Doporučení:

•Summit představuje jedinečnou příležitost pro obnovení společného závazku potvrzujícího naši kolektivní odpovědnost chránit lidské životy a poskytovat humanitární pomoc. Měl by vyzvat k tomu, aby příslušné subjekty použily k uvedenému účelu všechny prostředky, ať už politické, rozvojové nebo humanitární. Výsledek summitu by měl potvrdit společné základní prvky: hodnoty lidské důstojnosti, integrity a solidarity, humanitární zásady, dodržování závazků podle mezinárodního humanitárního práva a závazek zachovávat rozlišení mezi humanitární prací a politickými agendami.

a)Zajištění přístupu

Operační zkušenosti ukazují, že humanitární zásady doopravdy usnadňují přístup. Přístup v prvé řadě znamená schopnost lidí využít pomoci a usnadnění přístupu humanitárních subjektů k postiženým lidem je základním předpokladem humanitární pomoci.

Avšak povaha konfliktů vedla k růstu útoků na humanitární pracovníky a krádeží majetku. Mnoho postižených regionů se tak proměnilo na zóny, které humanitární pracovníci nenavštěvují. V důsledku toho je zranitelným skupinám obyvatel běžně odepírán přístup k pomoci. Je nutno vyvinout veškeré úsilí o zvýšení informovanosti o univerzálních hodnotách, na nichž je humanitární činnost založena, a to zejména v nestabilních státech. Dialog se stranami konfliktu, zvláště s nestátními subjekty, by se měl přeorientovat na objektivní potřeby postižených lidí.

Některé hostitelské vlády nebo nestátní subjekty brání přístupu k humanitární pomoci tím, že pracovníkům a dodávkám ukládají omezení pohybu a kladou byrokratické překážky nebo nezajišťují jejich ochranu. Pokračující práce Komise OSN pro mezinárodní právo na „ochraně osob v případě katastrof“ by měla v tomto ohledu poskytnout vodítko. Prováděcí organizace se zároveň občas vyhýbají obtížným oblastem. Kromě toho v některých případech protiteroristická opatření některých vlád dárcovských zemí mohou potenciálně ovlivnit práci humanitárních subjektů, které mohou čelit dilematu mezi nereagováním na humanitární potřeby a rizikem trestního stíhání. Důsledkem všech těchto opatření je nebo může být nerovnoměrné poskytování zásadní pomoci.

Doporučení:

•Humanitární subjekty by měly vést rozhodnější dialog se stranami konfliktů a zasazovat se o zajištění přístupu, ochrany a bezpečnosti. Místní komunity a zvláště místní občanská společnost by měly být vybízeny a měly by být oprávněny k tomu, aby se u stran konfliktů zasazovaly o univerzální hodnoty, na nichž je založena humanitární činnost.

•Vlády by měly v prvé řadě zajistit bezpečné a chráněné prostředí pro humanitární činnost. Měly by rovněž mít odpovídající právní rámec a rámec politiky, které usnadňují přístup k humanitární pomoci: a) pro humanitární pracovníky: pokud jde o výsady a imunity, požadavky ohledně víz a vstupu na území, povolení k práci, svobodu pohybu; dále umožnění zásadové humanitární činnosti v souvislosti s protiteroristickými opatřeními; b) pro vybavení a zboží, pokud jde o: celní požadavky a sazby, zdanění a dopravu.

•Prováděcí organizace by měly zvýšit svou přítomnost v odlehlých a nebezpečných oblastech, aby zajistily blízkost postiženému obyvatelstvu. To vyžaduje přísné, avšak účelné bezpečnostní protokoly, nasazení kvalifikovaných a vyškolených pracovníků a spolupráci se subjekty, které mají přístup.

b)Začlenění ochrany do jádra humanitární reakce

Humanitární krize často činí postižené obyvatelstvo zranitelným vůči vykořisťování a špatnému zacházení. Přehlížení humanitárních zásad a mezinárodního humanitárního práva je vystavuje další nejistotě, diskriminaci, zneužívání nebo ohrožuje jejich životy. Děti, ženy a dívky, starší lidé a lidé se zdravotním postižením jsou často nejzranitelnější. Je třeba zdůraznit, že státy mají primární odpovědnost za ochranu lidí postižených humanitárními krizemi. Ale pokud státy nezajistí ochranu nebo pokud se samy dopouštějí porušování mezinárodního humanitárního práva, humanitární subjekty jsou povinny jednat.

Ochrana osob dosud nebyla zohledněna v humanitární činnosti v míře, v jaké by měla. Je to důsledek faktorů, jako je nedostatek strategického řízení, omezená kapacita, rozdílné výklady ochrany a nemožnost navázat kontakt s postiženými komunitami v prostředích konfliktů. Je třeba opakovaně vyzvat k tomu, aby byla ochrana začleněna do jádra humanitární reakce. Třebaže humanitární činnosti vycházejí výlučně z potřeb, jejich cílem by mělo být zajistit respektování práv všech osob v souladu s mezinárodním humanitárním právem, mezinárodním právem v oblasti lidských práv a uprchlickým právem. Zároveň by humanitární činnost měla podporovat, nikoli nahrazovat, stávající účinné komunitní mechanismy ochrany.

Humanitární subjekty nemohou zajistit ochranu příjemců pomoci samy. Měly by být vytvořeny silnější vazby mezi humanitárními subjekty a společenstvím lidských práv. Musí však být jasné, že humanitární činnost by měla zůstat neutrální, nestrannou a nezávislou, aby se zabránilo tomu, že postižené obyvatelstvo a humanitární pracovníci budou vystaveni útokům stran konfliktu a riziku, že jim bude odepřen přístup.

Doporučení:

•Humanitární společenství by mělo systematicky začleňovat ochranu do humanitární reakce a přihlížet při tom ke zranitelnosti a možnostem specifických skupin obyvatelstva v daných souvislostech a s ohledem na hrozby, jimž čelí. Prováděcí organizace by prostřednictvím příslušných koordinačních mechanismů, jako jsou humanitární národní týmy nebo klastry, měly vypracovat komplexní strategie ochrany zahrnující analýzu, plánování a monitorování a měly by mít vyčleněné pracovníky, kteří by se věnovali ochraně.

•Spolupráce mezi humanitárním společenstvím a společenstvím lidských práv, jež jsou obě subjekty ochrany, by měla být posílena. Nicméně humanitární pracovníci by měli být osvobozeni od zpravodajské povinnosti, která by mohla ohrozit jejich neutralitu, nestrannost a nezávislost nebo být škodlivá pro přístup.

2.Globální partnerství pro účinnou humanitární činnost

a)Globální partnerství v základních prvcích humanitární účinnosti