CS Úřední věstník Evropské unie C 120/51

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru k tématu Dopad teritoriality daňových právních předpisů na průmyslové změny

(2008/C 120/14)

Dne 16. února 2007 se v souladu s čl. 29 odst. 2 svého Jednacího řádu rozhodl Evropský hospodářský a sociální výbor, že vypracuje stanovisko z vlastní k tématu

Dopad teritoriality daňových právních předpisů na průmyslové změny.

Poradní komise pro průmyslové změny, kterou Výbor pověřil přípravou podkladů na toto téma, přijala stanovisko dne 13. listopadu 2007. Zpravodajem byl pan SCHADECK, spoluzpravodajem pan GAY.

Na 440. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 12. a 13. prosince 2007 (jednání dne 13. prosince 2007), přijal Evropský hospodářský a sociální výbor následující stanovisko 102 hlasy pro, 7 hlasů bylo proti a 6 členů se zdrželo hlasování.

První část – Závěry a doporučení

A. Evropské hospodářství je pevnou součástí hospodářství světového. Tato vazba je v jednotlivých odvětvích více či méně silná; obzvlášť výrazně se projevuje v průmyslových činnostech, jež jsou nejvíce otevřeny globalizaci. Proto musí být hospodářská a daňová politika Evropské unie (EU) vymezena rovněž ve vztahu ke světovému vývoji. Přestože toto stanovisko zkoumá dopad teritoriality daňových právních předpisů na průmyslové změny v EU, nelze tento dopad posuzovat bez přihlédnutí ke světovému vývoji.

B. EU a všechny její členské státy jsou odpovědny za řízení hospodářské, finanční, sociální a environmentální politiky, jejichž požadavky překračují dynamiku trhu. Je tedy zapotřebí dbát na to, aby teritorialita daňových právních předpisů měla kladný dopad na průmyslové změny v evropském měřítku, které musí bezpochyby odpovídat dynamice trhu, avšak v širších souvislostech se jimi musí zabývat i výše uvedené politiky. Sama povaha lisabonského procesu je dána rovnováhou mezi jednotlivými osami (konkurenceschopnost, sociální rozměr, ochrana životního prostředí), kterou je třeba chránit, a to i ve vztahu k daňové soutěži mezi členskými státy (1).

C. Výbor tvrdí, že daňová soutěž je jednou z realit vnitřního trhu, která může vést k narušení hospodářské soutěže. Vyžaduje stanovení pravidel k zajištění její transparentnosti a k rozpoznání škodlivého jednání (2) nebo jejího zneužívání. Jsou zde potřebné také ukazatele poskytující vhodné měřítko pro hodnocení stavu daňové soutěže. Výbor nicméně konstatuje, že zdanění není rozhodujícím faktorem investičního rozhodování v MSP. Má daleko větší váhu v nadnárodních společnostech s vyšší mobilitou.

D. Daňová soutěž se netýká jen zdanění společností. Díky zvyšující se mobilitě finančních aktiv se tato soutěž týká i kapitálových příjmů osob a zdanění majetku.

E. Výbor zastává názor, že vzájemná koordinace státních daňových opatření může být přínosem pro posilování funkce vnitřního trhu tím, že vylučuje jeho dysfunkce a náklady na dosažení souladu v daňové oblasti zejména v pohraničních oblastech. EHSV připomíná svá doporučení obsažená v nedávném stanovisku k programu Fiscalis 2013 (3).

F. Skutečnost, že oblast vnitrostátních přímých daní není v členských státech koordinována, vede podle názoru EHSV k situacím, v nichž dochází k nezdanění (4), zneužívání nebo narušení funkce jednotného trhu. Dále je příčinou destabilizace, či dokonce vede k narušení celkových daňových příjmů EU.

G. Neomezená daňová soutěž uvnitř Společenství může na jednu stranu zatížit faktory daňového základu u osob povinných k dani vyznačujících se nejnižší mobilitou, jako jsou malé podniky a služby, které nelze přemístit, a na druhou stranu změnit rozdělení daňového zatížení mezi osoby povinné k dani a spotřebitele za účelem pokrytí veřejných výdajů a sociálních transferů. Tato změna by mohla být ke škodě sociální soudržnosti.

H. MSP a podniky služeb mají menší prostředky, jak těžit z daňové konkurence. Výbor doporučuje zavedení podpůrných služeb, vzdělávacích programů pro vedoucí pracovníky těchto podniků (stejně jako úředníků veřejné správy) a vytvoření vhodných databází, především v pohraničních a okrajových regionech Evropské unie, které by těmto podnikům pomáhaly při internacionalizaci.

I. Výbor soudí, že boj proti daňovým únikům musí být prioritou a připomíná závěry svého nedávného stanoviska k této záležitosti (5).

