CS    CS  KOMISE EVROPSKÝCH SPOLE ČENSTVÍ 
V Bruselu dne 23.12.2005 
KOM(2005) 696 v kone čném znění 
  
ZELENÁ KNIHA 
o kompeten čních konfliktech a zásad ě ne bis in idem  v trestním řízení 
(předložená Komisí) 
  
{SEK(2005) 1767} 
 
CS 2   CS ZELENÁ KNIHA 
o kompeten čních konfliktech a zásad ě ne bis in idem v trestním řízení 
Cílem této Zelené knihy je zahájit rozsáhlé konzultace se zú častněnými stranami o otázkách 
kompeten čních konflikt ů včetně zásady ne bis in idem.  V Zelené knize jsou uvedeny 
problémy, jež mohou vznikat za stávajíc ího stavu, a návrhy jejich možných řešení. Přiložené 
pracovní materiály obsahují podrobn ější rozbor. 
Komise vyzývá zú častněné strany, aby zaslaly své p říspěvky do 31. b řezna 2006 na tuto 
adresu generálního ředitelství pro spravedlnost, svobodu a bezpe čnost Evropské komise: 
European Commission 
Directorate-General for Jus tice, Freedom and SecurityUnit D3 – Criminal Justice 
Office LX46 3/20 B - 1049 Brusel 
E-mail: JLS-criminaljustice@cec.eu.int
 
Fax: +32-2/296 76 34 Pokud si zú častněné strany nep řejí, aby jejich p říspěvky byly zve řejněny na internetových 
stránkách Komise, m ěly by se o tom výslovn ě zmínit. 
 
CS 3   CS 1. SOUVISLOSTI 
Se sílícím mezinárodním charakterem zlo činnosti se trestní spravedlnost EU stále 
častěji potýká se situacemi, kdy je n ěkolik členských stát ů příslušných k vedení 
trestního stíhání v téže v ěci. Navíc dnes existuje v ětší pravděpodobnost, že dojde 
k souběžnému stíhání stejné v ěci ve více státech, neboli k „pozitivnímu“ 
kompeten čnímu konfliktu, jelikož se v minulých letech zna čně rozšířil dosah 
pravomoci členských stát ů v trestních v ěcech.  
Souběžné stíhání je na újmu práv a zájm ů osob a m ůže vést k duplicit ě. Obhájci, 
oběti a svědkové mohou být vyzýváni, aby se dostavili k soudnímu jednání 
v několika zemích. Opakovaná řízení však p ředevším n ěkolikanásobn ě omezují 
práva a zájmy t ěchto osob, nap ř. právo volného pohybu. Zvyšují psychologickou 
zátěž i náklady a složitost prá vního zastupování. Ve vysp ělém prostoru svobody, 
bezpečnosti a práva je vhodné všemožn ě se vyhnout takovým škodlivým ú činkům 
omezením soub ěžného stíhání ve stejných v ěcech. 
V současnosti mají vnitrostátní orgány členských stát ů volné ruce v zahajování 
vlastních soub ěžných stíhání v týchž v ěcech. Jedinou právní p řekážkou je zásada ne 
bis in idem , kterou stanoví články 54 až 58 provád ěcí úmluvy k Schengenské dohod ě 
(CISA). Tato zásada však nebrání vzniku kompeten čních konflikt ů v případech, kdy 
ve dvou či více členských stát ů probíhá n ěkolik stíhání, ale m ůže působit, pouze 
když se zabrání druhému stíhání ve stejné v ěci, pokud bylo rozhodnutím o zákazu 
dalšího stíhání ( res judicata ) ukončeno řízení v některém členském stát ě.  
Co více, p ři souběžně probíhajících řízeních a bez systému p řidělování věcí 
příslušným zemím m ůže i zásada ne bis in idem  vést k náhodným či dokonce 
svévolným výsledk ům. Pokud se dá totiž p řednost tomu členskému státu, jenž m ůže 
jako první p řijmout pravomocné rozhodnutí, m ůže to mít stejné ú činky, jako zásada 
„kdo dřív přijde, ten je d řív na řadě“. Volba p říslušného členského státu je 
v současnosti ponechána náhod ě, což, jak se zdá, je d ůvodem, pro č ze zásady ne bis 
in idem  stále ještě platí několik výjimek.  
