[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 14.9.2006 KOM(2006) 496 v konečném znění ZPRÁVA KOMISE RADĚ, EVROPSKÉMU PARLAMENTU A EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU Třetí zpráva o uplatňování směrnice Rady o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (85/374/EHS ze dne 25. července 1985 ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/34/ES ze dne 10. května 1999) ZPRÁVA KOMISE RADě, EVROPSKÉMU PARLAMENTU A EVROPSKÉMU HOSPODÁřSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU Třetí zpráva o uplatňování směrnice Rady o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (85/374/EHS ze dne 25. července 1985 ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/34/ES ze dne 10. května 1999) (Text s významem pro EHP) OBSAH 1. ÚVOD 4 2. SOUVISLOSTI 4 3. UPLATŇOVÁNÍ SMĚRNICE 85/374/EHS BĚHEM LET 2001 – 2006 5 3.1. Usnesení Rady ze dne 19. prosince 2002 o změně směrnice o odpovědnosti za vadné výrobky 5 3.2. Lovellsova zpráva (zveřejněná v roce 2003) 6 3.3. Zpráva Fondazione Rosselli (zveřejněná v roce 2004) 6 3.4. Závěry schůze s pracovními skupinami (2003/2004) a závěry získané z dotazníku připraveného Evropskou komisí (2005/2006) 7 3.5. Rozsudky Soudního dvora 8 4. DALŠÍ PRÁCE 8 5. ZÁVĚR 11 1. ÚVOD V souladu s článkem 21 směrnice 85/374[1] (dále jen „směrnice“) musí Komise pravidelně přezkoumávat účinnost právního rámce odpovědnosti za vadné výrobky. První zpráva (KOM(1995) 617) byla předložena v roce 1995. V rámci zelené knihy o odpovědnosti za vady výrobků, která byla přijata v červenci 1999 (KOM(1999) 396 v konečném znění), byl zahájen druhý přezkum, na jehož základě byla dne 31. ledna 2001 zveřejněna druhá zpráva (KOM(2000) 893 v konečném znění). Tato třetí zpráva zohledňuje výsledky dvou posledních studií provedených pro Evropskou komisi[2], výsledek setkání se zúčastněnými stranami a odpovědi těchto stran na dotazník zaslaný na konci roku 2005. Podle požadavku usnesení Rady ze dne 19. prosince 2002 o změně směrnice o odpovědnosti za vadné výrobky (2003/C 26/02) se tato zpráva zabývá i otázku odpovědnosti dodavatele. Celkově zpráva prokáže, že směrnice funguje celkem uspokojivým způsobem a že v současné době nejsou potřebné žádné změny. Rovněž, že existují určité okolnosti, v rámci kterých uplatňování vnitrostátních právních předpisů vede k různým výsledkům, ale neovlivňuje fungování vnitřního trhu. Tyto okolnosti bude Evropská komise nadále podrobně sledovat. 2. SOUVISLOSTI V roce 1985 byla směrnicí 85/374/EHS o odpovědnosti za vadné výrobky zavedena ve Společenství zásada odpovědnosti bez zavinění. Podle ní musí každý výrobce vadné movité věci nahradit jakoukoli škodu způsobenou na fyzickém zdraví nebo majetku jednotlivců, a to nezávisle na tom, zda došlo k zanedbání na straně výrobce nebo ne. Směrnice 99/34/ES rozšířila působnost tohoto druhu odpovědnosti za vadné výrobky na nezpracované prvotní zemědělské produkty. Tento právní předpis se vztahuje na všechny výrobky, které jsou uváděny na trh v Evropském hospodářském prostoru, a přímo se týká jak spotřebitelů, tak i výrobců. Vyváženým rozložením rizika mezi tyto dvě skupiny má tento právní předpis za úkol sjednotit zájmy spotřebitelů s politikami jednotného trhu (tj. s volným pohybem zboží a s odstraňováním narušování hospodářské soutěže). Směrnice o odpovědnosti za vadné výrobky obsahuje následující hlavní body: - odpovědnost bez zavinění na straně výrobce; - důkazní břemeno ohledně škody, vady a příčinné souvislosti mezi vadou a škodou nese oběť; - společná a nerozdílná odpovědnost všech hospodářských subjektů ve výrobním řetězci s cílem poskytnout finanční záruku náhrady škody; - prahová hodnota 