

Celkově lze říci, že u rozhodnutí o mezivládních dohodách lze konstatovat plnou soudržnost s ostatními iniciativami podle rámcové strategie pro energetickou unii, které mají podobné cíle.

2.4 Relevance

Významné projekty infrastruktury se nadále spoléhají na veřejnou podporu v podobě mezivládních dohod, které bude v příštích letech třeba sjednat nebo obnovit.

V případě dodávek plynu dosáhl v roce 2014 podíl plynu vedeného potrubím 90 % celkového dovozu ze třetích zemí. Většina plynovodů spojujících EU s obchodními partnery byla uvedena do provozu od konce 70. let do konce 90. let 20. století. Pokud jde o ropu, 90 % dovozu surové ropy do EU se přepravuje po moři a pouze 10 % se přepravuje prostřednictvím infrastruktury ropovodů, na niž by subjekty připravující projekty mohly vyžadovat mezivládní dohodu. Pokud jde o elektřinu, podíl čistého dovozu do EU na hrubé výrobě elektřiny představuje v EU-28 méně než 1 % . Avšak stejně jako v případě surové ropy se některé izolované elektroenergetické soustavy v EU (zejména v pobaltských členských státech) do značné míry spoléhají na elektřinu dováženou prostřednictvím kabelů ze třetích zemí. Stejně jako v případě plynu a ropy byla příslušná propojující infrastruktura vybudována před několika desetiletími. Souhrnem lze říci, že se do EU ze třetích zemí dováží prostřednictvím fyzického propojení jednak velký podíl určité komodity na úrovni EU (v případě plynu), jednak kritický podíl komodity pro určité členské státy EU (v případě ropy a elektřiny).

Výstavba projektů infrastruktury je založena na složitých smluvních ujednáních mezi předkladateli projektu, které jsou často upraveny jednou či více dohodami mezi vyrábějící zemí, tranzitní zemí a přijímající zemí. Vzhledem k dlouhému časovému rozmezí mnoha mezivládních dohod se v jejich obnovování a oznamování projevuje cyklický efekt. Proto když Komisi byla od roku 2012 oznámena pouze jedna mezivládní dohoda, neznamená to, že jí v budoucnu nebudou oznámeny nové mezivládní dohody. Mimoto nezáleží na počtu oznámených mezivládních dohod, nýbrž na důležitosti projektů, které upravují, a na jejich souladu s právem Unie. Pokud jde o obnovení mezivládních dohod v souvislosti se starší infrastrukturou, je možné, že počáteční rizika spojená s výstavbou již byla snížena, a to znamená, že je možná nyní o to důležitější provést posouzení souladu příslušné mezivládní dohody s právem Unie.

Očekává se, že závislost EU na dovozu v příštích dvou desetiletích zůstane stabilní nebo se zvýší (ve vztahu k palivům, technologiím a dalším materiálům). Předpokládá se sice, že se v příštích letech bude budovat jen omezený počet nových energetických koridorů, avšak s nimi spojená potenciální nová infrastruktura by mohla mít dopad na celý evropský trh s energií. Je proto nezbytné, aby byly mezivládní dohody související s touto infrastrukturou slučitelné s právem Unie a s politikou diverzifikace zdrojů EU. Kromě toho se u nových projektů infrastruktury zvyšuje počet otázek, které mezivládní dohody řeší. S tím, jak se trasy pro přepravu energie prodlužují, zvyšuje se i počet, právní hierarchie a složitost mezivládních dohod. U paliv je závažnou otázkou, kterou mohou vyřešit pouze vlády, odpovědnost a téměř všechna připojení k soustavě jsou předmětem dvoustranných nebo vícestranných mezivládních dohod. V souvislosti s touto zvyšující se složitostí zůstávají mezivládní dohody relevantní, a to zejména ve vztahu k rozvoji případných nových projektů v oblasti energetiky prováděných v souvislosti s politikou diverzifikace zdrojů energie EU.

Pokud jde o mezivládní dohody týkající se nákupu energetických komodit, způsob, kterým se tyto komodity dovážejí na vnitřní trh EU, se v průběhu posledního desetiletí změnil. Zejména u plynu se místo dlouhodobých smluv indexovaných podle cen ropy stal preferovaným způsobem stanovení cen tržní mechanismus, tj. stanovení cen na úrovni uzlů („hub pricing“). Obecný posun směrem k tržním mechanismům stanovení cen zakrývá rozdíly mezi jednotlivými členskými státy EU. Zatímco situace v členských státech střední a severozápadní Evropy odráží obecný trend, jiné regiony EU, jako například Pobaltí a jihovýchodní Evropa, prozatím na stanovení cen na úrovni uzlů nepřešly.

Na základě výše uvedených skutečností dochází Komise k závěru, že mezivládní dohody budou nadále hrát v energetickém sektoru EU klíčovou roli. Rozhodnutí o mezivládních dohodách je tedy stále relevantní, avšak je třeba jej přizpůsobit měnícímu se charakteru dodávek energie a jejich tras.