Vhodnou odpov ědí na problém (pozitivních) kompeten čních konflikt ů by bylo 
vytvoření mechanismu p řidělování věcí do příslušného členského státu. Pokud se 
stíhání soust ředí do jediného členského státu, nebude vznikat problém 
s uplatňováním zásady ne bis in idem . Takový mechanismus by navíc doplnil zásadu 
vzájemného uznávání, podle níž se soudní rozhodnutí p řijatá v jednom členském 
státě uznávají – p řípadně vykonávají – v ostatních členských státech. 
V této Zelené knize podává Komise ná črt možností pro vytvo ření mechanismu, jenž 
by usnadnil volbu p říslušného členského státu v trestních řízeních, a možnosti revize 
norem upravujících zásadu ne bis in idem . Tato Zelená kniha je reakcí na bod 3.3 
haagského programu a na programu vzájemného uznávání ze dne 29. listopadu 2000 (zejména bod 2.3 a opat ření 1 a 11 posledn ě uvedeného dokumentu). Na základ ě čl. 
31 odst. 1 písm. d) Smlouvy o Evropské unii (SEU), podle n ěhož spole čný postup 
zahrnuje p ř
edcházení kompeten čním konflikt ům mezi členskými státy, lze p řijmout 
rámcové rozhodnutí v podob ě příslušných opat ření na úrovni EU. Bude-li to 
shledáno nutným, ustanovení čl. 31 odst. 1 písm. c) by mohla posloužit jako 
 
CS 4   CS doplňková základna k zajišt ění slučitelnosti norem použitelných v členských státech 
v zájmu lepší spolupráce soudních orgán ů.  
2. VYTVÁŘENÍ MECHANISMU VOLBY P ŘÍSLUŠNOSTI  
2.1. Základní p ředpoklady  
Mechanismus, jehož cílem by bylo p řidělování věcí do příslušných zemí, by nem ěl 
být byrokratický a sou časně by měl garantovat vyvážený p řístup a náležitou úctu 
k právům dotčených osob. Aby fungoval, musí být spln ěny dva základní 
předpoklady.  
Zaprvé, p říslušné orgány by se m ěly navzájem informovat o řízení a/nebo 
o příslušných rozhodnutích p řijatých ve svých zemích: m ěla by se jim umožnit 
výměna příslušných informací (anebo by jim m ěla být uložena jako povinnost). 
Zadruhé, jakmile se dov ědí o řízení v jiných členských státech, m ěly by mít orgány 
členského státu pov ěřené stíháním možnost zdržet se zahájení stíhání nebo zastavit 
probíhající stíhání už z pouhého d ůvodu, že tatáž v ěc je stíhána v jiném členském 
státě.  
Nezahájení stíhání (nebo zastavení probíhajícího stíhání) by mohlo zp ůsobit 
problémy v právním řádu členských stát ů, které vyznávají zásadu zákonnosti, p ři níž 
mají příslušné orgány povinnost stíhat každý trestný čin spadající do jejich 
pravomoci. Problémy by to mohlo p řinést zejména tehdy, když je tato zásada 
zakotvena v ústav ě členského státu. Budoucí nástroj by proto m ěl stanovit výjimku 
z uplatňování této zásady. V tomto ohledu lze oprávn ěně argumentovat, že ve 
společném prostoru svobody, bezpe čnosti a práva je tato zásada napln ěna, jestliže 
věc stíhá jiný členský stát.  
2.2. Postup 
Jakmile budou výše uvedené základní p ředpoklady spln ěny, mohou se sou částí 
navrhovaného mechanismu stát  tyto procesní kroky. 
