Návrhy Komise byly projednávány v Radě Pracovní skupinou pro otázky občanského práva (majetkové poměry v manželství a majetkové důsledky registrovaného partnerství) do konce roku 2014. V prosinci 2014 Rada rozhodla o poskytnutí lhůty na rozmyšlenou těm členským státům, u nichž přetrvávaly obtíže; tato lhůta by však neměla přesáhnout jeden rok. Na zasedání dne 3. prosince 2015 dospěla Rada k závěru, že pro přijetí návrhů nařízení o majetkových poměrech v manželství a majetkových důsledcích registrovaného partnerství není možné dosáhnout jednomyslnosti, a cílů spolupráce v této oblasti tudíž nelze dosáhnout v přiměřené lhůtě Unií jako celkem. Rada rovněž konstatovala, že několik členských států vyjádřilo ochotu kladně posoudit navázání posílené spolupráce v záležitostech, na něž se návrhy vztahují.

Přijetí evropských právních předpisů týkajících se majetkových poměrů v manželství patřilo k prioritám Vídeňského akčního plánu z roku 1998. Program vzájemného uznávání rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, přijatý Radou dne 30. listopadu 2000, stanovil vytvoření nástroje, jenž by se zabýval příslušností, uznáváním a výkonem soudních rozhodnutí v oblasti „úpravy majetkových vztahů mezi manželi a majetkových důsledků rozluky nesezdaných partnerů“. Haagský program, který byl přijat Evropskou radou ve dnech 4. a 5. listopadu 2004, stanovil za hlavní prioritu provádění programu vzájemného uznávání a vyzval Komisi, aby předložila zelenou knihu o „kolizním právu v oblasti úpravy majetkových poměrů v manželství, zabývající se otázkou soudní příslušnosti a vzájemného uznávání“, a zdůraznil, že je nezbytné přijmout právní úpravu do roku 2011.

K dosažení právní jistoty a předvídatelnosti jsou zapotřebí jasná a jednotná pravidla, což vyžaduje, aby měl právní předpis podobu nařízení. Navrhovaná pravidla pro příslušnost, rozhodné právo a volný pohyb rozhodnutí jsou stanovena jasně a podrobně a nevyžadují provedení ve vnitrostátním právu. Pokud by členské státy mohly s ohledem na provádění těchto pravidel jednat dle uvážení, byly by cíle právní jistoty a předvídatelnosti ohroženy.

Návrh by též v EU zlepšil přístup občanů ke spravedlnosti, a to zejména v případě sezdaných párů. Usnadnil by provádění článku 47 listiny, který zaručuje právo na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces. Stanovením objektivních kritérií pro určení příslušného soudu se lze vyhnout souběžným řízením a ukvapeným odvoláním podaným nejaktivnější stranou.

Návrh je v souladu se zásadou proporcionality, neboť se omezuje výhradně na to, co je nezbytné pro dosažení jeho cílů. Nesnaží se harmonizovat hmotné právo členských států týkající se majetkových poměrů v manželství a neovlivňuje způsob, jakým je vypořádání majetkových poměrů v manželství členskými státy zdaněno. Návrh nebude mít za následek žádnou finanční či administrativní zátěž občanů a další zatížení vnitrostátních orgánů bude pouze velmi omezené.

Cílů návrhu může být dosaženo pouze přijetím společných pravidel ve věcech majetkových poměrů v manželství, která musí být jednotná ve všech zúčastněných členských státech, aby občanům zajistila právní jistotu a předvídatelnost. Jednostranné opatření členských států by tak bránilo dosažení tohoto cíle. V této oblasti existují dvě mezinárodní úmluvy Haagské konference o mezinárodním právu soukromém, a to úmluva ze dne 17. července 1905 o kolizních normách týkajících se dopadů manželství na práva a povinnosti manželů v jejich osobním vztahu a na majetek manželů a úmluva ze dne 14. března 1978 o rozhodném právu pro majetkové poměry v manželství. Tyto úmluvy však byly ratifikovány pouze třemi členskými státy a nepřinášejí potřebná řešení celé škály problémů, jimiž se tento návrh zabývá, jak vyplynulo z posouzení dopadů a veřejných slyšení. Vzhledem k povaze a rozsahu problémů, s nimiž se občané Unie setkávají, lze cílů návrhu dosáhnout pouze na úrovni Unie.