J. Přenesení daňového zatížení na nejméně mobilní výrobní faktory může způsobit nižší konkurenceschopnost uvedených podniků a jejich zaměstnanců ve vztahu k jejich zahraničním konkurentům. Růst HDP bude tímto přenesením daňového zatížení narušen, což může vést k omezení možností veřejného financování při nedostatku nových rozpočtových zdrojů.

K. Daňová soutěž tak vede každý stát k lepšímu řízení veřejných výdajů. Výbor požaduje, aby to nebylo na úkor nabídky ani kvality veřejných služeb. Ty totiž mají zásadní význam pro zachování a zvýšení zájmu o činnosti, které vytvářejí bohatství, zaměstnanost a koneckonců i daňový základ. Daňová soutěž nesmí ohrozit financování kolektivní sociální ochrany a její rozsah.

L. Výbor podporuje úsilí členských států o odstranění škodlivé daňové soutěže a jejich závazek týkající se zrušení řady škodlivých daňových systémů, které popisuje kodex chování přijatý roku 1997 (6), nejpozději do roku 2010. Vyzývá také Komisi k postupu směrem nastoupeným v roce 1997.

M. Výbor rovněž podporuje politiku Komise zaměřenou na to, aby veřejné podpory, včetně selektivních daňových výhod udělených podnikům, sloužily k dosahování udržitelných cílů průmyslových změn a územního rozvoje a byly zároveň slučitelné s politikou hospodářské soutěže uvnitř EU.

N. Výbor požaduje zavedení společného konsolidovaného základu daně z příjmů právnických osob (CCCTB) (7) s ohledem na zásady zjednodušení, rovnosti a průhlednosti daňových praktik v členských státech. To umožňuje maximálně využít potenciálu vnitřního trhu a současně zachovat rozpočtovou a daňovou suverenitu členských států a uchránit je před nebezpečími střetu s ustanoveními Smlouvy. Vzhledem k tomu, že CCCTB bude pravděpodobně zaveden na základě posílené spolupráce, přál by si Výbor, aby byl přijat co nejvyšším počtem členských států.

O. Výbor žádá, aby mu bylo poskytnuto více informací o obsahu, podmínkách a vývoji tohoto návrhu CCCTB dříve, než znovu zváží své stanovisko k tomuto složitému a strategickému tématu, a do té doby odkazuje pouze na své průzkumné stanovisko z roku 2006, vypracované na žádost komisaře Kovácse (8).

P. Výbor však zvažuje některé otázky související s CCCTB. Považuje za žádoucí, aby tento volitelný projekt byl přijat co nejvyšším počtem členských států (i kdyby přechodnými opatřeními) a aby členské státy po ukončení období souběžné existence používaly jediný systém daňového základu pro všechny daňové poplatníky. Dále by bylo vhodné prozkoumat, zda bude společný základ uplatňovaný na podniky působící na vnějších trzích přiřazen nadnárodnímu subjektu. Konečně by bylo vhodné zabývat se účinky takového základu na daňové sazby, kde hrozí nebezpečí dalšího rozptylu. V takovém případě by mohla být stanovena prahová sazba, která by byla umístěna těsně pod stávající průměrnou sazbu v nových členských státech.

Q. Výbor doporučuje Komisi, aby intenzivněji sledovala daňové praktiky v určitých „útočištích“, která by usilovala o odčerpání zdanitelných zdrojů z daňových systémů členských států.

Druhá část – Odůvodnění

1. Předmět stanoviska

1.1 Zdanění (úroveň daňové zátěže a výše odvedené daně) je často uváděno jako jedno z kritérií pro hodnocení stupně atraktivity území jakožto sídla průmyslových, finančních a obchodních činností. Neexistuje však shoda v tom, jakou závažnost má toto kritérium ve srovnání s dalšími kritérii, např. blízkostí obchodního potenciálu, výrobními náklady, dostupností kvalifikovaného personálu, infrastrukturami a občanskou vybaveností, státní podporou atd.

1.2 Daňové systémy jsou složité a jejich vzájemné srovnání není zdaleka jednoduché. Zásadní však je, aby bylo možno posoudit, zda daňové pobídky ze strany různých orgánů dosahují vytyčených cílů, zhodnotit možný dopad každého rozhodnutí usilujícího o podporu pozitivních průmyslových změn na daném území a zkoumat je s ohledem na předpokládané náklady.

1.3 Toto stanovisko si klade za cíl upozornit na směry možného vývoje a řízení průmyslových změn, zvýšení konkurenceschopnosti v evropském rámci – v souladu s cíli lisabonského procesu – a zavedení skutečného vnitřního trhu, jenž je charakterizován zdravou a nenarušenou hospodářskou soutěží nebo soutěží alespoň „přípustnou“ (slučitelnou s pravidly vnitřního trhu.

