Právní jistota by se zvýšila, pokud by se v návrhu obecného nařízení uváděla konkrétní ustanovení o státní podpoře týkající se finančních nástrojů.

Účetní dvůr doporučuje změnit text následovně „[…] Aby byla úroveň auditů prováděných Komisí úměrná riziku, měla by Komise mít možnost snížit úroveň auditní činnosti v souvislosti s operačními programy, pokud nebyly zjištěny žádné závažné nedostatky a pokud je auditní orgán spolehlivý.“

Z nařízení není zřejmé, jak by se měla zásada proporcionality uplatňovat a jak by se měla proporcionalita posuzovat.

Toto ustanovení, které se omezuje na účinnost, je nadbytečné a v rozporu s čl. 4 odst. 8, který odkazuje na článek 73 finančního nařízení, a tedy i na zásady hospodárnosti a efektivnosti. V každém případě by mělo být monitorování, podávání zpráv a hodnocení rozšířeno o fáze „plánování“ a „provádění“.

Tímto článkem se do sekundárního práva zavádí zásada „znečišťovatel platí“. Avšak kupříkladu v zemědělství trpí uplatňování této zásady nedostatky jak v systémech dohledu a kontroly (nedostatek příslušných kontrol, snižování dotací vypočítané jako část podpory a nikoli jako podíl z dopadu na životní prostředí), tak při skutečném vymáhání snížení plateb. Účetní dvůr doporučuje posílit tuto zásadu tím, že bude uplatněna v příslušných částech zvláštních nařízení týkajících se fondů i v programech členských států.

Požadované ukazatele budou navíc k ukazatelům SMART stanoveným pro finanční nástroje. Jelikož tyto ukazatele budou kombinovány s početnými, avšak obecnými ukazateli operačních programů pro granty, je to další argument, proč by finanční nástroje měly být raději spolufinancovány z jednoho jediného operačního programu.

„Místní rozvoj se zapojením místních komunit“ by mohl být významným mechanismem pro vytváření a modernizaci místních institucionálních kapacit směrem k provádění orientovanému na výsledky. V 21. bodě odůvodnění návrhu nařízení se sice uvádí, že „[…] za účelem lepší mobilizace potenciálu na místní úrovni je třeba […] usnadnit iniciativy místního rozvoje se zapojením místních komunit […] Odpovědnost […] by měly mít místní akční skupiny zastupující zájmy komunity […]“, avšak většina venkovských (a městských) oblastí již má struktury, které zastupují zájmy místní komunity, tj. obce, rady nebo další struktury místní samosprávy. Ty mají oproti místním akčním skupinám výhodu v tom, že zastupují místní obyvatelstvo, jsou demokraticky odpovědné a mají již vytvořenou správu schopnou řídit rozpočet. Pozornost by se měla věnovat tomu, aby přístup LEADER nabízel skutečnou přidanou hodnotu v porovnání s poskytováním prostředků na místní rozvojové strategie prostřednictvím těchto již existujících subjektů.

V nařízení by mělo být dále vyjasněno, zda a za jakých podmínek je poskytování provozního kapitálu způsobilé pro podporu a zda by měla být výše nákladů na správu, které nese EU, omezena.

Výraz „finanční nástroj“ by měl být definován. Výraz se běžně používá ve finančnictví k označení cenných papírů či smluv, které držiteli (nebo vlastníkovi) poskytují určitý nárok. Těmito nástroji jsou obvykle úvěry, záruky, kapitálové či kvazikapitálové investice či účasti nebo jiné nástroje k řízení rizik. Podobná definice je použita v návrhu na změnu finančního nařízení (článek 130). Avšak článek 33 návrhu obecného nařízení neodkazuje na výše uvedené nástroje, nýbrž na subjekt, který poskytuje finanční nástroje, tj. fond fondů nebo fondy.

Pokud by se tato omezení neuložila, hrozilo by riziko, že v navrhovaném právním rámci a) se prostřednictvím finančních nástrojů bude obcházet povinnost vnitrostátního spolufinancování a že b) auditoři nebudou schopni toto porušení nařízení EU odhalit.

Pro finanční nástroje by se mělo vést oddělené účetnictví, které by se mělo odsouhlasovat s bankovním účtem. Pro finanční nástroje by se měly vypracovávat roční účetní závěrky, které by podléhaly auditu.

Zejména by se pro každý finanční nástroj měl zřídit jeden bankovní účet, na nějž se budou ukládat či z nějž se budou vybírat veškeré příchozí či odchozí prostředky (počáteční příspěvky, poskytnuté úvěry, platby související s nesplácejícími vypůjčovateli, na něž se vztahuje záruka, přirážky, úroky, vrácené zdroje, poplatky za správu).

Článek 32 stanoví, že intervenci lze zdůvodnit nejen selháními trhu, nýbrž také v „ne právě optimálních investičních situacích“. To by bez dalšího upřesnění mohlo vést k podpoře pro nedostatečně zdůvodněné finanční nástroje. Okolnosti, za nichž může být podpora EU pro finanční nástroje poskytnuta, by měly být v návrhu obecného nařízení vymezeny úžeji.