Krok č. 1 označení a informování „zú častněných stran“ 
Především bude z řejmě užitečné pojmenovat a informovat členské státy, které by 
mohly mít zájem o ú čast v procesu volby nejvhodn ějšího příslušného státu pro ur čitý 
případ. Za tím ú čelem by mohla norma p řijatá na úrovni EU stanovit, že vnitrostátní 
orgány členského státu, který zahájil nebo hodlá za hájit trestní stíhání („zahajující 
stát“) ve věci, jež vykazuje významné vazby na jiný členský stát, musí včas 
informovat tento jiný členský stát. Tato povinnost by se  mohla vztahovat na orgány 
pověřené stíháním a/nebo na další soudní, vyšet řující či donucovací orgány 
v závislosti na konkrétních spec ifikách trestního soudnictví členských stát ů. 
Následně by informované orgány mohly uvést, zda mají zájem o stíhání p ředmětné 
věci. Lze p ředpokládat, že zájem by m ěl být vyjád řen do určité přesně stanovené 
lhůty. Systém by však výjime čně měl umožnit i reakce po stanovené lh ůtě. Pokud 
žádný členský stát nevyjád ří zájem, zahajující členský stát by mohl pokra čovat ve 
stíhání věci bez dalších konzultací, nebudou-li zjišt ěny nové skute čnosti, které zm ění 
situaci.  
 
CS 5   CS Krok č. 2 konzultace/diskuse  
Pokud o stíhání stejné v ěci projeví zájem dva nebo více členských stát ů, měly by 
jejich odpovídající p říslušné orgány mít možnost spole čně posoudit otázku 
„optimálního místa“ pro stíhání v ěci. Jako alternativní mo žnost by se mohla zavést 
povinnost zahájit diskusi s cílem zohlednit stanoviska všech zainteresovaných 
členských stát ů. Přímé kontakty mezi nimi by byly v této etap ě zřejmě nejúčinnějším 
prostředkem diskuse. V p řípadě potřeby by mohly požádat o pomoc Eurojust a/nebo 
jiné pomocné mechanismy Unie.  
Krok č. 2 by mohl často vést k brzkému konsensu o volb ě nejvhodn ějšího členského 
státu pro stíhání v ěci, která vyvolává kompeten ční konflikt. Následn ě některé 
vnitrostátní orgány dobrovoln ě uzavřou nebo zastaví v nich vedená  řízení (nebo se 
zdrží zahájení řízení), zatímco jiný orgá n zahájí nebo bude pokra čovat v řízení 
v dané věci. V případě takového scéná ře by příslušné vnitrostátní orgány mohly 
prostě postupovat podle své vnitros tátní právní úpravy. Zdá se tudíž, že nejsou 
zapotřebí závazná pravidla, která by na úr ovni EU upravovala tento systém. Podle 
navrhovaného mechanismu by dot čené členské státy mohly p řezkoumat vnitrostátní 
rozhodnutí, pokud by vyšly najevo nové skute čnosti. V zájmu zajišt ění právní jistoty 
a aby se vyhnuly znovuotev ření diskuse by však vni trostátní orgány v n ěkterých 
případech mohly up řednostnit uzav ření závazné dohody. Pokud by si to p řály, mohou 
využít vzorovou dohodu EU, jež by mezi jiným mohla zajistit spole čná pravidla pro 
vypovězení takových dohod.  
Krok č. 3 smírčí řízení / zprost ředkování 
Nebude-li dohoda snadno dosažitelná, bude zapot řebí mechanismus pro řešení spor ů. 
Tento krok by m ěl nabídnout možnost strukt urovaného dialogu mezi zú častněnými 
stranami, v jehož rámci by bylo možné objektivn ě posoudit jejich zájmy. Za tím 
účelem by bylo z řejmě vhodné zapojit n ěkterý orgán na úrovni EU, který by 
vystupoval jako zprostředkovatel a s pomocí níže uvedených kritérií by pomáhal 
zúčastněným členským stát ům při dosahování dobrovolné dohody. Nejlepší 
předpoklady k této roli má podle všeho Eurojust. V úvahu p řipadá i vytvo ření 
nového smír čího orgánu pro řešení spor ů, například rady či senátu složeného ze 
zkušených státních zástupc ů a/nebo soudc ů z členských stát ů.  