500 EUR pro utrpěné škody s cílem zabránit nadměrnému vedení sporů; - pokud výrobce prokáže existenci určitých skutečností, které jsou výslovně stanoveny ve směrnici, může být zproštěn viny; - časově omezená odpovědnost na základě jednotných termínů; - nezákonnost klauzulí, prostřednictvím kterých se výrobce zbavuje odpovědnosti vůči poškozenému nebo ji omezuje. S ohledem na různé právní tradice směrnice členským státům umožňuje, aby se v určitých bodech od společných pravidel odchýlily (tzv. „možnosti“) stanovením: - že, výrobce není zproštěn viny, i když prokáže, že stav vědeckých a technických znalostí v době, kdy uvedl výrobek do oběhu, nebyl takový, aby umožnil odhalit vadu; - finančního stropu v minimální výši 70 milionů EUR v případě škody následkem úmrtí nebo úrazu způsobené stejným výrobkem se stejnou vadou. 3. UPLATŇOVÁNÍ SMĚRNICE 85/374/EHS BĚHEM LET 2001 – 2006 Rada a Komise a neformální pracovní skupiny zřízené Komisí učinily během tohoto období řadu opatření. Rada přijala usnesení a Komise si vyžádala dvě studie, jejichž cílem bylo zhodnotit několik aspektů každodenního provádění směrnice. Dále byly v roce 2003 založeny dvě různé pracovní skupiny, aby shromáždily stanoviska uznávaných odborníků a akademiků. V neposlední řadě je třeba zdůraznit, že Evropská komise pokračuje v podrobném sledování procesu provádění a uplatňování směrnice v EU. Směrnice 85/374/EHS byla provedena do vnitrostátních právních předpisů a je uplatňována ve dvaceti pěti členských státech. 3.1. Usnesení Rady ze dne 19. prosince 2002 o změně směrnice o odpovědnosti za vadné výrobky[3] V tomto usnesení se Rada rozhodla, že je potřeba vyhodnotit, zda má být směrnice pozměněna takovým způsobem, aby vnitrostátní předpisy o odpovědnosti dodavatelů mohly být založeny na stejných základech jako systém odpovědnosti ve směrnici o odpovědnosti výrobců. 3.2. Lovellsova zpráva (zveřejněná v roce 2003) Tato studie byla provedena jménem Evropské komise a jejím cílem bylo analyzovat a porovnat praktické důsledky rozdílných systémů platných v členských státech Evropské unie týkajících se procesní stránky odpovědnosti za vadné výrobky. Zpráva poprvé poukázala na to, že téměř ve všech členských státech mají s používáním směrnice určité společné zkušenosti. Celkovým závěrem zprávy bylo, že směrnice, pokud je alespoň jednotně uplatňována a vykládána, může poskytnout společnou úroveň ochrany spotřebitelů a společný základ pro odpovědnost výrobců. Průzkum rovněž ukázal, že převládajícím (nicméně ne obecným) názorem je, že směrnice a systém odpovědnosti za vadné výrobky, ke kterému patří, celkově vytváří patřičnou rovnováhu mezi zájmy výrobců/dodavatelů a spotřebitelů. Navíc prokázal, že žádná konkrétní kategorie osob, kterých se její podmínky dotýkají, jednotně nepožaduje, aby byla směrnice významně reformována. Ve skutečnosti mnoho z nich (zejména výrobci a pojistitelé) považovalo za faktor, který by rovnováhu mohl narušit, vývoj v obecnějších oblastech, jakým je přístup ke spravedlnosti, procesní reformy a změny v „kultuře uplatňování nároků“. Za zmínku stojí, že většina zástupců spotřebitelů a menšina dalších účastníků sice tvrdila, že směrnice nevytváří přiměřenou vyváženost, avšak nebyly uvedeny žádné nedostatky. Toto samozřejmě nesnižuje platnost vyslovených názorů, je však obtížnější učinit závěr, že směrnice je v zásadě v určitém konkrétnímu ohledu špatná. Všeobecné přijetí hlavních ustanovení směrnice je s ohledem na charakter reforem, které směrnice zavedla, a diskuse, které její přijetí a provádění provázely, významným úspěchem. Navíc z průzkumu provedeného během přípravy této zprávy vyplynulo, že ze strany EU nejsou žádné jasné a konzistentní požadavky na významné reformy směrnice. Řada účastníků ve skutečnosti naléhala, aby se neprováděly vůbec žádné reformy. Mnoho účastníků navrhovalo, že by bylo lepší počkat na výsledek změn v jiných oblastech, které by mohly mít vliv na praktické fungování systémů odpovědnosti za vadné výrobky a které by mohly ovlivnit směrnici. Patří mezi ně změny na úrovni EU v oblastech, jako jsou právní předpisy o bezpečnosti výrobků, přístup ke spravedlnosti a všeobecná ochrana spotřebitelů. 