CS Úřední věstník Evropské unie C 218/78

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru k „návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech“

KOM(2009) 748 v konečném znění/2 – 2010/0383 (COD)

2011/C 218/14

Hlavní zpravodaj: pan HERNÁNDEZ BATALLER

Dne 15. února 2011 se Rada v souladu s čl. 67 odst. 4 a čl. 81 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie rozhodla konzultovat Evropský hospodářský a sociální výbor ve věci

návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

KOM(2010) 748 v konečném znění/2 – 2010/0383 (COD).

Dne 1. února 2011 pověřilo předsednictvo Výboru specializovanou sekci Jednotný trh, výroba a spotřeba přípravou podkladů na toto téma.

Vzhledem k naléhavé povaze práce rozhodl Evropský hospodářský a sociální výbor na 471. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 4. a 5. května 2011 (jednání dne 5. května), jmenovat pana Bernarda HERNÁNDEZE BATALLERA hlavním zpravodajem a stanovisko schválil 162 hlasy pro, 1 hlas byl proti a 2 členové se zdrželi hlasování.

1. Závěry a doporučení

1.1 EHSV podporuje návrh Komise, jelikož se domnívá, že může dosáhnout cíle odstranit právní překážky, což usnadní život občanům i podnikům, a zlepší se tak účinnou právní ochranu.

1.2 EHSV vyzývá Komisi, aby pokračovala ve své činnosti týkající se odstraňování právních překážek v Evropské unii s cílem vytvořit skutečný evropský soudní prostor, a zohlednila při tom všechny připomínky, jež k tomuto tématu vyjádřil v různých stanoviscích EHSV.

2. Úvod

2.1 Nařízení 44/2011 ze dne 1. března 2002 nahradilo „Bruselskou úmluvu“ a obecně všechny bilaterální nástroje používané mezi členskými státy v této věci. Nařízení Brusel I dosud bylo rovněž nejdůležitějším právním aktem Unie v oblasti právní spolupráce v občanských věcech.

2.2 Nařízení 44/2001 umožňuje za určitých okolností žalovat u soudů některého z členských států jakoukoliv fyzickou nebo právnickou osobu, jež se účastní soudního řízení nadnárodního charakteru a má bydliště či sídlo v jiném státě, než v jakém je žaloba podána, čímž se podpoří „nejbližší hraniční určovatel“.

2.2.1 V článku 5 pak nařízení stanoví, že pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, a zejména v případě prodeje zboží, je možné žalovat podnik v členském státě, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno.

2.2.2 V článku 5 jsou dále uvedeny další oblasti působnosti tohoto nového pravidla (smluvní a mimosmluvní odpovědnost, žaloby o náhradu škody, provozování pobočky nebo zastoupení atd.).

2.2.3 Příslušnosti ve věcech pojištění je věnován jeden celý oddíl nařízení, oddíl 3, v němž se stanoví možnost, aby pojistník žaloval pojistitele u soudu místa svého bydliště dokonce i tehdy, pokud má pojistitel bydliště na území jiného členského státu. Pokud však chce pojistitel žalovat pojistníka, pojištěného či oprávněnou osobu, musí tak učinit u soudu jejich místa bydliště.

2.3 Celé nařízení 44/2001 je nepřetržitý výčet výslovných určení příslušnosti soudu, přičemž v některých pasážích je vyvíjeno větší úsilí v rámci záměru chránit a zaštiťovat některé skupiny (spotřebitelské smlouvy, individuální pracovní smlouvy). Nicméně tradiční pravidla se i nadále používají pro určení příslušnosti, pokud jde o spory o nemovitosti, zrušení právnických osob nebo zápisy do rejstříků a výkon soudních rozhodnutí.

2.4 Nařízení 44/2001 věnuje dva obsáhlé oddíly výkonu soudních rozhodnutí a uznávání veřejných listin jiného členského státu a je zakončeno souborem přechodných a závěrečných ustanovení, z nichž je nejvýznamnější vztah mezi tímto novým nástrojem soudní spolupráce s dalšími, specifičtějšími úmluvami, jichž by se účastnil kterýkoliv z členských států.

2.5 Dne 21. dubna 2009 přijala Komise zprávu o uplatňování nařízení a zelenou knihu, k níž se EHSV již vyjádřil (1), přičemž souhlasil s některými návrhy reforem, které Komise předložila.

3. Návrh nařízení

3.1 Celkovým cílem revize je dále rozvinout evropský prostor práva tím, že dojde k odstranění zbývajících překážek volného pohybu soudních rozhodnutí podle zásady vzájemného uznávání. To, že jde o cíl důležitý, zdůraznila Evropská rada ve svém Stockholmském programu z roku 2009 (2). Konkrétněji je cílem návrhu usnadnit přeshraniční soudní spory a volný pohyb soudních rozhodnutí v Evropské unii. Revize nařízení by měla rovněž přispět k tomu, aby se vytvořilo právní prostředí nezbytné k obnově evropského hospodářství.