Třetí krok by mohl být iniciován z podn ětu kteréhokoli členského státu, který 
vyjádřil zájem o stíhání dané v ěci. Oprávn ěně by dalo také argumentovat, že smír čí 
řízení by m ělo být povinné po uplynutí lh ůty stanovené v kroku č. 2, aby se zajistilo, 
že sporné p řípady budou urychlen ě převedeny do fáze, kde svou pomocnou a 
centrální roli sehrává EU. Bude-li v rámci kroku č. 3 dosaženo shody, budou mít 
příslušné orgány tytéž možnosti jako v kroku č. 2 (dobrovolné zastavení řízení 
v některých členských státech vzhledem ke stíhání vedenému v jiném členském stát ě, 
anebo uzav ření závazné dohody). 
Řádné dodržování pravidel navrhovaného mechanismu o t řech krocích spolu s níže 
načrtnutými kritérii pro volbu p říslušnosti (viz bod 2.5) povede pravd ěpodobně ke 
shodě v mnoha, pokud ne ve všech p řípadech. Tento mechanismus je možné z řídit 
v krátké dob ě a lze ho považovat za posta čující, pokud budoucí zkušenosti neodhalí 
potřebu dalších krok ů. V nepřítomnosti shody by se „op ět“ začala uplatňovat zásada 
ne bis in idem . 
 
CS 6   CS Možný další krok: závazné rozhodnutí u činěné některým orgánem EU? 
V dlouhodobém plánu by se v p řípadech, kdy by navrhované smír čí řízení nevedlo 
k úspěchu, dalo uvažovat o tom, zda by v rámci dalšího kroku nem ěla být některému 
orgánu na úrovni EU sv ěřena pravomoc p řijímat závazná rozhodnutí ohledn ě 
nejvhodnějšího příslušného státu. V rámci sou časné Smlouvy by však šlo o obtížn ě 
realizovatelný krok. Nový orgán by se  musel nejprve ustavit, nebo ť úloha 
zprostředkovatele a úloha orgánu p řijímajícího závazná rozhodnutí jsou evidentn ě 
neslučitelné. Zadruhé, jak je uvedeno níže, vznikly by obtížné otázky týkající se 
soudního p řezkumu rozhodnutí p řijatých na úrovni EU.  
2.3. Úloha fyzických osob a soudní p řezkum 
V etapě přípravného řízení  se navrhovaný mechanismus soust řeďuje na konzultace 
mezi příslušnými orgány pov ěřenými stíháním. Diskuse se zainteresovanými 
osobami o otázkách p říslušnosti m ůže nejednou odhalit skute čnosti, které by mohly 
ohrozit stíhání nebo se dotknout práv a zájm ů obětí a svědků. To, zda je podobné 
riziko přítomno, by se asi m ělo v jednotlivých p řípadech ponechat na rozhodnutí 
vnitrostátních soud ů. Nebude-li takové riziko nalezeno, mohlo by se od p říslušných 
orgánů požadovat, aby obhajobu a zú častněné oběti informovaly o ur čení 
nejvhodnější příslušnosti. V každém p řípadě bude nutno informovat zainteresované 
osoby o hlavních d ůvodech volby ur čité příslušné zem ě, a to nejpozd ěji současně s 
odesláním obžaloby soudu.  
Na rozdíl od p řípravného řízení, v n ěmž je úloha zainteresovaných osob dosti 
omezená, ve fázi hlavního lí čení (a/nebo v mezitímním řízení) zkoumá soud, jemuž 
bylo doru čeno obvin ění, obvykle to, zda je p říslušný k projednávání v ěci. Lze si 
rovněž představit ustanovení na úrovni  EU, které by vyžadovalo, aby p říslušná zem ě, 
zvolená s použitím navrhovaného mechanismu, posoudila, zda p ředstavuje vhodné 
fórum  k projednávání dané v ěci. Nejvhodn ějším místem pro takový p řezkum se jeví 
vnitrostátní soudy. Podrobné zkoumá ní každého aspektu, který m ůže hrát roli 
v přidělování místní p říslušnosti, by podle všeho nebyl o ani proveditelné ani nutné. 
