Účast v projektové skupině byla dobrovolná a přihlásilo se do ní všech 27 členských států. Do projektové skupiny byli přizváni i dva nezávislí odborníci.

Rozmanitost vnitrostátních systémů sankcí nebrání jejich vzájemnému sbližování. Různé systémy se zejména snaží stanovit sankce, které jsou odrazující, účinné a přiměřené, jak je stanoveno v celním kodexu Unie. Soudní dvůr dbá na to, aby tyto pojmy, které jsou do jisté míry subjektivní, byly respektovány, tím, že definuje jejich obrysy.

Pokud jde o trest odnětí svobody, jeho výše se pohybuje minimálně od 1 až 30 dnů (v Estonsku) do 10 let (v Rumunsku).

8.Polehčující nebo přitěžující okolnosti

Při rozhodování o tom, zda a v jakém rozsahu má být sankce uložena, mohou orgány přihlédnout k okolnostem případu. Mohou se vyskytnout prvky, na základě kterých se považují za vhodné přísnější tresty, tj. přitěžující okolnosti. Naproti tomu mohou orgány při přihlédnout i k polehčujícím okolnostem, které mohou sankce zmírnit. Obě tato hlediska jsou v členských státech široce uplatňována, neboť všechny členské státy při stanovení výše trestu zohledňují přitěžující a polehčující okolnosti.

Celková analýza používá společnou metodiku, neboť zohledňuje členské státy, které používají stejné přitěžující nebo polehčující okolnosti.

Rozdíly mezi členskými státy jsou značné. Z analýzy vyplývá, že existuje sedmnáct různých přitěžujících okolností a devatenáct různých polehčujících okolností, které lze při ukládání trestů zohlednit.

Nejčastěji používanými přitěžujícími okolnostmi jsou organizovaná trestná činnost (19 členských států) , recidiva (24 členských států) , podvodný úmysl (17 členských států) , výše daňového úniku (17 členských států) , postavení pachatele (10 členských států) a použití násilí (10 členských států) .

Pokud jde o polehčující okolnosti, nejčastěji se používá spolupráce s celními orgány (10 členských států) , nedbalost (bez podvodného úmyslu) (13 členských států) , okamžitá platba (9 členských států) , závažnost porušení (9 členských států) a dobrá víra (9 členských států) .

9.Lhůty

Z analýzy poskytnutých údajů vyplývá, že lhůty zůstávají jedním z nejvíce se lišících prvků v jednotlivých členských státech, což vede k rozdílům. Lhůty jsou důležitým aspektem režimů celních sankcí. Jasně stanovené lhůty přispívají ke zvýšení právní jistoty a zajištění spravedlivého řízení.

Při posuzování lhůt byla použita společná metodika založená na analýze tří kategorií, na něž se lhůty mohou vztahovat: lhůta pro zahájení řízení, lhůta pro uložení sankce a lhůta pro výkon sankce.

Z vyhodnocených údajů vyplývá, že prakticky všechny členské státy uplatňují ve svých systémech celních sankcí lhůty. Situace je však složitější, pokud se analyzuje metoda používaná při ukládání lhůt. Zdá se, že lhůty pro zahájení řízení a lhůty pro uložení sankcí se řídí stejnými zásadami a časovými omezeními, nebo se v každém případě zdají být vzájemně propojené.

Z níže uvedeného popisu vyplývá, že některé členské státy uplatňují u obou kategorií lhůt stejná omezení (například pokud musí být řízení zahájeno do pěti let, sankce musí být uložena na konci těchto pěti let). Jiné členské státy poskytují určitou lhůtu pro samotné řízení a pro uložení sankcí se použije jiná lhůta, která začíná běžet na konci předchozí lhůty. Z údajů rovněž vyplývá, že výpočet lhůt začíná okamžikem, kdy došlo k porušení předpisů.

Lhůta pro zahájení řízení zabraňuje celním orgánům nebo soudním orgánům zahájit řízení o uložení sankce hospodářskému subjektu za porušení celních předpisů po uplynutí určité doby. Tato lhůta platí ve všech členských státech s výjimkou Kypru .

Rozdíly ve lhůtách v jednotlivých členských státech jsou však poměrně značné:

·až 5 let v Belgii, Finsku, Francii, Chorvatsku, Lotyšsku (kde platí nejkratší lhůta – 3 dny ), Maďarsku, Nizozemsku, Polsku, Portugalsku, Rakousku, Řecku a na Slovensku,

·5 až 10 let v České republice, Dánsku , Irsku, Itálii, Lucembursku, na Maltě, v Rumunsku, Slovinsku a Španělsku ,

·více než 10 let v Litvě , Německu a Švédsku.

Pokud jde o lhůtu pro uložení sankce po zahájení řízení, používají ji všechny členské státy s výjimkou Kypru, Malty a Nizozemska. V těchto případech bylo zahájeno řízení, ale sankce dosud nebyla uložena. Obecně je tato lhůta stejná jako lhůta pro zahájení řízení, a proto je třeba sankci uplatnit ve lhůtě pro zahájení řízení. Existují také členské státy, v nichž není stanovena žádná lhůta pro uložení sankce po zahájení řízení.

Pokud jde o lhůtu pro výkon sankce, pro původní lhůtu platí zásada, že jakmile je přijato rozhodnutí o sankci, měla by být sankce vykonána bezodkladně. Irsko, Malta a Lotyšsko takové lhůty nepoužívají. V členských státech, jako je Belgie, Estonsko , Finsko, Litva, Maďarsko, Německo, Nizozemsko, Polsko, Portugalsko, Rumunsko, Řecko, Slovensko, Slovinsko a Španělsko , se lhůta může pohybovat od 1 roku do 20 nebo 25 let. V ostatních členských státech se lhůta může pohybovat od 6 měsíců (Česká republika) do 15 let (Estonsko).

Z výše uvedeného popisu vyplývá, že některé členské státy uplatňují u obou kategorií lhůt stejná omezení (například pokud musí být řízení zahájeno do pěti let, sankce musí být uložena na konci těchto pěti let), zatímco jiné členské státy poskytují určitou lhůtu pro samotné řízení a pro uložení sankcí využívají jinou lhůtu, která začíná běžet na konci předchozího období. Z údajů rovněž vyplývá, že výpočet lhůt začíná okamžikem, kdy došlo k porušení předpisů.