3.3. Zpráva Fondazione Rosselli (zveřejněná v roce 2004) Tato studie byla provedena jménem Evropské komise a jejím cílem bylo analyzovat ekonomický dopad ustanovení o rizicích vývoje podle čl. 7 písm. e) směrnice 85/374/EHS o odpovědnosti za vadné výrobky. Toto ustanovení vylučuje odpovědnost za škodu způsobenou vadou, která nemohla být s ohledem na dostupné vědecké a technické znalosti v době, kdy byl výrobek vyvinut, předvídána. Výklad čl. 7 písm. e) způsoboval potíže a různé soudy jej vykládaly různě: viz například případy týkající infikované krve: A v. National Blood Authority (1999) Anglický vrchní soud ve věci krve infikované hepatitidou typu C, a Hartman v. Stichting Sanquin Bloedvoorziening (1999) Amsterdamský okresní soud ve věci HIV, které, jak se zdá, dospěly k protichůdným závěrům. Ustanovení o rizicích vývoje bylo přijato s cílem dosáhnout uspokojivého kompromisu mezi potřebou stimulovat inovace na jedné straně a oprávněnými očekáváními spotřebitelů ve věci bezpečnějších výrobků na straně druhé. Klíčovým argumentem současné diskusi o ustanovení o rizicích vývoje je, že při odstranění tohoto ustanovení by došlo k utlumení inovací. Zjištění uvedená v této zprávě naznačují, že často užívaný argument, že ustanovení o rizicích vývoje je významným faktorem, který směrnici umožňuje dosáhnout vyváženosti mezi potřebou zachovat inovační stimuly a zájmy spotřebitelů, je odůvodněný a vychází z následujícího: - ustanovení o rizicích vývoje chrání inovační stimuly snižováním rizik, jež jsou s inovacemi spojena tím, že neodklání zdroje z výzkumu a vývoje na pojistnou smlouvu a podněcuje společnosti sjednotit úroveň znalostí; - ustanovení o rizicích vývoje je pravděpodobně jedním z klíčových faktorů při určování relativní stability nákladů na pojištění odpovědnosti za vadné výrobky v evropském průmyslu a udržuje soudní spory na přiměřené úrovni; - v rámci přísného režimu odpovědnosti by bylo pro společnosti v technologicky vyspělých / vysoce rizikových oblastech velmi obtížně získat rozumnou pojistnou smlouvu, která by kryla jejich rizika vývoje. Kombinace těchto faktorů vede Fondazione Rosselli k závěru, že náklady výrobců na inovace v prostředí přísné odpovědnosti by byly značně vysoké a dlouhodobě by ovlivnily spotřebitele. Jak Lovellsova zpráva, tak zpráva nadace Rosselli se v podstatě shodují, že tato ochrana by měla být zachována. 3.4. Závěry schůze s pracovními skupinami (2003/2004) a závěry získané z dotazníku připraveného Evropskou komisí (2005/2006) Hospodářský a sociální výbor ve svém stanovisku k zelené knize z roku1999 navrhl, aby bylo zřízeno monitorovací centrum, které by sledovalo fungování směrnice. Byly vytvořeny dvě pracovní skupiny: jedna složená z odborníků, které jmenovaly vnitrostátní orgány, a druhá ze zúčastněných stran. Pomáhají Komisi v jejím úkolu, kterým je nepřetržitě přezkoumávat současné právní předpisy na poli odpovědnosti za vadné výrobky. První schůze se zejména zaměřily na výsledky dvou studií provedených jménem Komise (Lovellsova studie a studie Fondazione Rosselli). Zúčastněné strany a odborníci se obecně přiklánějí k tomu, aby rovnováha mezi konkurenčními zájmy, kterou směrnice