Ostatní členské státy uvedly, že ačkoli se na jejich území stále vyskytovalo velké množství zastaralých pesticidů, byly zavedeny programy pro jejich správu nebo zničení. Konečné odstranění zastaralých pesticidů zahrnuje spalování buď na území členského státu, nebo jejich vývoz do zařízení v sousedních členských státech. Bulharsko vyvezlo velké množství zastaralých pesticidů do Německa za účelem konečného odstranění spálením. Druhou možností je dlouhodobé uložení. Především Bulharsko použilo tzv. kostky B-B, což jsou betonem vyztužené kontejnery určené k uchovávání vysoce toxického odpadu, čímž je eliminováno riziko úniku do životního prostředí.

Zásoby POP obvykle souvisejí se třemi druhy výrobků, a to s dielektrickými zařízeními, která obsahují PCB nebo jsou jimi kontaminována, se zastaralými pesticidy a se zásobami výrobků, u nichž došlo k zastavení výroby a používání a na které se vztahuje doplňování chemických látek do nařízení o POP od roku 2009. Mnoho členských států již v minulosti podniklo významné kroky k identifikaci zařízení obsahujících PCB a k jejich odstranění, jednalo se však o průběžný proces a šest členských států (Německo, Irsko, Francie, Rumunsko, Slovinsko, Spojené království) oznámilo, že zařízení obsahující PCB se v období 2010–2013 stále vyskytovala. Pokud jde o zastaralé pesticidy, uvedlo několik členských států, že pesticidy obsahující POP buď nikdy nevyráběly ani nepoužívaly, nebo že zahájily jejich brzké odstraňování s tím, že k roku 2010 se zásoby těchto výrobků na jejich území již nenacházely.

Čtyři členské státy (Německo, Francie, Rakousko, Spojené království) uvedly informace o vývozu určitých množství POP mimo území EU, přičemž dominantní roli hrálo Německo s ročním vývozem 5 800 kg PFOS. Ze Spojeného království byl vyvezen do Jižní Koreje lindan. Dále byly vyvezeny některé látky s cílem použít je jako referenční laboratorní materiál: z Rakouska do Severní Makedonie byl vyvezen aldrin, do Belize pak aldrin, DDT, dieldrin a lindan a došlo také k vývozu DDT z Francie do USA

Nařízení o POP je pravidelně aktualizováno za účelem provádění změn úmluvy a protokolu (převážně jde o doplňování nových chemických látek do příslušných příloh) a všem členským státům EU ukládá zvláštní závazky. Tyto závazky zahrnují podrobnosti o výrobě, uvádění na trh a používání POP vyjmenovaných ve třech přílohách (příloha I – zakázané látky, příloha II – látky podléhající omezením, příloha III – látky, na něž se vztahují ustanovení o omezení úniků). Nařízení se rovněž vztahuje na správu zásob těchto látek, na jejich úniky do životního prostředí a na monitorování jejich koncentrace v životním prostředí a obsahuje také ustanovení o nakládání s odpady. Součástí nařízení o POP je požadavek na vypracování vnitrostátních prováděcích plánů a akčních plánů členskými státy za účelem identifikace a nakládání se zdroji POP v rámci jejich území.

3.Úniky do životního prostředí a koncentrace v něm

Ustanovení čl. 6 odst. 1 nařízení o POP ukládá členským státům povinnost do dvou let od vstupu tohoto nařízení v platnost vypracovat seznamy emisí do ovzduší, půdy a vody pro látky uvedené v příloze III. Seznamy emisí poskytují tvůrcům politik klíčové informace při vytváření vnitrostátních prováděcích plánů. Pomáhají zejména určit klíčové zdroje pro snižování emisí nebo oblasti nejistoty, kde je pro charakterizaci zdroje třeba další výzkum.