2. Daňová soutěž a mobilita hospodářských faktorů

2.1 Uvnitř EU dochází ke zvyšování této mobility z následujících důvodů: — velké podniky považují evropský vnitřní trh za jediný trh, za svůj domácí trh; — elektronický obchod nezná státní hranice; — výrobní a distribuční faktory stále více segmentují své hodnotové řetězce a jejich jednotlivé složky nabývají stále větší mobility (9); — zlepšení dopravní infrastruktury a snížení nákladů vzniklých v důsledku přeskupení přepravy podporují teritoriální rozdělování podniků a jejich dceřiných společností; — dochází k častějším nadnárodním akvizicím a fúzím podniků; — rozšiřování EU rovněž přispívá k mobilitě hospodářských investic, osob a kapitálu; — vyšší úroveň znalostí a učení jazykům vedou k vyšší mobilitě osob.

2.2 Každý členský stát užívá všechny prvky svého daňového systému, ať již specifické či strukturální, aby tak na své území přitáhl investice a činnosti a tím rozšířil svůj potenciál zaměstnanosti a daňový základ. Pokud jde o osoby povinné k dani (podniky i jednotlivce), hledají za hranicemi své země zlepšení své ekonomické situace; daňové odvody, jichž se týkají rozdíly mezi vnitrostátními daňovými systémy, jsou nezbytnou součástí strategických proměnných.

2.3 Tato daňová soutěž, jejímž cílem je přilákat investice, je skutečností, která existuje i uvnitř každého členského státu.

2.4 Míru její intenzity a její skutečný dopad na mobilitu výrobních činitelů a kapitálu nelze snadno postihnout. K tomuto tématu existuje mnoho studií, avšak jejich závěry se liší; shodují se jen v tom, že daňové kritérium je pouze jedním z určujících prvků lokalizace mobilních investic. O tomto bodu se pojednává níže.

2.5 Unie svým rozšířením z 15 na 27 členských států nesporně získala na rozmanitosti. Každý z nových členských států je typický svým zvláštním zeměpisným, historickým, kulturním, sociálním, politickým a hospodářským kontextem. Přináší svou specifickou průmyslovou strukturu, jakož i svou zvláštní daňovou právní úpravu.

3. Vliv zdanění na průmyslové změny

a) Zdanění práce a zdanění investovaného kapitálu

3.1 V celé Evropské unii představuje souhrn daňových příjmů a sociálních odvodů průměrně přibližně 39 % evropského HDP. Souhrn těchto odvodů může být rozčleněn takto (10): Daň z příjmu právnických osob 10 % Daň z příjmu fyzických osob 25 % Příspěvky na sociální zabezpečení 26 % Nepřímé daně 30 % Jiné daně 9 % Daňové a sociální odvody CELKEM 100 %

3.2 Nepřímé daně se v zásadě skládají ze všeobecných daní ze spotřeby, zejména z daně z přidané hodnoty (DPH), která je harmonizována na úrovni EU, a dále z daní vybíraných z určitého zboží a služeb, jako jsou spotřební daně, které jsou v Unii harmonizovány částečně. Vzhledem k tomu, že nepřímé daně hrají v oblasti lokalizace podniků jen vedlejší roli, toto stanovisko se v zásadě soustředí na zdanění práce (bod 3.2.1) a na zdanění kapitálu investovaného podniky (bod 3.2.2).

3.2.1 Daň z příjmu zaměstnaných osob představuje spolu s veškerými příspěvky na sociální zabezpečení přibližně polovinu daňových a parafiskálních odvodů. Vzhledem k tomu, že tyto odvody jsou přímo založeny na práci, samozřejmě zvyšují náklady na pracovní sílu zaměstnaných osob. Jelikož je náklad na pracovní sílu pro průmysl prvořadým finančním údajem, je možno konstatovat, že zdanění a parafiskalita – včetně sociálního zabezpečení – zatěžující příjmy zaměstnaných osob mohou mít přímý či nepřímý dopad na konkurenceschopnost průmyslových podniků EU. Přímý dopad vzniká, pokud státní orgány vybírají k tíži podniků daňové odvody nebo sociální příspěvky zaměstnavatele. Jdou-li tyto daňové a sociální odvody k tíži zaměstnaných osob, zmenšují nejprve čistý příjem zaměstnaných osob. Později mohou mít nepřímý dopad na jednání o jejich hrubých příjmech nebo dokonce zapříčinit migraci do jiných oblastí a brzdit rozvoj jiných činností, než je rukodělná výroba s nízkými mzdovými náklady.