zavedla, zůstala zachována. Nebyl vznesen žádný požadavek na větší reformy. Několik členů nicméně vyjádřilo své obavy ohledně různých výkladů určitých ustanovení směrnice u národních soudů, které by dle jejich názoru mohly vést k narušení hospodářské soutěže v členských státech. Všichni účastníci se shodli, že rozhodující pomoc při odstraňování těchto rozporů by mohla poskytnout judikatura Evropského soudního dvora, který je stále častěji vyzýván, aby rozhodoval v řízeních o předběžných otázkách přicházejících od národních soudů. Na druhé straně Evropská komise na konci roku 2005 prostřednictvím dotazníků zjišťovala, zda se členové výše zmíněných pracovních skupin domnívají, že od roku 2001, kdy byla zpráva zveřejněna, došlo k nějakým významným změnám okolností. Zúčastněné strany a národní odborníci směrnici převážně vnímají jako pozitivní a přínosnou pro spotřebitele. Drtivá většina obdržených odpovědí uvádí, že od roku 2001 nedošlo k žádné významné změně právních předpisů EU. Většinu účastníků lze označit za „všeobecně spokojené se současnou situací“ a mnoho z nich nevidí vůbec žádný důvod pro změnu směrnice[4]. Jediným tématem vyvolávajícím znepokojení je prahová hodnota 500 EUR, kdy někteří požadovali objasnění a jiní její zrušení. Toto téma by mohlo být základem pro budoucí diskuze a monitorování. 3.5. Rozsudky Soudního dvora Od roku 2001 do okamžiku přípravy této zprávy rozhodoval Soudní dvůr ve spojitosti se směrnicí 85/374/EHS v devíti různých případech. Soudní dvůr objasnil výklad pojmu „škoda“ v případu Veedfald (C-203/99), s odkazem na některé otázky týkající se vnitrostátních prováděcích předpisů v případech proti Francii (C-52/00), Řecku (C-154/00) a Španělsku (C-183/00) a v případu Skov Æg (C-402/03), a definoval pojem „ uvést do oběhu“ v případu Declan O’Byrne (C-127/04). V jednom z nejdůležitějších rozsudků[5] v této záležitosti Soudní dvůr zdůraznil, že „… limity stanovené zákonodárnými orgány Společenství ve věci působnosti směrnice jsou výsledkem komplexního vyvážení různých zájmů. Jak vyplývá z prvního a devátého bodu odůvodnění směrnice, k těmto zájmům se řadí zajištění toho, aby nebyla narušena hospodářská soutěž, usnadnění obchodu na společném trhu, ochrana spotřebitelů a řádná správa soudnictví.“ V souladu s tímto rozhodnutím Evropská komise připomíná, že prostřednictvím základních zásad směrnice 85/374/EHS se vytváří křehká rovnováha mezi zájmy osob uplatňujících nárok, výrobců a jejich pojistitelů. Posunem nebo odstraněním těchto základních zásad, jakými je příčinná souvislost – článek 4, promlčecí lhůty – články 10 a 17 a výjimky pro rizika vývoje – článek 7, by znamenalo, že vzájemné vztahy mezi těmito stranami by narušily tuto vyváženost, což by vedlo k nepříznivým ekonomickým vlivům a snížení úrovně ochrany spotřebitele. Proto je jednou z hlavních priorit Evropské komise nadále podrobně sledovat vývoj precedenčního práva a praktického fungování systémů odpovědnosti za vadné výrobky. 4. DALŠÍ PRÁCE Určité aspekty směrnice týkající se ochrany spotřebitelů a fungování vnitřního trhu vyžadují neustálé sledování a mohly by být i předmětem bližšího objasnění. Rozdíly ve výkladu těchto pojmů národními soudy mohou někdy vést k nejednotnému uplatňování právních předpisů v určitých aspektech této směrnice v různých členských státech. Existuje ale pouze málo důkazů, že tyto nejednotnosti vytvářejí významné obchodní překážky nebo narušují hospodářské soutěže v EU[6]. V této fázi je třeba poznamenat, že již Lovellsova zpráva zdůrazňovala, že směrnice v EU právní předpisy o odpovědnosti za vadné výrobky neharmonizuje tak, aby spotřebitelé a výrobci/dodavatelé v kterémkoli členském