3.2 Toto jsou navrhované prvky reformy:

— zrušení mezitímního řízení o uznání a výkonu soudních rozhodnutí (řízení o prohlášení vykonatelnosti) s výjimkou pro soudní rozhodnutí ve věcech pomluvy a rozhodnutí v řízeních o kolektivním odškodnění; dále pak několik opravných prostředků, prostřednictvím kterých by bylo možné ve výjimečných situacích zabránit tomu, aby rozhodnutí vynesené v jednom členském státě nabylo účinku v jiném členském státě;

— návrh rovněž obsahuje řadu normalizovaných formulářů, jejichž cílem je usnadnit uznávání a výkon cizích soudních rozhodnutí při neexistenci řízení o prohlášení vykonatelnosti a také návrh na přezkum v rámci postupů zaručujících práva na obranu;

— rozšíření působnosti pravidel o příslušnosti obsažených v nařízení na spory, ve kterých jsou žalovanými osoby z třetích zemí, a to včetně případů, kdy řízení ve stejné věci probíhá u soudu v EU nebo u soudu mimo EU; novela zajistí, že pravidla o příslušnosti chránící spotřebitele, zaměstnance a pojištěnce se rovněž použijí v případech, kdy má žalovaný bydliště mimo EU;

— posílení účinnosti dohod o volbě soudu, jež zahrnuje dvě změny: — v případě, že strany určily konkrétní soud nebo soudy pro řešení jejich sporu, dává návrh přednost zvolenému soudu, aby rozhodl o své příslušnosti bez ohledu na to, zda zahájil řízení jako první nebo ne; — návrh navíc zavádí harmonizovanou kolizní normu pro určení o věcné platnosti dohod o volbě soudu, a tudíž zajišťuje podobný výsledek tohoto posouzení, bez ohledu na to, který soud řízení zahájil;

— lepší vytyčení hranice mezi nařízením a rozhodčím řízením;

— zlepšení přístupu ke spravedlnosti u některých zvláštních druhů sporů; a

— ujasnění pravidel, za kterých je možný volný pohyb předběžných opatření v EU.

4. Obecné připomínky

4.1 Výbor velmi vítá návrh Komise a podporuje přijetí přepracování stávajícího nařízení Rady (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (nařízení Brusel I).

4.2 Jak jednoznačně vyplývá z návrhu Komise, jedná se o iniciativu, jež je nutná ke zlepšení fungování prostoru svobody, bezpečnosti a práva a vnitřního trhu, které lze navíc stimulovat pouze na nadnárodní úrovni; je také cenným právním nástrojem v našem globalizovaném světě, jelikož usnadní mezinárodní obchodní transakce a řešení sporů, které vznikají v rámci vztahů přesahujících území EU.

4.2.1 V tomto smyslu se patří uvést, že navržený soubor inovací příslušných právních mechanismů a rovněž klasifikace některých pravidel a zásad, které se v této oblasti v EU již používají, má původ ve zkušenostech, které subjekty aplikující právo na přeshraniční úrovni, odborníci a příslušné orgány členských států veřejně sdělily Evropské komisi.

4.2.2 V tomto smyslu se obecně zohledňuje zásada subsidiarity, jež ospravedlňuje činnost na nadnárodní úrovni, vzhledem k tomu, že členské státy nemají pravomoc jednostranně měnit některé aspekty stávajícího nařízení Brusel I (jako řízení o prohlášení vykonavatelnosti) a vzhledem k ustanovením týkajícím se příslušnosti a koordinace soudních řízení mezi členskými státy či mezi členskými státy a arbitrážními řízeními; kromě toho se také přikládá význam tzv. funkční subsidiaritě, která je součástí zásady participativní demokracie stanovené ve Smlouvě o Evropské unii ve znění Lisabonské smlouvy. EHSV již dříve vyjádřil podporu mnoha návrhům, které nyní Komise předkládá (3).

4.3 Návrh doporučuje realistická, rozumná a flexibilní technická řešení problémů, které se projevily během let, kdy bylo používáno nařízení Brusel I; tato řešení by ve stručnosti spočívala ve: zrušení řízení o prohlášení vykonatelnosti, s výjimkou pro soudní rozhodnutí ve věcech pomluvy a rozhodnutí v řízeních o kolektivním odškodnění, rozšíření působnosti nařízení na spory, ve kterých jsou žalovanými osoby z třetích zemí, zvýšení účinnosti dohod o nové volbě soudu, lepší vymezení hranice mezi nařízením a rozhodčím řízením, ujasnění pravidel, za kterých je možné uplatňovat předběžná a zajišťovací opatření stanovená soudním orgánem některého z členských států v jiných členských státech a obecně zlepšení přístupu ke spravedlnosti a fungování některých řízení zahájených u vnitrostátních soudů.