V zájmu zajištění úplnosti by měly výroční zprávy o provádění konsolidovaným způsobem vykazovat jednotlivé zdroje financování použité pro finanční nástroje v dané programové oblasti.

Když jsou koneční příjemci rovněž příjemci grantů z různých veřejných zdrojů (Fondy SSR, jiné granty EU, vnitrostátní/regionální granty), vytváří požadavek vést samostatné záznamy dodatečnou komplikaci, protože vykazované informace by nezobrazovaly skutečnou míru obdržené podpory z veřejných zdrojů.

Čl. 33 odst. 4 písm. a) a c)

„EIB“, a nikoli „Evropská investiční banka“, protože pouze EIB je definovaný výraz a měla by zahrnovat EIF.

Tento článek umožňuje vykazovat již vyplacené nebo předpokládané výdaje na finanční nástroje po předem stanovené období, jehož délka činí nejvýše dva roky. Není zřejmé, zda to znamená, že žádost o platbu může zahrnovat platby, které ještě nebyly provedeny.

Podobně jako u obecného nařízení na období 2007–2013 je návrh ve vztahu k zárukám nejednoznačný. Za předpokladu, že bylo provedeno důkladné posouzení mezery ve financování, by zaručené částky záruk k portfoliu měly být způsobilými výdaji. Čl. 36 odst. 1 jasně nestanoví, zda by záruky k portfoliu vyčleněné během období způsobilosti byly způsobilé, i kdyby související nástroje (tj. úvěry) byly vystaveny po uzavření programového období.

Mělo by být upraveno stanovení stropu pro náklady na správu podle typu subjektu (fond fondů a další fondy podle typu finančního nástroje).

S ohledem na zpoždění, k nimž dochází během operačního plánování, by v případě fondů rizikového kapitálu mělo být období pro způsobilé výdaje prodlouženo na delší dobu (např. 10 let), což by spolu s dodržováním požadavků na rovnocennost (pari passu) a pákový efekt pomohlo fondům EU poskytovat vyšší objem starších zdrojů.

Kromě toho zdroje vrácené do finančních nástrojů a příjmy finančních nástrojů by před uzavřením operačního programu neměly být přesměrovány jinam, jak se to navrhuje v čl. 38 odst. 1 a čl. 38 odst. 2: takové zdroje by se měly vrátit do příslušných finančních nástrojů.

Není zmíněna zásada rovnocennosti (pari passu), používaná v rámci víceletého programu pro podniky a podnikání (MAP) a rámcového programu pro konkurenceschopnost a inovace (CIP) (pro kapitálové nástroje). Prostředky EU tak mohou být předmětem jakéhokoli preferenčního zacházení. Komise by se alternativně mohla odvolat na zásadu sladění zájmů. Bez dalšího vyjasnění je financování EU ze starších zdrojů předpokládané pro malé a střední podniky ohroženo.

Přidává rozlišení mezi kapitálovými zdroji zaplacenými zpět a ostatními zdroji, což by znamenalo technické obtíže při stanovení částky, která se má vyčlenit na náklady na správu.

Vymezení minimálního revolvingového období 10 let je sice vítáno, avšak nezohledňuje specifické vlastnosti jednotlivých typů finančních nástrojů a není podrobné, pokud jde o poměry a ukazatele pákového efektu.

Článek 39 definuje opětovné využití zdrojů z finančních nástrojů připadajících na fondy SSR (10 let po uzavření programu). Stále však není zřejmé, jak to bude monitorováno.

Členské státy předloží závěrečnou zprávu o provádění programu do 30. září 2023 pro EFRR, ESF a FS výroční zprávu o provádění pro EZFRV a EMFF. Není zřejmé, proč se takto rozlišuje mezi strukturálními fondy na jedné straně a EZFRV a EMFF na druhé straně.

Účetní dvůr je toho názoru, že technická pomoc by měla podporovat vytváření a modernizaci „trvalé místní institucionální kapacity“, což přesahuje vytvoření a provádění jediného projektu nebo provádění souvisejících činností s pomocí externích odborných znalostí.

Podmínky pro vratnou pomoc by měly být podrobnější, například pro režimy státní podpory.

Není zřejmé, na jaké úrovni se mají možné metody stanovit a monitorovat. Nebylo by přijatelné, pokud by metodu výpočtu stanovili příjemci.

„Období, ve kterém je daná operace podporována“, v čl. 59 odst. 2 písm. c) a povolenou „vyšší procentní sazbu“ v čl. 59 odst. 3 písm. b) je třeba vymezit.

Čl. 61 odst. 1 by měl vyjasnit, že prostředky EU by měl vrátit členský stát bez ohledu na to, zda je od konečných příjemců získal zpět.

Bylo by užitečné odkázat rovněž na zásady stanovené v článku 62.

Mělo by se odkázat na kritéria stanovená Komisí (čl. 117 odst. 1).

Není zřejmé, co se rozumí věcnou správností roční účetní závěrky.

Čl. 77 odst. 2 naznačuje, že finanční opravy se uplatní pouze na otázky souladu s předpisy. To by bylo v rozporu s čl. 20 odst. 4.

Článek 90