3.2.1.1 Zvýšení nákladů na pracovní sílu ovšem podněcuje podniky k tomu, aby zvýšily produktivitu práce zvýšením intenzity investovaného kapitálu. Tyto podněty jsou obzvlášť významné v členských státech, v nichž jsou náklady na faktor práce nejvyšší. Relativní náklady na faktor práce naopak představují proměnnou, která (mimo jiné) pobízí podniky k tomu, aby své intenzivní investice týkající se práce lokalizovaly spíše do členských států, v nichž jsou náklady na pracovní sílu nejnižší. Vzhledem k tomu, že daňové odvody a poplatky sociálního zabezpečení jsou zpravidla vyšší v členských státech, v nichž je úroveň mezd zaměstnaných osob (včetně sociálních příspěvků zaměstnavatele a daňových odvodů) vyšší, než je evropský průměr, daňové zatížení práce zvyšuje rozdíl v ceně pracovní síly a podporuje tedy růst zaměstnanosti spíše v členských státech, v nichž se struktura nákladů vyznačuje vyšší konkurenceschopností.

3.2.1.2 Z pohledu spotřebitele je konečná cena průmyslových výrobků bezesporu ovlivněna každou složkou nákladu, včetně zdanění. Nepřímými daněmi je výrobek zatížen na úrovni prodeje spotřebiteli nezávisle na zemi původu. V členském státě spotřebitele je uplatňována stejná sazba DPH a nezáleží na tom, zda byl výrobek zhotoven v podniku umístěném v této zemi, v jiném členském státě nebo mimo EU. Naopak daně, které jsou v Unii vybírány v různých stadiích výroby, a to zejména zdanění a parafiskalita vztahující se k nákladům na práci, představují čistě vnitrostátní poplatky, jimiž jsou zatíženy výrobky v místě jejich výroby. Z toho vyplývá, že spotřebitel může volit mezi výrobky s vyšším či nižším daňovým zatížením, a to podle členského státu výroby. Navíc ačkoli byly sociální a daňové odvody vztahující se k práci uvnitř Unie harmonizovány, spotřebitel bude vždy moci volit mezi výrobky zhotovenými v EU, s vyšším či nižším daňovým a sociálním zatížením, a výrobky pocházejícími ze zemí mimo EU, s odlišným, někdy daleko menším zatížením. Je tedy důležité nejen koordinovat strukturu daňových a sociálních odvodů vztahujících se k práci uvnitř Unie, ale též zapracovat do analýzy otázky související s obchodem mezi EU a zbytkem světa.

3.2.1.3 Výbor doporučuje Komisi, aby intenzivněji sledovala daňové praktiky v určitých „útočištích“, která by usilovala o odčerpání zdanitelných zdrojů z daňových systémů členských států.

3.2.2 Zdanění investovaného kapitálu je analyzováno nejprve na úrovni podniků a pak, v menší míře, také na úrovni investora, tedy v zásadě akcionáře.

3.2.2.1 Daň z příjmu právnických osob je vybírána v nominálních sazbách (11), které se v jednotlivých členských státech výrazně liší (viz tabulku v příloze 2). V Belgii, Německu, Španělsku a na Maltě se používá sazba od 34 do 38 %, zatímco na Kypru, v Irsku, Litvě a Lotyšsku sazba od 10 do 15 %. Nové členské státy mají obecně výrazně nižší sazbu daně než staré členské státy: u evropské patnáctky je průměrnou sazbou 29,5 % a u evropské desítky 20,3 % (12).

3.2.2.2 Nominální sazba daně je však pouze neúplným ukazatelem daňového zatížení. Pro zjištění skutečného daňového zatížení se totiž musí brát v úvahu způsob stanovení zdanitelného příjmu a různé technické přístupy použité při stanovení výše daně. Zdá se tedy užitečné zmínit se rovněž o sazbě implicitního zdanění kapitálu, která porovnává daň vyměřenou k tíži podniků s hrubými výnosy podnikové činnosti (13) (viz tabulku v příloze 3).

3.2.2.3 Rozdíl mezi oběma ukazateli je velmi výrazný: — Některé členské státy vykazují velmi vysokou nominální sazbu daně, avšak zdá se, že ve skutečnosti ukládají svým podnikům poměrně nízké daňové zatížení. — Jiné členské státy vykazují „přitažlivou“ (velmi nízkou) nominální sazbu daně, avšak zdá se, že příjem podniků je v nich přesto zatížen poměrně vysokou daní. — Je zjevné, že některé členské státy ve skutečnosti uplatňují vysokou sazbu na nízký daňový základ, zatímco jiné uplatňují nižší sazbu na vyšší daňový základ. Efektivní daňové zatížení zajisté vyplývá z těchto dvou proměnných, takže tuto analýzu nelze omezit na pojednání o formálních sazbách daně. Tuto tezi potvrzují například údaje týkající se Irska a Německa (14).