Z oblasti působnosti nařízení jsou rovněž vyloučeny požadavky na zapsání do katastru nemovitostí a účinky zapsání nebo nezapsání do tohoto katastru.

Nemovitý majetek zaujímá v majetku párů zvláštní místo a jednou z možností by bývalo postoupit tuto oblast právu státu, v němž se nachází (lex situs), což by vedlo k rozdělení práva rozhodného pro majetkové poměry v manželství. Toto řešení však přináší řadu problémů, zejména při vypořádání majetkových poměrů v manželství, protože by nežádoucím způsobem narušilo jednotu úpravy majetkových poměrů v manželství (zatímco u pasiv by byla zachována) a vedlo k uplatnění různého práva pro různé části majetku manželů. Nařízení tudíž stanoví, že rozhodné právo pro majetkové poměry v manželství – ať už bylo zvoleno manželi nebo, pokud tak neučinili, určeno podle jiných ustanovení – se použije na celý majetek manželů, movitý či nemovitý, ať se nachází kdekoli.

Nařízení navrhuje jednotný režim: veškerý majetek manželů, bez ohledu na jeho povahu (movitý či nemovitý) a místo, kde se nachází, by podléhal témuž právu, a to konkrétně právu rozhodnému pro majetkové poměry v manželství.

Ve výjimečných případech se příslušný soud členského státu může prohlásit za nepříslušný, pakliže vnitrostátní právo daného členského státu dotčené manželství neuznává. Aby byl v takových případech zajištěn přístup manželů ke spravedlnosti, mohou se dohodnout, že řízení budou rozhodovat soudy členského státu, jehož právo se použije na majetkové poměry v manželství, nebo soudy členského státu, kde bylo manželství uzavřeno. V ostatních případech by se členský stát, jehož soudy by měly v dané věci rozhodovat, určil podle kritérií stanovených v článku 6.

V takových případech by článek 7 manželům za účelem zvýšení předvídatelnosti a jejich svobodné volby rovněž umožňoval, aby se dohodli, že soudy, které by měly projednávat věci jejich majetkových poměrů, budou soudy členského státu, jehož právo se použije na majetkové poměry v manželství, nebo soudy členského státu, kde bylo manželství uzavřeno.

Článek 6 stanoví pravidla pro příslušnost, jež by se uplatnila v případech, kdy věci majetkových poměrů v manželství nemají vazbu na řízení ve věcech dědictví ani rozvodu, rozluky či prohlášení manželství za neplatné (například v situacích, kdy manželé chtějí své majetkové poměry v manželství změnit). Členský stát, jehož soudy jsou příslušné pro řízení ve věcech majetkových poměrů v manželství, by se určoval podle seznamu hierarchicky seřazených hraničních určovatelů.

K aktům orgánů, které vykonávají své funkce na základě zmocnění v souladu s definicí soudu uvedenou v článku 3 tohoto nařízení, by se přistupovalo jako k rozhodnutím soudu, a vztahovala by se tak na ně ustanovení této kapitoly týkající se uznávání a výkonu.

Jak bylo vysvětleno výše, je toto nařízení prvním krokem v oblasti úpravy majetkových poměrů v manželství a týká se rodinného práva (viz bod 3.1). Vzhledem k specifickým okolnostem je volný pohyb rozhodnutí podmíněn řízením o prohlášení vykonatelnosti. Jako v jiných oblastech by se nicméně mohlo později uvažovat o zrušení mezitímních řízení (prohlášení vykonatelnosti), poté co bude zhodnoceno uplatňování pravidel obsažených v tomto nařízení a vývoj justiční spolupráce ve věcech majetkových poměrů v manželství a v souvisejících oblastech, zejména nařízení Brusel IIa.