Soudní p řezkum by tudíž mohl mít hodnotu soudní ho nálezu o tom, zda byly 
respektovány zásady přiměřenosti  a spravedlivého procesu . Příslušný tribunál tak 
může zrušit volbu p říslušného členského státu, jestliže shledá, že byla svévolná. Toto 
přezkoumání m ůže učinit na základ ě doktrín, jež jsou znám é ve vnitrostátním 
právním řádu daného členského státu, nap říklad na základ ě doktríny „zneužití 
řízení“.  V souladu s článkem 35 SEU by se mohl y otázky výkladu celounijních 
pravidel procesního mechanismu a kritérií volby p říslušnosti p ředkládat Evropskému 
soudnímu dvoru (ESD) s žádostí o vydání rozhodnutí k p ředběžné otázce. 
Zdá se, že bude nutný soudní p řezkum přidělené příslušnosti na žádost zú častněných 
osob, přinejmenším tehdy, když bude v ěc přidělena do ur čité země prostřednictvím 
závazné dohody. Je to kv ůli tomu, tyto by závazné dohody omezovaly možnost 
zúčastněných členských stát ů napadnout pozd ěji přidělenou příslušnost. Otázka, zda 
zpřístupnit možnost soudního p řezkumu i p ři absenci závazných dohod, by se možná 
mohla ponechat na uvážení členských stát ů a jejich vnitrostátní právní úprav ě (tj. 
pokud orgány n ěkterých členských stát ů prostě uzavřely nebo nezahájily stíhání 
vzhledem k tomu, že v ěc stíhají v jiném členském stát ě).  
 
CS 7   CS Ještě složitější otázky by se objevily, jestliže by se v rámci dalšího kroku prop ůjčila 
některému orgánu EU pravomoc p řijímat rozhodnutí v tomto sm ěru. V tom p řípadě 
by byl soudní p řezkum nezbytný. Není nicmén ě vhodné a v sou časnosti ani právn ě 
možné dávat soud ům členských stát ů úkol přezkoumávat rozhodnutí orgánu EU. 
Platné zakládající smlouvy na druhé stran ě neobsahují právní podklad proto, aby 
pravomoc p řezkumu p řipadla ESD. Smlouva o Ústav ě pro Evropu obsahuje právní 
základ pro p řezkum v článku III-359. V rámci platné Smlouvy by se mohla posoudit 
možnost srovnatelné novely Smlouvy. 
2.4. Přednost pro stíhání v „gestorském“ členském stát ě 
Vedle mechanismu p řidělování by ustanovení p řijaté na úrovni EU mohlo zavázat 
členské státy, aby soust ředily řízení v téže v ěci do jednoho „gestorského“ státu. 
Počínaje od ur čité fáze řízení by ostatní členské státy byly povinny zastavit svá 
stíhání a zdržet se zahaj ování nových stíhání. Toto pravidlo p řednosti by se muselo 
uplatňovat soub ěžně s výše popsaným mechanismem; jinak by byly výsledky závislé 
na náhodě.  
Jelikož nové skute čnosti mohou často změnit názor na to, co na první pohled vypadá 
jako „optimální místo“ ke stíhání, nebylo by asi moudré nutit p říslušné orgány už 
v rané fázi k definitivní volb ě místní příslušnosti. Zdá se, že pravidlo, které vyžaduje, 
aby se všechna soub ěžně vedená stíhání soust ředila do jediné ho státu, bude 
nejvhodnější uplatňovat ve chvíli odeslání obvin ění či obžaloby vnitrostátnímu 
soudu, nebo ť v této fázi už p říslušné orgány budou mít k dispozici informace 
potřebné k důkladnému posouzení otázek p říslušnosti. Krom ě toho, hlavní zát ěž pro 
zúčastněné osoby nastává často po vznesení obvin ění, a znásobení této zát ěže se tedy 
dá do zna čné míry vyhnout, pokud se toto pravidlo za čne uplatňovat počínaje od této 
fáze.  
Aby nedocházelo k obcházení procesního mechanismu, nem ělo by se povolit 
podávání obvin ění soudu, dokud ješt ě probíhají konzultace a/nebo smír čí řízení. 