4.3.1 Neexistuje důvod pro vyjmutí řízení o kolektivním odškodnění ze zrušení prohlášení vykonatelnosti obsaženého v návrhu, a znění článku 37 je proto neuspokojivé. EHSV při různých příležitostech podpořil regulaci kolektivních žalob na nadnárodní úrovni. Komise se musí zamyslet nad případnou změnou článku 6 nařízení 44/2001 tak, aby umožnila spojení řízení různých žalobců za předpokladu, že žalované věci budou v tak úzké souvislosti, že by bylo vhodné vést řízení a rozhodovat o nich současně, a předešlo se tak vzájemně neslučitelným rozhodnutím v případě oddělených řízení.

4.3.2 Pokud jde o vyjmutí řízení ve věcech pomluvy, ve skutečnosti je čl. 37 odst. 3 písm. a) širšího rozsahu, jelikož zahrnuje také rozhodnutí vydaná v jiném členském státě, která se týkají mimosmluvních povinností vyplývajících z narušení soukromí a osobnostních práv. Komise se musí zamyslet nad rozsahem této výjimky a nad možností ji omezit tak, aby nemohla platit na běžné případy týkající se každodenního života občanů.

4.3.3 V zájmu prohloubení úvahy o nezbytných změnách soudních mechanismů a postupů, jimiž se návrh zabývá, je však záhodno uvést několik připomínek, které by Komise v budoucnosti měla zohlednit.

4.3.4 Co se týče čl. 58 odst. 3 přepracovaného znění nařízení, jenž v případě opravných prostředků proti rozhodnutím v otázce sporů týkajících se žádosti o prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí „vydá rozhodnutí neprodleně“, bylo by možné upřesnit maximální délku lhůty k rozhodnutí, aby se předešlo neodůvodněným zpožděním a škodlivým průtahům.

4.3.5 V tomto smyslu by bylo možné jako hranici vymezit buď 90 dní, jak je stanoveno v tomtéž článku, v odstavci 2, který se týká rozhodnutí o opravných prostředcích proti rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti, nebo střední lhůtu, která by se pohybovala v rozmezí mezi šesti týdny stanovenými v čl. 11 odst. 3 nařízení č. 2201/2003 (o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti) a uváděnou devadesátidenní lhůtou.

4.3.6 Podobně by bylo možné uvažovat o přeformulování nového mechanismu soudní spolupráce stanoveného v článku 31 přepracovaného znění nařízení, s cílem upevnit úlohu soudního orgánu, který má příslušnost ve věci samé, a předcházet tak možnému jednání ve zlé víře, jež by zdržovalo rozhodnutí sporu.

4.3.7 Nejasnou povinnost „koordinace“ mezi soudem s příslušností ve věci samé a soudem jiného členského státu, u něhož byla podána žádost o předběžná a zajišťovací opatření, kterou dané ustanovení omezuje na povinnost soudu, u něhož byla podána žádost, získat informace o všech patřičných okolnostech v dané věci (například o naléhavosti vyžádaného opatření nebo o možných zamítnutích podobných opatření soudem s příslušností ve věci samé), by bylo možné doplnit tím, že se zavede možnost stanovit, že přijetí takových opatření k projednání bude výjimečné, nebo se dokonce obecně omezí ve prospěch soudce, jenž rozhoduje ve věci samé.

4.3.8 To by navíc bylo v plném souladu s centrální úlohou, již z důvodů urychlení a provádění zásady vzájemného uznávání přiznává Soudní dvůr orgánu s příslušností ve věci samé, pokud jde o výklad souvisejících norem, jako je zmiňované nařízení č. 2201/2003.

4.4 Zvláště je třeba ocenit zachování klauzule o veřejném pořádku z čl. 34 odst. 1 stávajícího nařízení Brusel I a čl. 48 odst. 1 návrhu přepracovaného znění, pouze v těch případech, kdy se ruší prohlášení vykonatelnosti, jež soudní orgány členských států, u nichž je podána žádost, opravňuje k tomu, aby neuznaly rozhodnutí, jež by byla ve zjevném rozporu s jejich veřejným pořádkem.

4.4.1 Bezpochyby se jedná o pravomoc, jež by mohla vést k tomu, že soudy, u nichž bude podána žádost, budou v tomto směru provádět svévolný výklad a uplatňování, avšak jak ukázalo používání této klauzule v průběhu let, kdy platilo nařízení Brusel I, je toto riziko v současné době velmi nízké, a to z důvodu nejméně tří právních omezení: kritéria, která v této věci stanovil Soudní dvůr (4), závazná platnost Listiny základních práv EU a konsolidace široké a bohaté judikatury samotného Soudního dvora, jež omezuje pojem veřejný pořádek v zájmu užitečného účinku práva Unie.