Navrhovaná pravidla pro uznávání a výkon rozhodnutí jsou v souladu s pravidly uvedenými v nařízení č. 650/2012 pro dědictví. Odkazují proto na řízení o prohlášení vykonatelnosti stanovené v uvedeném nařízení. To znamená, že veškerá rozhodnutí jednoho členského státu by byla bez jakéhokoli zvláštního řízení uznána v jiných členských státech a navrhovatelé by za účelem výkonu rozhodnutí v jiném členském státě museli v daném členském státě výkonu postupovat jednotně pro získání prohlášení vykonatelnosti. Toto řízení je jednostranné a v první fázi se omezuje na přezkum dokumentů. Až v pozdější fázi, pokud odpůrce podá námitku, přistoupí soudce k přezkoumání možných důvodů k zamítnutí. To poskytuje odpovídající ochranu práv odpůrců.

Nařízení uvádí výčet některých záležitostí, jež by upravovalo právo rozhodné pro majetkové poměry v manželství. K těmto záležitostem se řadí vypořádání majetku a rovněž účinky majetkových poměrů v manželství na vztahy mezi jedním z manželů a třetí osobou. Za účelem ochrany práv třetích osob však nařízení stanoví, že žádný z manželů se v rámci sporu nemůže dovolávat rozhodného práva vůči třetí osobě, s výjimkou případů, kdy tato třetí osoba o existenci takového práva rozhodného pro majetkové poměry v manželství věděla nebo vědět měla. Nařízení určuje případy, v nichž se má za to, že třetí osoba o existenci rozhodného práva upravujícího majetkové poměry v manželství věděla nebo vědět měla.

Pakliže si manželé právo rozhodné pro majetkové poměry v manželství nezvolí, je důležité, aby v zúčastněných členských státech existovala společná pravidla pro určení rozhodného práva v případě, že manželé tuto volbu neučinili. K určení rozhodného práva by sloužil seznam hierarchicky použitelných objektivních hraničních určovatelů, který by zaručoval předvídatelnost pro manžele i pro třetí osoby. Tato kritéria byla navržena tak, aby zachovávala soulad mezi reálným životem páru, zejména pokud jde o stanovení prvního společného obvyklého bydliště, a potřebou snadno určit právo rozhodné pro jejich majetkové poměry v manželství. Ve výjimečných případech se však může jeden z manželů obrátit na soud se žádostí o to, aby rozhodným právem bylo právo státu, v němž měli manželé své poslední společné obvyklé bydliště.

Aby změna práva rozhodného pro majetkové poměry v manželství neměla na manžele nežádoucí dopad, působí taková změna pouze do budoucna, ledaže by se manželé rozhodli, aby měla zpětnou účinnost.

Možná je pouze dobrovolná změna rozhodného práva. V zájmu vyloučení právní nejistoty neumožňuje nařízení žádnou automatickou změnu rozhodného práva, aniž by s takovou změnou strany vyjádřily souhlas anebo aniž by byly informovány.

(25)Toto nařízení by však mělo umožnit přizpůsobení neznámého věcného práva nejbližšímu rovnocennému věcnému právu podle práva tohoto jiného členského státu, aby měli manželé možnost v jiném členském státě vykonávat práva, jež jim vznikla nebo jež na ně přešla v rámci majetkových poměrů v manželství. V kontextu tohoto přizpůsobení je třeba zohlednit účel a zájmy sledované příslušným věcným právem a účinky s tímto právem spojené. Pro účely určení nejbližšího rovnocenného věcného práva v rámci vlastního právního řádu se lze obrátit na orgány nebo příslušné osoby státu, jehož právo je rozhodné pro majetkové poměry v manželství, se žádostí o další informace o povaze a účincích daného práva. Za tímto účelem by mohly být využívány stávající sítě v oblasti justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech, jakož i veškeré další dostupné prostředky usnadňující porozumění cizímu právu.