Jinými slovy, vnitrostátní orgány členských zemí budou muset nejd říve splnit svou 
oznamovací a konzulta ční povinnost a až poté budou moci podávat obvin ění či 
obžalobu. Pokud tak neu činí, budou muset zastavit soudní řízení na žádost jiného 
členského státu. 
Pravidlo p řednosti by však v žádném p řípad nem ělo bránit jiným členským stát ům 
v poskytování všemožné podpory gestorskému státu s pomocí platných 
mezinárodních ujednání i dohod na úrovni EU. Naopak, m ěly by pomáhat 
iniciativn ě. 
2.5. Příslušná kritéria 
Třetím prvkem komplexní strategie zam ěřené na prevenci a řešení kompeten čních 
konfliktů by měl být vedle procesního mechanismu a pravidla p řednosti ješt ě seznam 
kritérií, s nímž budou členské státy pracovat p ři výběru gestorské zem ě. Je možné 
definovat řadu relevantních kritérií, kter á se budou aplikovat a vážit pružn ě případ od 
případu, tj. p říslušné orgány by m ěly mít zna čně širokou volnost uvážení. 
Tato kritéria či relevantní faktory, které ovlivní proces ur čování vhodné místní 
příslušnosti, by m ěly být objektivní a m ěly by být vyjmenovány v n ěkterém 
 
CS 8   CS budoucím nástroji EU. Tento seznam by m ěl konkrétn ě zahrnovat kritérium 
teritoriality, kritéria týkající se podez řelého či obviněného, zájmy ob ětí, kritéria 
týkající se státních zájm ů a některá další kritéria týkající se ú činnosti a rychlosti 
řízení.  Snad by se daly ozna čit i faktory, které by neměly mít význam.  
V dalším by se členské státy mohly shodnout na ur čitých základních principech 
stanovení priorit či pořadí v seznamu kritérií, pokud se to ukáže nutným. Na druhé 
straně by měl dostat p řednost spíše pružn ější přístup. Bez ohledu na to, zda budou 
priority a po řadí relevantních kritérií stanoveny v nástroji EU, z řejmě bude možné a 
nutné se shodnout minimáln ě na obecném v ůdčím principu p řidělování místní 
příslušnosti. Taková zásada by mohla p řihlížet nap říklad k přiměřenosti  a/nebo 
k právu na spravedlivý proces.  Jinak řečeno, příslušné orgány by mohly být povinny 
zohledňovat zájmy zú častněných osob. M ěřítkem a též základní otázkou možného 
soudního p řezkumu by m ěl být řádný výkon spravedlnos ti na základ ě komplexního 
posouzení významných skute čností a objektivního vážení relevantních kritérií. 
3. ZÁSADA NE BIS IN IDEM  
Články 54 až 58 provád ěcí úmluvy k Schengenské dohod ě (CISA) o zásad ě ne bis in 
idem jsou v sou časnosti závazné v celém schenge nském prostoru, to znamená 
v deseti členských státech, které k Schengenské dohod ě přistoupily v roce 2004, dále 
na Islandu, v Norsku a ve Spojeném  království; a zanedlouho se rozší ří i na území 
Irska. Program vzájemného uznává ní z prosince 2000 vyzval k op ětovnému 
posouzení t ěchto ustanovení, a zvlášt ě výjimky z této zásady. Rada se nedokázala 
shodnout na související iniciativ ě Řecka, které navrhlo rámcové rozhodnutí,1 ale 
zdůraznila, že práce by m ěly pokračovat „s ohledem na zve řejněné sdělení Komise o 
kompeten čních konfliktech a s cílem zaj istit dosažení prokázané p řidané hodnoty.“  
Bude-li možné zavést mechanismus,  který by vedl k objektivní volb ě příslušnosti, 
místo přiznání výlu čné příslušnosti „nejrychlejšímu“ ú řadu pověřenému stíháním 
(podle hesla „kdo d řív přijde, ten je d řív na řadě“) lze s v ětšími vyhlídkami na 
úspěch znovu zahájit diskuse o zásad ě ne bis in idem . V tomto kontextu by se mohly 
řešit následující otázky. 