Devět členských států (Bulharsko, Česko, Francie, Litva, Nizozemsko, Rumunsko, Slovinsko, Švédsko, Spojené království) poskytlo v rámci podávání zpráv údaje o odhadech emisí, a tím zdůraznilo značné mezery v dostupných souborech údajů. Aby bylo možné získat ucelený přehled, byly k doplnění souborů údajů použity údaje z webových stránek internetové databáze emisí programu EMEP. Údaje z internetové databáze programu EMEP zahrnují emise nahlášené EHK OSN podle Aarhuského protokolu za období 2010–2012. K doplnění shromážděných informací byly rovněž využity údaje předložené Stockholmské úmluvě v rámci druhého kola podávání zpráv (31. října 2010). Za účelem potvrzení vývojových tendencí emisí bylo také provedeno srovnání s daty z webových stránek registru E-PRTR a s údaji o monitorování životního prostředí získanými od Meteorologického syntetizačního střediska-východ (dále jen „MSC-E“) v rámci programu EMEP a z Arktického monitorovacího a hodnoticího programu (dále jen „AMAP“).

Na základě dostupných údajů 26 z 28 členských států vypracovalo a předložilo odhady o emisích dioxinů, furanů, PAU a HCB a dále 24 z 28 členských států vypracovalo a předložilo odhady o emisích PCB. Z členských států pouze Řecko a Lucembursko nepředložily ve zprávách za období 2010–2013 podle protokolu EHK OSN či podle ustanovení článku 12 nařízení o POP údaje o odhadech emisí žádné z látek uvedených v příloze III příslušného nařízení. Ve všech případech se vypracované a předložené údaje týkají především emisí do ovzduší, přičemž jen malý počet států vypracoval i odhady o emisích prostřednictvím jiných vektorů než ovzduší, přestože nařízení požaduje odhady pro ovzduší, půdu i vodu.

Dioxiny a furany

Dioxiny a furany nejsou vyráběny komerčně a jsou obvykle spojeny buď s procesy nedokonalého spalování, jako je otevřené hoření, nebo s metalurgií. Pro Evropu bylo hlavním zjištěným zdrojovým odvětvím využívání pevných paliv v domácích spalovacích zařízeních, které představovalo 38 % všech emisí. Oproti tomu odvětví energetiky představovalo 5 %, spalování paliv za účelem získání tepla a energie v průmyslu pak 18 %. Přestože energetika spotřebuje velké množství tuhých fosilních paliv, vysoká provozní teplota a pokročilé úrovně snižování emisí zavedené směrnicí o průmyslových emisích znamenají, že emise na tunu uhlí jsou mnohem nižší než u zdrojů v podobě domácích spalovacích zařízení. Vedle využívání paliv v domácích spalovacích zařízeních byl dalším důležitým zdrojem železářský a ocelářský průmysl (15 %), přičemž údaje registru E-PRTR potvrzují závěr, že železárny a ocelárny jsou tím největším zdrojem emisí dioxinů a furanů.

Přezkum údajů za období 2010–2012 ukazuje, že emise dioxinů a furanů vykazovaly ve většině členských států klesající tendenci. Porovnání s úrovněmi emisí z roku 1990 ukázalo, že mezi lety 1990 a 2012 došlo v celé EU ke snížení emisí o 45 % (viz též tabulku 1). V roce 2012 byly průměrné emise dioxinů a furanů na obyvatele 5.5 µg I-TEQ na osobu za rok.

V případech, kdy členské státy poskytly odhady o jiných vektorech než o ovzduší, obecně platilo, že emise do ovzduší přibližně odpovídaly emisím do reziduí. Snižování emisí do ovzduší a projektování postupů se zlepšily od zavedení směrnice o spalování odpadu a emise dioxinů a furanů do ovzduší z průmyslu mezi lety 1990 a 2012 významně klesly. To však vede k reziduím vzniklým při omezování znečištění ovzduší, někdy označovaným jako polétavý popílek, které mohou být výrazně kontaminovány znečisťujícími látkami, jako jsou dioxiny a furany. Údaje je třeba vykládat pečlivě, jelikož emise do ovzduší, půdy a vody unikají do životního prostředí přímo a neřízeně. Na druhou stranu se reziduem rozumí jakýkoli pevný odpad, který se obvykle odstraňuje řízeným způsobem a nutně neznamená úplný únik do životního prostředí.