(24)Toto nařízení by mělo umožňovat vznik nebo přechod práva k nemovitému nebo movitému majetku vyplývající z majetkových poměrů v manželství podle práva rozhodného pro majetkové poměry v manželství. Nemělo by však mít dopad na omezený počet („numerus clausus“) věcných práv podle vnitrostátního práva některých členských států. Členský stát by neměl mít povinnost uznat věcné právo ve vztahu k majetku, který se nachází na jeho území, pokud jeho právní řád příslušné věcné právo nezná.

(23)Otázky nároků na převod nebo úpravu práv mezi manželi na starobní nebo invalidní důchod, bez ohledu na jejich povahu, která vznikla v průběhu manželství a nevedla k důchodovému příjmu v průběhu tohoto manželství, by měly zůstat vyloučeny z oblasti působnosti tohoto nařízení, přičemž jsou zohledněny konkrétní systémy existující v členských státech. Tato výjimka by však měla být vykládána restriktivně. Tímto nařízením by se tudíž měla řídit zejména otázka klasifikace důchodových příjmů, částek, které již byly jednomu z manželů vyplaceny v průběhu manželství, a případného vyrovnání, jež by bylo poskytnuto v případě důchodu nabytého za použití prostředků ze společného jmění.

(20)Toto nařízení by se tak nemělo uplatňovat na otázky obecné právní způsobilosti manželů; toto vyloučení by se však nemělo týkat zvláštních práv a pravomocí jednoho nebo obou manželů ohledně majetku, a to jak mezi nimi navzájem, tak vůči třetím osobám, neboť tato práva a tyto pravomoci by měly spadat do oblasti působnosti tohoto nařízení.

(19)Za účelem jednoznačnosti by z oblasti působnosti tohoto nařízení měla být výslovně vyloučena řada otázek, jež by bylo možné považovat za otázky související s majetkovými poměry v manželství.

(18)Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny občanskoprávní aspekty majetkových poměrů v manželství, pokud jde o každodenní správu majetku manželů a jejich majetkové vypořádání, způsobené zejména rozlukou manželů či úmrtím jednoho z nich. Pro účely tohoto nařízení by měl být pojem „majetkové poměry v manželství“ vykládán jako samostatný pojem a měl by zahrnovat nejen pravidla, od nichž se manželé nemohou odchýlit, nýbrž i jakákoli nepovinná pravidla, která mohou manželé mezi sebou dohodnout podle rozhodného práva, jakož i jakákoli dispozitivní pravidla rozhodného práva. Zahrnuje nejen majetkové uspořádání konkrétně a výlučně upravené některými vnitrostátními právními systémy v případě manželství, ale i jakékoli majetkové vztahy, mezi manželi i v jejich vztazích se třetími osobami, vyplývající přímo z manželského vztahu nebo z jeho ukončení.

(13)Podle čl. 328 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie je posílená spolupráce při navázání otevřena všem členským státům, s výhradou dodržení případných podmínek účasti stanovených povolujícím rozhodnutím. Je jim rovněž otevřená kdykoli, s výhradou dodržení, kromě uvedených podmínek účasti, aktů již přijatých v jejím rámci. Komise a členské státy účastnící se posílené spolupráce dbají na to, aby podporovaly účast co největšího počtu členských států. Toto nařízení by mělo být závazné v celém rozsahu a přímo použitelné pouze v zúčastněných členských státech v souladu se Smlouvami.

(26)Přizpůsobení neznámých věcných práv, jak je výslovně stanoveno v tomto nařízení, by nemělo bránit jiným formám přizpůsobení v souvislosti s uplatňováním tohoto nařízení.