3.2.2.4 Tyto statistické údaje samy o sobě svědčí o složitosti daňové problematiky (15). Namísto vyvození předčasných závěrů se v tomto stadiu omezíme na to, abychom poukázali na rozdíl existující mezi členskými státy, v jehož důsledku může být specifický podnik, vykonávající na evropském trhu průmyslovou činnost, konfrontován v konkrétních situacích s daňovým zatížením – včetně příspěvků sociálního zabezpečení, které je v různých členských státech velmi rozdílné.

b) Řetězec tvorby hodnot v podniku

3.3 Malé a střední podniky, a to především ty, které jsou usazeny v příhraničních a okrajových regionech EU, se stále více otevírají globalizaci trhu – ať již se na ní podílejí, nebo jsou jí vystaveny. Tyto malé a střední podniky, často tvořené podniky s osobním či rodinným kapitálem, nemají z daňové soutěže takový prospěch jako velké nadnárodní podniky. Nedisponují totiž organizační strukturou, managementem, prostředky ani znalostmi potřebnými k tomu, aby z této soutěže maximálně těžily. Zavedení souladu v daňových prohlášeních různých zemí, rozdíly v různých zemích, pokud jde o daňový základ a o sazby daně, o osvobození od daně, o pravidla odepisování atd., to vše představuje pro malé a střední podniky naopak dodatečné náklady, které jim brání v přístupu na trhy v zemích mimo EU. A přesto právě tento článek, tedy malé a střední podniky, které jsou (nebo by mohly být) internacionalizovány, skýtá jeden z nejvyšších potenciálů pro růst tvorby hodnot, přidané hodnoty, inovace a přirozeně i zaměstnanosti, v souladu s lisabonským procesem. Jsou zde nutné podpůrné služby napomáhající těmto podnikům v jejich postupu. Pro usnadnění této změny je nutné vzdělávání vedoucích pracovníků těchto podniků i pracovníků veřejné správy.

3.4 Mnohé podniky, které mají významný dopad na obchod uvnitř Společenství – tím spíše pak podniky, které jsou aktivní na úrovni mezinárodního obchodu mimo EU –, působí většinou na základě jiného hospodářského modelu, a sice: — tyto podniky jsou organizovány jakožto kapitálové společnosti, jejichž akcionáři nemají nutně bydliště v regionu ani členském státě, kde má tento podnik hlavní provozovnu; — většinou jsou organizovány ve formě mateřských a dceřiných společností, které představují více či méně integrované skupiny společností; — jednotlivé entity skupiny působí v několika členských státech; a — každá z jednotlivých součástí skupiny má svou zvláštní funkci, přičemž každá z nich se podílí na tvorbě hodnot, a řetězec tvorby hodnot je zřetelně segmentován mezi jednotlivé společnosti, z nichž každá zaujímá ve struktuře celku zvláštní funkci.

3.5 Moderní průmyslové skupiny mají celou škálu vzájemně propojených hospodářských funkcí (řízení řetězce tvorby hodnot a řetězce zásobování, organizace jednotlivých fází výroby, uplatnění nehmotných aktiv, např. know-how, patentů a ochranných známek atd.) za účelem podpory uvádění produkce na trh na základě strategie založené na systematických analýzách trhu. Lokalizace těchto jednotlivých hospodářských funkcí odpovídá struktuře celku, v němž oblast zdanění představuje jednu z proměnných.

3.6 V takto strukturované skupině je na místě analyzovat současně jak každou právní entitu zvlášť, tak skupinu jako celek. Skupina rozděluje hospodářské funkce každé ze svých entit podle hospodářských údajů týkajících se trhu, aby tak byla zajištěna účinnost a výnosnost celku. Členské státy oprávněně zdokonalují své daňové systémy, aby tak podpořily hospodářskou činnost. Podniky rovněž zcela oprávněně přistupují k daňovému zatížení stejně jako k jakékoli jiné funkci podniku.

3.7 Každá právní entita se řídí daňovým právem, které je platné v místě jejího sídla, a údaje týkající se zdanění jsou součástí struktury řízení celé skupiny stejně jako ostatní proměnné vztahující se k rozhodování.

3.8 Realita průmyslových skupin působících na trhu Unie je tedy velmi složitá. Spíše než hovořit o lokalizaci, delokalizaci nebo relokalizaci skupiny by bylo s ohledem na tuto realitu vhodnější přistoupit k funkční analýze průmyslové struktury a ke stanovení faktorů lokalizace působících na úrovni různých hospodářských funkcí, a to jak v jednom členském státě, tak i v rámci celé EU i mimo tento rámec. Některé hospodářské funkce se vyznačují větší mobilitou než jiné a pro lokalizaci některých mobilních funkcí je zdanění relevantnějším kritériem než pro lokalizaci jiných. Ačkoli je zjevné, že zdanění je jednou z proměnných vztahujících se k rozhodování, bylo by nesprávné přeceňovat význam zdanění při volbě lokalizace.