státě mohli za obdobných okolností očekávat stejné výsledky. V době přijetí směrnice bylo totiž záměrem zajistit pouze omezenou harmonizaci a současně „otevřít cestu větší harmonizaci“. Vezmeme-li v úvahu závěry zprávy, celková harmonizace v nejširším smyslu nicméně není pouze nerealistická, ale s ohledem na omezený vliv (případně), jaký by její absence měla na vnitřní trh, není ani nezbytná. S ohledem na výše uvedené skutečnosti Evropská komise navrhuje podrobné a pravidelné monitorování těchto právních pojmů: - důkazní břemeno (článek 4) Otázky týkající se důkazního břemena jsou stále kontroverzní a mají skutečný praktický význam. Někteří zástupci spotřebitelů se stále domnívají, že spotřebitelé jsou břemenem nespravedlivě znevýhodněni, protože musí dokazovat vadu a/nebo příčinné souvislosti u nároků na náhradu škody v rámci odpovědnosti za vadné výrobky. Tato obava pramení zejména z problémů, které byly zaznamenány při dokazování nároků, a to vzhledem k nedostatku právních nebo jiných zdrojů potřebných pro řádné vyšetření, nebo při nemožnosti získat přístup k potřebným informacím. Tyto problémy se považují za velmi vážné v souvislosti s technickými výrobky nebo v případech, kdy jsou údajné škody komplikované povahy. Výrobci a pojistitelé jsou na druhé straně znepokojeni tím, že jakékoli zmírnění pravidel spojených s důkazním břemenem by mohlo podněcovat k „neoprávněným nárokům“. Někteří výrobci navrhovali, aby měly strany uplatňující nárok v počátečních fázích řízení větší povinnosti. Obtíže, které mohou mít osoby uplatňující nárok při dokazování vady, byly v několika členských státech v odlišné míře napraveny. Například v Portugalsku a Rakousku platí presumpce viny v případě nesplnění smluvního závazku, kdy se důkazní břemeno přesunuje na žalovanou stranu, který musí prokázat, že nepochybila. V několika členských státech byly vnitrostátní soudy ochotny existenci pochybení odvozovat z faktu, že výrobek byl vadný. Příklady těchto praktik byly zaznamenány v případech v Nizozemí a Irsku. V takových případech ve skutečnosti dochází ve věci důkazního břemeno k výměně rolí, a je na žalované straně, aby soudu předložila přesvědčivý důkaz, že nepochybila, a to bez ohledu na vadný stav výrobku. Toto můžeme vidět i v Dánsku. Podobným způsobem nejvyšší soud ve Španělsku vynesl mnoho rozsudků, kdy osoba uplatňující nárok musela pouze prokázat škodu a příčinnou souvislost mezi činností žalované strany a škodou; pochybení se předpokládá, pokud žalovaná strana nemůže dokázat vysokou úroveň náležité péče. V mnoha případech bude žalovaná strana zproštěna viny pouze tehdy, když může prokázat zásah náhodné události nebo vyšší moci anebo výhradní pochybení osoby uplatňující nárok či třetí strany. V Itálii v případě zranění způsobeném „nebezpečnými“ výrobky, je na žalované straně, aby prokázala, že byla za účelem zabránění škodám přijata všechna příslušná opatření, chce-li se vyhnout odpovědnosti. - pojem vada (článek 6) Směrnice pro vadu stanovuje kritérium „očekávání“, což znamená, že výrobek je prohlášen za vadný, neposkytuje-li bezpečnost, kterou je osoba oprávněna očekávat. Subjektivní povaha kritéria „očekávání“ naznačuje, že tuto zásada není možné přesně definovat. To nastoluje určité velmi praktické otázky o takových záležitostech, jako zda soudu přísluší provádět analýzy rizik / přínosu při posuzování, co je osoba oprávněna očekávat a do jaké míry je skutečné chování výrobce (jako stupeň poskytnuté nebo neposkytnuté péče) v této souvislosti relevantní. Tyto otázky se objevily v nahlášených případech, ale zatím je soudy v členských státech ještě neuzavřely. Například ve výše zmíněném případu A a další v. National