(27)Požadavky pro zápis práva k nemovitému či movitému majetku do příslušného rejstříku by měly být z oblasti působnosti tohoto nařízení vyloučeny. Proto by mělo právo členského státu, kde je rejstřík veden (pro nemovitý majetek lex rei sitae), určovat, za jakých právních podmínek a jakým způsobem je zápis prováděn a které orgány, jako například rejstříky nemovitostí nebo notáři, jsou oprávněny kontrolovat, že všechny podmínky jsou splněny a že předložené dokumenty jsou dostatečné nebo že obsahují nezbytné informace. Příslušné orgány mohou především ověřovat, že právo jednoho z manželů k majetku, jež je v dokumentu předkládaném pro účely zápisu uvedeno, je právem, které je jako takové v rejstříku zapsáno nebo které je jinak prokázáno v souladu s právem členského státu, v němž je rejstřík veden. V zájmu zabránění zdvojování dokumentů by orgány provádějící zápis měly přijímat dokumenty vyhotovené příslušnými orgány v jiném členském státě, jejichž zasílání je upraveno tímto nařízením. To by však nemělo bránit tomu, aby orgány podílející se na zápisu mohly vyzvat osobu, která podává žádost o zápis, k poskytnutí doplňujících informací či předložení dokumentů, které jsou vyžadovány právními předpisy členského státu, v němž je rejstřík veden, například informací nebo dokumentů týkajících se hrazení daní. Příslušný orgán může osobě podávající žádost o zápis sdělit způsob, jak chybějící informace či dokumenty poskytnout.

(28)Účinky zápisu práva do rejstříku by rovněž měly být vyloučeny z oblasti působnosti tohoto nařízení. Skutečnost, zda má zápis například deklaratorní nebo konstitutivní účinek, by tudíž měla být stanovena právem členského státu, v němž je rejstřík veden. Pokud tedy například podle práva členského státu, v němž je rejstřík veden, musí být nabytí práva k nemovitému majetku zapsáno do rejstříku, aby byl zajištěn účinek erga omnes nebo byly ochráněny právní úkony, měl by se okamžik takového nabytí řídit právem tohoto členského státu.

(29)Toto nařízení by mělo respektovat jednotlivé systémy zabývající se otázkami majetkových poměrů v manželství, jež se uplatňují v členských státech. Pro účely tohoto nařízení by proto měl být pojem „soud“ vykládán široce tak, aby zahrnoval nejen soudy v pravém slova smyslu vykonávající soudní funkce, ale také například notáře v některých členských státech, kteří v určitých věcech majetkových poměrů v manželství vykonávají soudní funkce stejně jako soudy, a notáře a právní odborníky, kteří v některých členských státech vykonávají v konkrétních věcech majetkových poměrů v manželství soudní funkce na základě zmocnění soudu. Všechny soudy ve smyslu tohoto nařízení by měly být vázány pravidly příslušnosti, která jsou v něm stanovena. Naproti tomu by pojem „soud“ neměl zahrnovat nesoudní orgány členských států, které mají podle vnitrostátních právních předpisů pravomoc jednat ve věcech majetkových poměrů v manželství, jako jsou například notáři ve většině členských států, v nichž v souladu s běžnou praxí nevykonávají soudní funkce.

(30)Toto nařízení by mělo umožnit, aby všichni notáři, kteří mají pravomoc jednat v členských státech ve věcech majetkových poměrů v manželství, mohli tuto pravomoc vykonávat. Otázka, zda jsou notáři v konkrétním členském státě vázáni pravidly pro určení příslušnosti stanovenými v tomto nařízení, by měla záviset na tom, zda se na ně pro účely tohoto nařízení vztahuje pojem „soud“.