4. Rámec soutěže mezi členskými státy v oblasti zdanění podniků

4.1 Rámec daňové soutěže uvnitř Evropské unie v současné době tvoří tři řady opatření: — kodex chování a systém oznamování změn v daňových právních předpisech, které byly zavedeny v roce 1997 a vyvolaly aktivní diskusi na úrovni ministerstev financí s cílem zajistit, aby právní opatření nepodporovala škodlivou daňovou soutěž (odst. 4.2 až 4.4); — evropské právo hospodářské soutěže, zejména právní předpisy týkající se státních podpor, zamezující tomu, aby zavedení některých daňových systémů nebo použití daňového práva v konkrétních situacích umožňovalo některým podnikům využívat státních podpor, které jsou v rozporu s řádnou funkcí společného trhu (odst. 4.5 až 4.7); — většina členských států přijala zákonná opatření s cílem zabránit tomu, aby se vytvářely umělé a zneužívající struktury umožňující podnikům získání prospěchu ze zvýhodněných daňových režimů (odst. 4.8).

4.2 Právně nezávazný kodex chování zavazuje členské státy k dodržování zásad zdravé daňové soutěže. V důsledku tohoto procesu byl určen soubor právních a správních daňových opatření, která mají – nebo by mohla mít – výrazný dopad na lokalizaci hospodářských činností podniků uvnitř EU. Zúčastněné členské státy vyslovily souhlas se změnou těchto režimů tak, aby byly nejpozději v roce 2010 bez výjimky odstraněny prvky škodlivé daňové soutěže, a přijaly v tomto směru konkrétní závazky (16).

4.3 Výbor je spokojen s výsledky, které přinesl tento kodex chování, neboť odstraněním škodlivých daňových opatření (17) členské státy posilují zdravou daňovou soutěž uvnitř EU a přispívají k vytvoření vnitřního trhu. Výbor vybízí Komisi, aby v této iniciativě pokračovala rozšiřováním dosahu kodexu chování a prozkoumáním některých zvláštních daňových systémů, které byly zavedeny v posledních letech.

4.4 Souběžně byl zaveden komunikační systém pro diskusi mezi členskými státy a Komisí, aby prověřoval, zda jsou změny daňového práva v souladu s politikou Unie. Členské státy se zavázaly, že nebudou zavádět žádná nová daňová opatření, která by mohla poškodit zájmy Unie.

4.5 Již Římská smlouva obsahovala ustanovení, která zakazovala členským státům poskytovat podnikům podpory, a to i formou daňových výhod, která narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž v rámci společného trhu, a svěřila Komisi odpovědnost za zajištění dohledu a kontroly. Když v roce 1997 započala práce na kodexu chování, zmocnili ministři financí v radě Ecofin výslovně Komisi, aby pokračovala ve své činnosti v oblasti státních podpor a bránila daňovým právním předpisům členských států, které by byly v rozporu s výše uvedenými ustanoveními Smlouvy.

4.6 Během posledních deseti let Komise postupně posilovala svou činnost v této oblasti. Zahájila nejen proces upřesnění – v konzultaci s členskými státy –, v jehož rámci upřesnila kritéria, jimiž se řídí její činnost v celé řadě oblastí, ale zahájila i zvláštní řízení proti jednotlivým daňovým opatřením přijatým některými členskými státy.

4.7 Na rozdíl od kodexu chování, který má nezávaznou politickou povahu, je právo týkající se státních podpor právně závazné. Komise má vysokou autoritu a může zakázat, aby protiprávní podpora vstoupila v platnost, nařídit její změnu nebo dokonce donutit dotyčný členský stát ke zpětnému odebrání podpor neslučitelných se společným trhem, pokud nebyly oznámeny před svým zavedením. Podniky, kterým byla podpora určena, jsou v těchto případech povinny nahradit daňové výhody, které jim byly přiznány.

4.8 Ve většině členských států existují daňová ustanovení, jejichž cílem je boj proti daňovým únikům a proti přenášení činností na území s výhodnějším zdaněním. Všechny členské státy si přejí, aby jejich území bylo pro hospodářskou činnost zajímavé, přejí si vytvářet v souvislosti s těmito činnostmi daňové příjmy a vyhnout se přenášení daňového základu do zahraničí.

4.8.1 Přestože jsou přijatá daňová opatření v různých členských státech odlišná, je někdy sporné, zda jsou taková ustanovení slučitelná s vnitřním trhem a volným pohybem v rámci Unie, tedy zda je daňové právo uplatňované všemi členskými státy v souladu s právem Společenství. Soudní dvůr Evropských společenství měl příležitost upřesnit své stanovisko v této oblasti: taková ustanovení, jejichž cílem je boj proti daňovým únikům a proti převádění příjmů na území uplatňující výhodnější zdanění, jsou v zásadě neslučitelná se zásadou volného pohybu uvnitř EU; taková ustanovení mohou však být oprávněná pouze v případě, že jejich jediným cílem je přiměřený boj proti vytváření umělých a zneužívajících struktur.

4.9 Výbor soudí, že boj proti daňovým únikům musí být prioritou, a připomíná závěry svého nedávného stanoviska k této záležitosti (18).