Polychlorované bifenyly (PCB)

PCB byly komerčně využívány k nejrůznějším účelům, zejména v dielektrických zařízeních. Jejich vysoká chemická stabilita a perzistence z nich činily ideální teplonosné kapaliny. PCB mohou být také vytvářeny neúmyslně, zejména při spalování. Hlavním zdrojem emisí byla dielektrická zařízení, z nichž pocházelo 32 % všech emisí do ovzduší. Z 25 vnitrostátních seznamů předložených EHK OSN v rámci Úmluvy o dálkovém znečišťování ovzduší přecházejícím hranice států pouze čtyři (Irsko, Chorvatsko, Maďarsko, Spojené království) zahrnují odhady emisí PCB, což ukazuje na výrazný nedostatek. Mezi ostatní hlavní zdroje patřilo spalování pevných paliv v domácích spalovacích zařízeních (21 %) a metalurgie (16 %).

Tendence týkající se emisí do ovzduší za období 2010–2012 z velké části naznačovaly snižování emisí. Ve srovnání s úrovněmi v roce 1990 klesly emise v celé Unii v roce 2012 o 50 % (tabulka 1). Průměrné emise na obyvatele v roce 2012 byly 13 mg na osobu za rok. Obrázek 1 poskytuje mapy dostupných údajů z monitorování venkovního prostředí prováděných střediskem MSC-E v rámci programu EMEP v letech 1990 a 2012 za účelem srovnání s odhady v seznamech. Údaje programu EMEP o Evropě na obrázku 1 a monitorování Arktidy v rámci programu AMAP ukazují jasný pokles koncentrací a emisí ve vnějším ovzduší od roku 1990.

Údaje o emisích PCB do jiných vektorů než ovzduší jsou omezené. Ze zpráv pěti členských států (Česka, Francie, Nizozemska, Švédska a Spojeného království), ani z dodatečných údajů poskytnutých Španělskem Stockholmské úmluvě, které přinesly odhady týkající se ostatních vektorů, nebyl na základě ustanovení článku 12 zřejmý žádný jasný vzorec. Různé členské státy v různé míře zdůrazňují důležitost reziduí ve vodě, půdě a odpadech.

Polyaromatické uhlovodíky (PAU)

PAU jsou skupinou chemických látek, které mohou přirozeně vznikat v životním prostředí ze spalování vegetace, jako jsou lesní požáry, ale které také mají antropogenní zdroje spojené zejména se spalováním fosilních paliv. Údaje ukazují, že dominantním zdrojem emisí PAU bylo používání domácích paliv, zvláště uhlí, které vytvářelo 57 % všech emisí.

Údaje týkající se let 2010–2012 uvádějí pokles emisí. Průměrné roční emise byly v roce 2012 odhadem o 37 % nižší než v roce 1990. Toto snížení je menší než v případě dioxinů, furanů a PCB, což potvrdilo monitorování životního prostředí v rámci programu EMEP. Údaje z monitorování v rámci programu EMEP vykazují 40% pokles koncentrací PAU v ovzduší od roku 1990 ve srovnání s 60% poklesem PCB a 85% poklesem dioxinů a furanů.

O jiných vektorech PAU než o ovzduší je k dispozici málo údajů. Nicméně dle údajů čtyř členských států, které je poskytly (Česka, Francie, Nizozemska, Spojeného království), jsou voda a rezidua také klíčovými vektory emisí PAU.

Tabulka 1: Snižování emisí PCB podle členských států