(31)Rozhodnutí vydaná notáři ve věcech majetkových poměrů v manželství v členských státech by měla být zasílána podle tohoto nařízení. Pokud notáři vykonávají soudní funkce, jsou vázáni pravidly pro určení příslušnosti a jimi vydaná rozhodnutí by měla být zasílána v souladu s ustanoveními o uznávání, vykonatelnosti a výkonu rozhodnutí. Pokud notáři nevykonávají soudní funkce, nejsou pravidly pro určení příslušnosti vázáni a jimi vydané veřejné listiny by měly být zasílány v souladu s ustanoveními o veřejných listinách.

(32)S ohledem na rostoucí mobilitu párů během jejich manželství a s cílem usnadnit řádný výkon spravedlnosti by pravidla pro určení příslušnosti uvedená v tomto nařízení měla občanům dát možnost, aby jejich různá spolu související řízení projednávaly soudy téhož členského státu. Za tímto účelem by nařízení mělo usilovat o soustředění příslušnosti ve věcech majetkových poměrů v manželství v členském státě, jehož soudy se zabývají vypořádáním dědictví jednoho z manželů nebo rozvodem, rozlukou či prohlášením manželství za neplatné v souladu s nařízením (EU) č. 650/2012 nebo nařízením Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000.

(33)Toto nařízení by mělo stanovit, že pokud je u soudu členského státu zahájeno řízení ve věci dědictví jednoho z manželů podle nařízení (EU) č. 650/2012, soudy tohoto státu by měly být příslušné pro rozhodnutí ve věcech majetkových poměrů v manželství spojených s uvedeným případem dědictví.

(34)Podobně by se otázkami majetkových poměrů v manželství vyvolanými v souvislosti s řízením zahájeným u soudu členského státu, u nějž bylo zahájeno řízení ohledně žádosti o rozvod, rozluku či prohlášení manželství za neplatné podle nařízení (ES) č. 2201/2003, měly zabývat soudy tohoto členského státu, ledaže může být pravomoc pro rozhodnutí o rozvodu, rozluce nebo prohlášení manželství za neplatné založena pouze na zvláštních důvodech pro příslušnost. V takových případech by neměla být koncentrace příslušnosti umožněna bez souhlasu obou manželů.

(35)V případech, kdy věci majetkových poměrů v manželství nesouvisejí s řízením zahájeným u soudu členského státu ve věci dědictví jednoho z manželů nebo rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné, by mělo toto nařízení stanovit řadu hraničních určovatelů pro účely určení příslušnosti, počínající místem obvyklého bydliště manželů v době zahájení řízení u soudu. Tyto hraniční určovatele jsou stanoveny s ohledem na rostoucí mobilitu občanů a za účelem zajištění toho, aby mezi manželi a členským státem, v němž je příslušnost vykonávána, existovala skutečná vazba.

(36)Aby byla zvýšena právní jistota, předvídatelnost a smluvní volnost stran, mělo by toto nařízení za určitých okolností stranám umožnit, aby uzavřely dohodu o volbě soudu ve prospěch soudů členského státu rozhodného práva nebo soudů členského státu uzavření manželství.

(37)Pro účely uplatňování tohoto nařízení a s cílem obsáhnout všechny možné situace by členským státem uzavření manželství měl být členský stát, před jehož orgány bylo manželství uzavřeno.

(38)Soudy členského státu mohou rozhodnout, že podle norem mezinárodního práva soukromého uplatňovaných v jejich státě nelze dané manželství uznat pro účely řízení ve věci majetkových poměrů v manželství. V takovém případě mohou mít soudy výjimečně zapotřebí se prohlásit za nepříslušné podle tohoto nařízení. Soudy musí jednat rychle a dotčené straně řízení by mělo být umožněno předložit věc v kterémkoli jiném členském státě, v němž existuje hraniční určovatel stanovící příslušnost, bez ohledu na pořadí těchto kritérií příslušnosti, přičemž by se zároveň respektovala smluvní volnost stran. Soud, u něhož bylo řízení zahájeno po prohlášení nepříslušnosti, s výjimkou soudů členského státu uzavření manželství, může mít rovněž ve výjimečných případech zapotřebí se prohlásit za nepříslušný za stejných podmínek. Kombinace různých pravidel pro určení příslušnosti by však měla zajistit, aby strany měly možnost zahájit řízení u soudů členského státu, který přijme soudní příslušnost pro účely uplatnění jejich majetkových poměrů v manželství.