4.4.2 Výbor nicméně vyzývá Evropskou komisi, aby věnovala zvláštní pozornost chování soudních orgánů členských států ve všech případech rozhodování o soudní příslušnosti v souvislosti s veřejným pořádkem, a to za účelem řádného provádění zásady vzájemného uznávání soudních rozhodnutí.

4.5 Ačkoliv návrh přepracovaného znění nařízení letmo, avšak novým způsobem stanoví pravidlo uznávání rozhodčích dohod, které určují příslušnost jednoho z členských států EU, a tím snižuje riziko tzv. „forum shopping“, zdá se, že to není dostatečné.

4.5.1 Vzhledem ke značnému a stále častějšímu využívání této možnosti při řešení sporů, zejména v obchodních věcech, a k tomu, že je žádoucí, aby se více rozvinula i v jiných oblastech, které jsou zásadně důležité pro zájmy občanů (např. v oblasti spotřebitelského a pracovního práva), vyzývá Výbor Komisi, aby se v krátkodobém horizontu zabývala vytvořením právního nástroje nadnárodního charakteru pro uznávání a výkon rozhodčích nálezů, ačkoliv zachování soudní kontroly na základě příslušného návrhu (čl. 1 odst. 2 písm. d)) jej jednoznačně vylučuje z její oblasti působnosti.

4.6 Podobně by Komise mohla za účelem vyjasnění obsahu a v zájmu urychlení přijímání soudních rozhodnutí podpořit vypracování sdělení či pokynů k výkladu článku 5 návrhu, jenž v podstatě opakuje obsah stávajícího článku nařízení Brusel I.

4.6.1 Podle obou ustanovení bude působnost soudu ve věcech smlouvy určena soudu v místě, kde byla nebo by měla být splněna povinnost, jíž se týká žaloba, a tím bude v případě prodeje zboží – pokud nebude dohodnuto jinak – soud členského státu, v němž bude nebo by mělo být doručeno, a v případě služeb toho státu, v němž byly nebo měly být poskytnuty.

4.6.2 Judikatura Soudního dvora, jež poskytuje výklad pojmů „služba“ a „zboží“ ve vztahu ke svobodám vnitřního trhu, se neuplatňuje v rámci nařízení Brusel I, a proto dosud Soudní dvůr řešil otázky výkladu týkající se rozsahu působnosti uváděného článku 5 prostřednictvím odkazů na určité mezinárodní normy, jež nejsou závazné ani pro EU ani pro všechny její členské státy, a tento článek tedy není společnou normou, jež by se uplatňovala ve věcech smluv v rámci Unie.

4.7 Paradoxem je, že podle všeho vychází nové znění, jež stanoví čl. 24 odst. 2 návrhu přepracovaného znění, ze záměru urychlit soudní rozhodnutí, jelikož používání čl. 24 odst. 1 (který obecně určuje působnost soudu členského státu, k němuž se dostaví žalovaný) podmiňuje pouze tím, že návrh na zahájení řízení musí obsahovat informace určené žalovanému týkající se jeho práva podat opravný prostředek proti této působnosti a důsledků toho, že se dostaví k danému soudu. To lze lehce provést prostřednictvím vložení stylistických klauzulí a může to omezit práva slabých stran smluv, zvláště když čl. 24 odst. 2 omezuje používání na smlouvy o pojištění, smlouvy uzavřené spotřebiteli a na individuální pracovní smlouvy.

4.7.1 Vzhledem k tomu, že soud, k němuž bude podána žaloba, bude muset prověřit, zda byly žalovanému tyto informace doručeny, aniž by k tomu byl stanoven jakýkoliv požadavek, chce Výbor zdůraznit, že používání tohoto ustanovení v 27 svrchovaných jurisdikcích EU může vyústit v nejistotu a svévolné jednání. Proto vyzývá Evropskou komisi, aby znovu zvážila formulaci tohoto ustanovení s cílem posílit právní postavení spotřebitelů a pracovníků a zajistit jednotné chování příslušných soudů.

V Bruselu dne 5. května 2011 předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Staffan NILSSON

(1) Úř. věst. C 255, 22.9.2010, s. 48.

(2) Přijat na zasedání Evropské rady ve dnech 10. a 11. prosince 2009.

(3) Úř. věst. C 117, 26.4.2000, s. 6.

(4) Viz rozsudek Soudního dvora ze dne 28. března 2000, věc C-7/98, Krombach, Sbírka rozhodnutí 2000, s. I-01935.