Blood Authority anglický vrchní soud prohlásil, že chování žalované strany není faktorem, který by měl být brán v úvahu při posuzování, zda je výrobek vadný. Nicméně v následujícím případu Sam Bogle a další v. McDonald's Restaurants Ltd anglický nejvyšší soud kroky, které podnikl McDonald's za účelem vyškolení svých zaměstnanců o bezpečné obsluze zákazníků při podávání horkých nápojů, považoval za relevantní. Nejistota rovněž obklopuje otázku, co je požadováno pro prokázání „vady“. V některých případech se zdá, že soudy rozhodly, že je dostatečné, když osoba uplatňující nárok pouze prokáže, že výrobek má vadu a že tato vada způsobila zranění. V případě rozsudku, který vynesl Tribunal de grande instance of Aix en Provence ve Francii, došlo ke zranění osoby uplatňující nárok při explozi skleněného okna krbu za okolností, jejichž přesná příčina nebyla známa. Soud byl toho názoru že zásah výrobku v okamžiku poškození byl dostatečný, a osoba uplatňující nárok nemusela prokazovat přesnou příčinu nehody, aby dokázala vadu výrobku. V podobném případu v Belgii, kdy došlo k explozi lahve s nealkoholickým nápojem, se na základě této směrnice od osoby uplatňující nárok nepožadovalo, aby prokázala „skutečnou podstatu vady, zejména co se týče všech jejích technických aspektů“. To je v rozporu s přístupem soudů ve Spojeném království v případech Richardson v. LRC Products Ltd (kondom, který praskl během používání) a Foster v. Biosil (silikonový prsní implantát, který v místě vložení praskl). V obou těchto případech došlo k selhání výrobku, ale příčina selhání byla neznámá. Na rozdíl od rozsudků ve Francii a Belgii rozhodl soud ve Spojeném království v obou případech na základě této směrnice tak, že osoba uplatňující nárok musí prokázat povahu údajné vady a ne pouze to, že výrobek byl vadný. Protože osoby uplatňující nárok nebyly schopny dokázat, co způsobilo závadu, nároky nebyly uznány. - ochrana rizik vývoje (čl. 7 písm. e)) Členské státy měly podle čl. 15 odst. 1 písm. b) možnost stanovit ve svých prováděcích předpisech za účelem ochrany rizik vývoje výjimku, ale pouze Finsko a Lucembursko tak učinily. Přestože Soudní dvůr poskytl určitá vysvětlení k rozsahu ochrany[7], je tento rozsah nadále neurčitý. Zdá se ovšem, že je znám pouze jeden příklad, kdy byla ochrana úspěšně použita, a to v případu Sanquin Foundation v Nizozemí. V tomto případě dodavatelé krve infikované virem HIV mohli využít ochrany za okolností, kdy v době dodání neexistovala spolehlivá screeningová zkouška. Přesto je zajímavé poznamenat, že soud ve Spojeném království v následujícím případě rozhodl, že za obdobných okolností není ochrana použitelná. - minimální prahová hodnota (článek 9) Toto ustanovení je v členských státech vykládáno různě. Ve většině členských států včetně Rakouska, Dánska, Finska, Německa a Itálie je prahová hodnota pokládána za „spoluúčast“ a náhrada škody přiznaná osobě úspěšně uplatňující svůj nárok (v případě poškození majetku) je o stanovenou částku snížena. V některých jiných členských státech, jako v Nizozemí a Spojeném království, je prahová hodnota považována za minimální částku, takže v případě, že je nárok na náhradu škody vyšší, vyplatí se plné odškodnění. Ve Španělsku je částka v prováděcích předpisech stanovena jako spoluúčast, ale v praxi ji soudy pokládají za hranici, takže taková částka ve skutečnosti doposud nikdy nebyla od přiznané náhrady skutečně odečtena. Minimální prahová hodnota je nepochybně problémem zejména ve Finsku, kde několik účastníků navrhovalo její zrušení. - obhajoba založená na dodržování právních předpisů Některé zúčastněné strany a zejména zástupci farmaceutického průmyslu se rozhodně vyslovili pro to, aby byla zavedena možnost bránit se dodržováním právních předpisů, která by se vztahovala na výrobky, jejichž bezpečnost je přísně regulována, za předpokladu, že výrobek je zcela v souladu s platnými předpisy. - nové výrobky, konstrukční vady a chybějící upozornění Některé zúčastněné strany, zejména z kategorie výrobců, navrhovali, že norma „objektivní odpovědnosti“ podle směrnice není vhodná v případech odpovědnosti za konstrukční vady nebo zranění přisuzovaná „nedostatečnému poskytnutí informací“, jako je chybějící upozornění. 