4.10 Římská smlouva v článku 93 stanoví, že Rada „jednomyslně přijme ustanovení k harmonizaci právních předpisů týkajících se daní z obratu (…) v rozsahu, v jakém je tato harmonizace nezbytná pro vytvoření a fungování vnitřního trhu“.

4.11 Evropská komise zahájila několik zajímavých iniciativ s cílem završit vnitřní trh opatřeními týkajícími se zdanění podniků. Dne 3. května 2007 potvrdila, že pokračuje v práci směřující k zavedení společného konsolidovaného základu daně z příjmu právnických osob (CCCTB). Komisař pověřený oblastí daní zamýšlí předložit v první polovině roku 2008 návrh směrnice o uplatnění CCCTB s výhledem do roku 2010. Výbor sdílí přesvědčení Komise, že CCCTB může být prvořadým přínosem pro rozvoj vnitřního trhu, přestože znamená vyšší průhlednost a tedy i aktivnější daňovou soutěž. Výbor vybízí Komisi k dalšímu úsilí v této práci i přes složitost daných problémů. V současné fázi se však zdá předčasné komentovat tento návrh podrobněji, neboť Komise dosud nepředložila podrobný model stanovení společného konsolidovaného základu a zavedení konsolidovaného systému zdanění pro všech 27 členských států EU. Výbor však zvažuje některé otázky týkající se budoucnosti projektu zdaňování podniků CCCTB.

5. Úvahy a otázky Výboru k projektu společného konsolidovaného základu daně z příjmů právnických osob CCCTB

5.1 S ohledem na to, že CCCTB by mohl být pro členské státy volitelný (pravděpodobně na základě posílené spolupráce), přál by si Výbor, aby byl přijat co nejvyšším počtem států, byť přechodnými opatřeními.

5.2 Pokud by byl návrh CCCTB pro podniky volitelný, vedla by tato volba vlády účastnících se členských států k vypracování dvou systémů přiznávání a zdanění. Je možné o něčem takovém uvažovat v době, kdy většina členských států zkoumá možnosti vyšší účinnosti veřejné služby?

5.3 Pokud na systém CCCTB nepřistoupí nadnárodní společnosti, nebude hrozit nerovnost v zacházení (formality, účetní a daňový režim) mezi podniky v rámci stejného členského státu podporujícího nasazení CCCTB?

5.4 S ohledem na dva předchozí odstavce: nebylo by vhodné usilovat o postupné zavedení jediného systému vztahujícího se na všechny poplatníky v daném členském státu?

5.5 Má-li projekt CCCTB přinést vyšší transparentnost, měl by být společný daňový základ svěřen nadnárodní instanci?

5.6 V projektu CCCTB se rozdíly zdanění skryté ve výpočtu základu daně promítnou do sazeb členských států, které se rozhodnou pro CCCTB. Nepovede používání společného základu ke zvětšení rozptylu (přinejmenším nominálních) sazeb? Je zde nebezpečí oživení daňové soutěže v nastavení sazeb. Studie Komise (2001) ukázala, že rozptyl nominálních sazeb byl hlavní příčinou pokřivení trhu souvisejících s daňovou soutěží.

5.7 Pokud mezi členskými státy, které se rozhodnou pro CCCTB, mají zůstat zachovány rozdíly v sazbě zdanění (v rozporu s nedávno započatým úsilím o jejich sblížení), nebo se tyto rozdíly mají dokonce prohloubit, neměla by se pro tyto státy stanovit minimální sazba? Tato sazba by například mohla být situována těsně pod sazbou stanovenou v nových členských státech. Ve vztahu k importu zahraničního kapitálu by se situace v těchto zemích nezměnila. Pokud se týče ostatních členských států, mohly by stanovit vyšší daňovou sazbu, aniž by se musely obávat vnější daňové politiky, která by byla příliš agresivní ve vztahu k jejich hospodářskému kapitálu.

V Bruselu dne 13. prosince 2007 předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Dimitris DIMITRIADIS

(1) O daňovou soutěž se jedná tehdy, když jedna správa (státní, regionální nebo místní) svými rozhodnutími přímo ovlivňuje možnosti jiných správ a tržní mechanismy nepostačují k regulaci tohoto působení; (podle OECD, podrobněji v příloze 1).

(2) Škodlivá daňová opatření jsou obecně definována kodexem chování pro zdanění společností takto: „opatření, která ovlivňují nebo mohou ovlivňovat významným způsobem umístění obchodní činnosti ve Společenství“. Kodex dále definuje „potenciálně škodlivá opatření“ jako „opatření umožňující významně nižší efektivní úroveň zdanění, včetně nulového, než jsou obecně uplatňované úrovně v dotčených členských státech“.

(srov. http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/company_tax/harmful_tax_practices/index_en.htm).

(3) Úř. věst. C 93, 27.4.2007.