Především by se m ělo důkladněji zvážit, zda je zapot řebí vyjasnit n ěkteré prvky a 
definice, nap říklad druhy rozhodnutí s možným ú činkem ne bis in idem  a/nebo co se 
rozumí pod pojmem „ idem“ nebo „stejné skute čnosti“.  
Zadruhé, v p řípadě odsouzení se tato zásada v sou časnosti uplat ňuje, pouze pokud 
uložený trest „byl vykonán, je ve stadiu skute čného vykonávání nebo ho už nelze 
vykonat…“ Tato podmínka byla od ůvodněná v tradi čním systému vzájemné pomoci, 
v němž bylo n ěkdy obtížné vykonat trest v jiných členských státech. Je otázkou, zda 
je to ještě zapotřebí v prostoru svobody, bezpe čnosti a práva, kde k p řeshraničnímu 
výkonu trest ů dochází s pomocí nástroj ů EU o vzájemném uznávání soudních 
rozhodnutí. 
                                                 
1 Ú ř. věst. C 100, 26.4.2003, s. 24. 
 
CS 9   CS Zatřetí, je otázka, zda jsou stále nezbytné aktuální možnosti uplat ňování výjimek ze 
zásady ne bis in idem . Článek 55 dohody CISA dává v sou časnosti členským stát ům 
možnost p řiznat výjimky týkající se zájmu na stíhání konkrétních v ěcí v určité zemi 
(např. skutků spáchaných na výsostném území n ěkterého státu, delikt ů proti národní 
bezpečnosti nebo skutk ů spáchaných činiteli některého členského státu). Tyto 
výjimky mohou po vytvo ření objektivního mechanismu volby p říslušnosti zastarat.  
4. POSÍLENÍ ZÁSADY VZÁJEMNÉHO UZNÁVÁNÍ  
Navrhovaná opat ření by Unii umožnila omezit po čet důvodů, které lze dnes najít 
v nástrojích EU, pro nevykonávání soudních rozhodnutí vydaných v jiných členských státech. N ěkteré důvody pro nevykonávání se totiž mohou považovat za 
nezbytné práv ě kvůli stávající situaci v oblasti kompeten čních konflikt ů v trestních 
věcech. Platí to z řejmě například o důvodech vycházejících z toho, že skutek se stal 
na území vykonávajícího státu, jako nap ř. v čl. 4 odst. 7 písm. a) rámcového 
rozhodnutí o evropském zatyka či.  
 
CS 10   CS Otázky  
(1) Existuje pot řeba právní normy na úrovni EU, která by stanovila, že vnitrostátní právní 
úprava musí umožnit pozastavení řízení z d ůvodu řízení probíhajícího v jiných 
členských státech? 
(2) Měla by být zavedena povinnost informovat jiné členské státy o probíhajícím nebo 
předpokládaném stíhání, jestliže existují významné vazby na jiné členské státy? Jakým 
způsobem by m ělo docházet k vým ěně informací o probíhajících řízeních, 
pravomocných rozhodnutích a dalšíc h souvisejících rozhodnutích?  
(3) Měla by existovat povinnost zahájit rozhovory s členskými státy s významnými 
vazbami na trestní v ěc? 
(4) Je zapotřebí vzorových závazných dohod mezi p říslušnými orgány použitelných v celé 
EU?  
(5) Mělo by se konat smír čí či zprostředkovací řízení v případě, kdy přímé rozhovory 
nevedly k dohod ě? Který orgán je z řejmě nejvhodn ější ke zprost ředkovávání 
kompeten čních konflikt ů?  
(6) Jsou v dlouhodobém plánu zapot řebí další kroky krom ě smírčího řízení / 
zprostředkování, nap říklad rozhodnutí n ěkterého orgánu na úrovni EU?  
(7) Který druh mechanismu soudní kontroly či soudního p řezkumu by byl pot řebný a 
vhodný pro p řidělování příslušnosti?  