(39)Toto nařízení by nemělo bránit stranám ve smírném vypořádání majetkových poměrů v manželství mimo soud, například před notářem v členském státě, který si zvolí, je-li to podle práva uvedeného členského státu možné. Tak by tomu mělo být i v případě, že právem rozhodným pro majetkové poměry v manželství není právo uvedeného členského státu.

(40)V zájmu zajištění toho, aby soudy všech členských států mohly ze stejných důvodů vykonávat příslušnost ve vztahu k majetkovým poměrům v manželství manželů, by v tomto nařízení měl být uveden taxativní výčet důvodů, na nichž je možno založit podpůrnou příslušnost.

(41)Zejména v zájmu napravení případů odepření spravedlnosti by toto nařízení mělo stanovit forum necessitatis, jež by soudu některého členského státu ve výjimečných případech umožnilo rozhodnout o majetkových poměrech v manželství s úzkou vazbou ke třetímu státu. Takový výjimečný případ může nastat, jestliže se ukáže, že řízení v příslušném třetím státě není možné, například z důvodu občanské války, nebo pokud nelze od jednoho z manželů rozumně očekávat, že v tomto státě podá návrh nebo povede řízení. Příslušnost založená na foru necessitatis by však měla být uplatněna pouze za předpokladu, že případ vykazuje dostatečnou vazbu na členský stát, u jehož soudu bylo zahájeno řízení.

(42)V zájmu hladkého fungování spravedlnosti by v různých členských státech neměla být vydávána vzájemně neslučitelná rozhodnutí. Za tímto účelem by toto nařízení mělo stanovit obecná procesní pravidla podobná těm, jež jsou obsažena v jiných nástrojích Unie v oblasti justiční spolupráce v občanských věcech. Jedním z těchto procesních pravidel je pravidlo litispendence, jež se uplatní, pokud bude stejná věc týkající se majetkových poměrů v manželství předložena různým soudům v různých členských státech. Toto pravidlo tedy určí, který soud by měl danou věc týkající se majetkových poměrů v manželství projednat.

(43)Aby občané mohli za úplné právní jistoty využívat výhod vnitřního trhu, mělo by toto nařízení umožnit manželům, aby předem věděli, jaké právo se na jejich majetkové poměry v manželství použije. V zájmu zamezení protichůdným výsledkům by proto měly být zavedeny harmonizované kolizní normy. Hlavní pravidlo by mělo zajistit, že se majetkové poměry v manželství budou řídit předvídatelným právem, s nímž má úzkou vazbu. Z důvodu právní jistoty a s cílem zamezit fragmentaci majetkových poměrů v manželství by se právem rozhodným pro majetkové poměry v manželství měly řídit tyto poměry jako celek, tedy veškerý majetek, na který se tyto poměry vztahují, bez ohledu na povahu majetku a bez ohledu na to, zda se nachází v jiném členském státě nebo ve třetím státě.

(44)Právo určené tímto nařízením by se mělo použít, i když není právem členského státu.

(45)Aby byla manželům usnadněna správa jejich majetku, mělo by jim toto nařízení umožnit, aby si jako právo rozhodné pro své majetkové poměry v manželství, bez ohledu na povahu majetku nebo místo, kde se nachází, zvolili to právo, k němuž mají úzkou vazbu z důvodu svého obvyklého bydliště nebo státní příslušnosti. Tato volba může být učiněna kdykoli, před uzavřením manželství, v době jeho uzavření či průběhu tohoto manželství.