5. ZÁVĚR Po zvážení získaných informací týkajících se uplatňování směrnice Komise nepovažuje za nezbytné předkládat v této fázi jakýkoli návrh na její změnu. Konkrétně v souvislosti s usnesením Rady ze dne 19. prosince 2002 o změně směrnice o odpovědnosti za vadné výrobky, zastává Evropská komise názor, že pokud by usnesení začalo platit, došlo by k odklonu od cíle směrnice harmonizovat právní předpisy o odpovědnosti za vadné výrobky. Přesto by nemělo být podceňováno to, že další harmonizace lze rovněž dosáhnout prostřednictvím co nejoptimálnějšího společného základu pro výklad právních konceptů směrnice. Toho lze dosáhnout pomocí: - judikatury Soudního dvora Evropských společenství; - kontrolní pravomoci Evropské komise (přezkoumáním vnitrostátních prováděcích předpisů, možností zahájit řízení pro porušení povinnosti z důvodu nesprávného uplatňování); - neustálé analýzy v rámci pracovních skupin. V tomto smyslu Komise navrhuje během roku 2007 pokračovat v šetřeních a v diskuzi v rámci pracovních skupin mimo jiné o pojmech zmíněných v bodě 4 výše („Další práce“) s cílem analyzovat existující právní rámec Společenství pro odpovědnost za vadné výrobky. S růstem zkušeností s používáním směrnice mohou rozpory v uplatňování směrnice, jež existují mezi členskými státy, nabýt většího praktického významu. V takovém případě si Komise vyhrazuje právo určitého zásahu. V souladu článkem 21 směrnice musí Komise předkládat pravidelné zprávy Radě a Parlamentu. Bude tedy pokračovat a nadále bude sledovat provádění a dopady směrnice a hodnotit jakékoli eventuální potřeby budoucích změn ve své další zprávě o uplatňování směrnice 85/374/EHS. [1] Směrnice Rady 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. L 21, 7.8.1985, s. 29–33), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/34/ES ze dne 10. května 1999 (Úř. věst. L 141, 4.6.1999, s. 20–21) a ve znění opravy (Úř. věst. L 283, 6.11.1999, s. 20). Lhůta pro provedení směrnice byla 25. července 1988. [2] LOVELLS, Product liability in the European Union (Odpovědnost za vadné výrobky v Evropské unii); 2003 a FONDAZIONE ROSSELLI , Analysis of the Economic Impact of the Development Risk Clause as provided by Directive 85/374/EEC on Liability for Defective Products (Analýza ekonomického dopadu změny ustanovení o rizicích vývoje podle směrnice 85/374/EHS o odpovědnosti za vadné výrobky) ; 2004. [3] Usnesení Rady ze dne 19. prosince 2002 o změně směrnice o odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. C 26, 4.4.2003, s. 2 – 3). [4] Například pouze tři zúčastněné strany byly proti současnému znění čl. 7 písm. e) (ustanovení o rizicích vývoje); pouze pět zúčastněných stran a jen jeden členský stát požadovali vytvoření kompenzačního fondu pro celou EU. [5] Rozsudek SDES v případu C-154/00 (Komise Evropských společenství v. Řecká republika) ze dne 25. dubna 2002, odstavec 29. [6] Jak je výslovně uvedeno v závěru č. 4 Lovellsovy zprávy. [7] Rozsudek soudu (pátá komora) ze dne 29. května 1997. Komise Evropských společenství v. Spojené království Velké Británie a Severního Irska. Případ C-300/95. Sb. rozh. s. 1997 I-0264.