(8) Je zapotřebí pravidla či principu, který by vyžadoval zastavení / ukon čení souběžného 
řízení v rámci EU? Pokud ano, od které procesní fáze by se m ěl/o uplatňovat? 
(9) Měly by být regulovány konzultace a/nebo p řevod řízení do t řetích zemí, zejména se 
stranami Rady Evropy? Jaký p řístup by se m ěl zaujmout v tomto sm ěru?  
(10) Měl by budoucí nástroj o kompeten čních konfliktech obsahovat seznam kritérií, který 
by posloužil p ři výběru příslušné zem ě?  
(11) Která další kritéria krom ě kritéria teritoriality by se m ěla na tomto seznamu objevit? 
Měl by to být vy čerpávající seznam?  
(12) Domníváte se, že tento seznam by m ěl obsahovat i faktory, jež by se nem ěly 
považovat za relevantní p ři volbě vhodné p říslušnosti? Pokud ano, jaké faktory?  
(13) Je nutné, proveditelné a vhodné st anovit priority kritérií pro ur čování příslušnosti? 
Pokud ano, jste pro to, aby krit ériu teritoriality byla p řiznána priorita? 
(14) Je třeba měnit předpisy EU o zásad ě ne bis in idem ?  
(15) Souhlasíte s následujícím vymezením rozsahu p ůsobení zásady ne bis in idem : 
„rozhodnutí v trestních v ěcech vydané soudním orgánem nebo napadnutelné 
odvoláním k takovému orgánu“ ?  
 
CS 11   CS (16) Souhlasíte s následující definicí „pravom ocného rozhodnutí“: „… rozhodnutí, které 
zakazuje nové trestní stíhání podle vnitrostátní právní úpravy členského státu, kde bylo 
vydáno, pokud tento vnitrostátní zákaz není v rozporu s cíli SEU?“  
(17) Je vhodnější podmínit definici „pravomocného  rozhodnutí“ výslovnými výjimkami? 
(např. „rozhodnutí, které zakazuje nové trestní stíhání podle vnitrostátní právní 
úpravy členského státu, kde bylo vydáno, vyjma p řípadů, kdy …“ )  
(18) Vedle prvk ů zmíněných v otázkách č. 16 a 17, m ělo by předběžné posouzení p řínosů 
hrát rozhodující roli v tom, zda má rozhodnutí celounijní ú činek ne bis in idem ?  
(19) Je proveditelné a nutné definovat pojem „ idem“ („stejná v ěc“), anebo by se to m ělo 
nechat judikatu ře ESD? 
(20) Dokážete si p ředstavit situace, v ni chž by bylo nadále nutné zachovat podmínku 
výkonu trestu? Pokud ano, o jaké situace jd e? Pokud ano, lze tuto podmínku zrušit, 
bude-li zaveden mechanismus ur čování příslušnosti?  
(21) Do jaké míry lze stále ješt ě zdůvodnit výjimky v článku 55 dohody CISA? Lze je 
zrušit, bude-li zaveden mechanismus ur čování příslušnosti, anebo bude podle vás za 
těchto okolností zapot řebí dalších opat ření ke „kompenzaci“ odstran ěných výjimek?  
(22) Měla by být zásada ne bis in idem důvodem pro mandatorní odmítnutí vzájemné 
právní pomoci? Pokud ano, která usta novení právní úpravy EU by se m ěla upravit?  
(23) Je zapotřebí soudržn ějšího pojímání zásady ne bis in idem ve vztahu k t řetím zemím? 
Mělo by se rozlišovat mezi stranami Rady Evropy a dalšími zem ěmi? 
(24) Souhlasíte, že s objektivním mechanismem ur čování příslušnosti  
(a) se mohou n ěkteré důvody pro nevykonávání nástroj ů vzájemného uznávání 
v EU stát, p řinejmenším z části, zbyte čnými? O které d ůvody se konkrétn ě 
jedná? 
(b) by se některé důvody pro fakultativní nevykonávání m ěly přeměnit na důvody 
pro mandatorní nevykonávání a naopak? O které d ůvody se konkrétn ě jedná?