(4) Dvojí nezdanění může být způsobeno tím, že daňové systémy členských států nejsou koordinovány. „Nesoulad může vzniknout rovněž např. ve vztahu ke kvalifikování dluhu a vlastního kapitálu ze strany členských států. Jeden členský stát může považovat transakci za vklad vlastního kapitálu místo za úvěr, a proto nepovažuje příjem z kapitálu za zdanitelný, zatímco jiný členský stát může považovat úvěr za dluh a povolit společnosti platící úroky odpočet zaplacených úroků. To může vést k odpočtu v jednom členském státě bez odpovídajícího zdanění v jiném členském státě. Další oblast se týká využívání hybridních subjektů, tj. subjektů, které jsou jedním státem považovány za právnickou osobu (neprůhlednou) a jiným členským státem za osobu jinou než právnickou (transparentní); tento rozdíl v posouzení ze strany členských států může vést k dvojímu osvobození nebo k dvojím odpočtům.“ (Zdroj: Sdělení Komise Koordinace systémů přímých daní členských států na vnitřním trhu, KOM(2006) 823 v konečném znění, odst. 3).

(5) Stanovisko ke sdělení Komise o nezbytnosti rozvíjet koordinovanou strategii s cílem zlepšit boj proti daňovým únikům (Úř. věst. C 161, 13.7.2007, s. 8).

(6) Viz http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/company_tax/harmful_tax_practices/index_en.htm#code_conduct. Srov. též příloha 4.

(7) Srov. nedávné sdělení Komise nazvané „Provádění programu Společenství pro vyšší růst a zaměstnanost a lepší konkurenceschopnost podniků v EU: další pokrok dosažený během roku 2006 a další kroky směrem k návrhu společného konsolidovaného základu daně z příjmů právnických osob (CCCTB)“, (KOM(2007) 223 v konečném znění ze dne 2.5.2007).

(8) ECO/165 – CESE 241/2006, Úř. věst. C 88, 11.4.2006.

(9) Srov. stanovisko Výboru „Vývoj hodnotových a zásobovacích řetězců v evropském a světovém kontextu“ (CCMI/037 – Úř. věst. C 168, 20.7.2007, s. 1).

(10) Zdroj: OECD, „Statistiky veřejných příjmů 1965–2005, ročník 2006“. Údaje se vztahují k evropské patnáctce.

(11) Nominální daňová sazba je sazba stanovená zákonem.

Efektivní daňová sazba je částka daně, kterou jednotlivec nebo společnost zaplatí se započtením všech dalších vládních daňových kompenzací nebo plateb, vydělená celkovým příjmem nebo zdanitelným příjmem.

Implicitní daňové sazby se definují pro jednotlivé funkce ekonomiky. Počítají se jako poměr celkových daňových příjmů dané kategorie (spotřeba, práce a kapitál) k ukazateli potenciálního daňového základu definovaného s využitím účtů produkce a příjmů státního rozpočtu.

Celková implicitní sazba zdanění kapitálu se počítá jako poměr součtu celkového výnosu ze všech daní z kapitálu k veškerým (v zásadě) potenciálně zdanitelných kapitálových a obchodních příjmů v ekonomice. Představuje průměrné daňové zatížení připadající na kapitálové příjmy.

(Zdroj výše uvedených definic: Evropská komise, GŘ TAXUD – Structures of the taxation systems in the European Union: 1995–2004, Evropská komise.)

Přílohy 2 a 3 uvádějí srovnávací tabulky pro země EU. Jsou zde porovnány nominální sazby a implicitní sazby zdanění kapitálu. Pro rozdílnou metodiku výpočtu efektivní daňové sazby není možné zpracovat jejich srovnání v tabulce.

(12) Zdroj: Evropská komise, Structures of the taxation systems in the European Union: 1995–2004, s. 83 (doc. TAXUD E4/2006/DOC/3201). Údaje o Bulharsku ani Rumunsku nejsou zatím disponibilní.

(13) Pro přesnější metodologickou analýzu, jakož i pro podrobnější přehled údajů srov. op. cit., s. 84–87.

(14) Pokud jde o Německo a Irsko, výše uvedený paradox se zdá být doložen ještě dalším ukazatelem. Daň z kapitálu představuje totiž 15 % celkového daňového zatížení v Německu, zatímco v případě Irska je to 28 % (zdroj: Structures of the taxation systems in the EU, 1995–2004, Evropská komise, tabulka C.3_T).

(15) V rámci tohoto stanoviska nebude možné analyzovat tyto údaje pro každý členský stát a hledat pro každý členský stát přesná vysvětlení, ani shromažďovat statistické ukazatele na základě jiných údajů.

(16) Pro některé režimy byla přijata lhůta do roku 2016.

(17) Definici uvádí poznámka 2.

(18) Stanovisko ke sdělení Komise o nezbytnosti rozvíjet koordinovanou strategii s cílem zlepšit boj proti daňovým únikům (ECO/187 – Úř. věst. C 161, 13.7.2007, s. 8).