[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 19.7.2006 KOM(2006) 403 v konečném znění 2006/0142 (COD) Návrh NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o kodexu Společenství o vízech (předložená Komisí) {SEK(2006) 957}{SEK(2006) 958} DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1) Souvislosti návrhu 110 - Odůvodnění a cíle návrhu Společná vízová politika byla v rámci úzké schengenské spolupráce určena jako základ pro vytvoření společného prostoru bez kontrol na vnitřních hranicích. Schengenské acquis v oblasti vízové politiky, včetně Společné konzulární instrukce (SKI), které bylo vytvořeno v rámci schengenské mezivládní spolupráce, se po vstupu v platnost Amsterodamské smlouvy stalo součástí institucionálního a právního rámce Evropské unie. Schengenská ustanovení o vízové politice jsou vyjádřena v čl. 62 odst. 2 písm. b), a tvoří proto nedílnou součást práva Společenství[1]. Základním předpisem, který upravuje postupy a podmínky pro udělování krátkodobých víz, průjezdních víz a letištních průjezdních víz, je v současnosti Společná konzulární instrukce, avšak některé zásady se objevují také v samotné Schengenské úmluvě a řada ustanovení je obsažena v dalších samostatných rozhodnutích. Haagský program „zdůrazňuje potřebu dalšího rozvoje společné vízové politiky jakožto součásti mnohovrstevného systému zaměřeného na usnadnění oprávněného cestování a na boj proti nedovolenému přistěhovalectví prostřednictvím dalšího sbližování vnitrostátních právních předpisů a způsobů zpracování na místních konzulárních úřadech.“ Za tímto účelem byla Komise mimo jiné vyzvána, aby „přepracovala Společnou konzulární instrukci“. Ke splnění cílů Haagského programu a zlepšení jednotnosti společné vízové politiky týkající se udělování výše uvedených druhů víz navrhované nařízení: - shrnuje všechny právní nástroje upravené v rozhodnutích týkajících se víz do jednoho kodexu o vízech, - rozvíjí některé části stávajících právních předpisů s cílem zohlednit aktuální vývoj a nové aspekty při udělování víz, a odstranit tak mezery v právu, - odstraňuje ze Společné konzulární instrukce a jejích příloh nadbytečná ustanovení a ustanovení praktické povahy, čímž podtrhuje právní charakter tohoto předpisu a zvyšuje tak transparentnost a právní jistotu, - zvyšuje procesní záruky, jelikož stanoví pravidla pro povinné odůvodňování zamítnutých žádostí o víza, - podporuje rovné zacházení se žadateli o víza, neboť upřesňuje řadu otázek týkajících se jednotného uplatňování právních předpisů. - Obecné souvislosti Udělování krátkodobých víz upravují v současnosti různé právní předpisy, které jsou uvedeny dále v textu. „Přepracování“ platné právní úpravy proto zjednoduší právní rámec, jelikož se společná vízová politika bude od nynějška řídit těmito čtyřmi právními předpisy: - nařízením (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni (právní základ: čl. 62 odst. 2 písm. b) bod i) Smlouvy o ES), - nařízením Rady (ES) č. 1683/95 ze dne 29. května 1995, kterým se stanoví jednotný vzor víz (právní základ: čl. 62 odst. 2 písm. b) bod iii) Smlouvy o ES), - nařízením Rady (ES) č. 333/2002 ze dne 18. února 2002 o jednotném vzoru formulářů pro připojení víza uděleného členskými státy držitelům cestovních dokladů, které nejsou uznávány členským státem, který formulář vydal (právní základ: čl. 62 odst. 2 písm. b) bod iii) Smlouvy o ES), - tímto nařízením o kodexu o vízech (právní základ: čl. 62 odst. 2 písm. a), b) bod ii) a iv) a čl. 62 odst. 3 Smlouvy o ES). Zachování čtyř samostatných právních předpisů je nezbytné z důvodu rozdílů v právních základech a jejich „proměnné geometrie“. - Platné předpisy v oblasti, na kterou se návrh vztahuje - Nařízení Rady (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni, - Nařízení Rady (ES) č. 1683/95 ze dne 29. května 1995, kterým se stanoví jednotný vzor víz, - Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (zejména články 9 – 18, které stanoví v uvedené oblasti společné a jednotné zásady), - Nařízení Rady (ES) č. 415/2003 ze dne 27. února 2003 o udělování víz na hranicích včetně udělování takových víz projíždějícím námořníkům, - Společná konzulární instrukce k vízům pro diplomatické mise a konzulární úřady, která stanoví prováděcí pravidla k těmto zásadám a shrnuje téměř všechna ustanovení týkající se udělování krátkodobých víz, - Nařízení Rady (ES) č. 1091/2001 ze dne 28. května 2001 o volném pohybu s dlouhodobým vízem, - Rozhodnutí schengenského výkonného výboru (SCH/Com-ex (93) 21, SCH/Com-ex (93) 24, SCH/Com-ex (94) 25, SCH/Com-ex (98) 12 a SCH/Com-ex (98) 57, - Společná akce 96/197/SVV ze dne 4. března 1996 přijatá Radou na základě článku K.3 Smlouvy o Evropské unii upravuje letištní průjezdní víza. 140 - Soulad s ostatními politikami a cíli Unie Za účelem zajištění souladu právních předpisů byl při přepracování a změně stávající právní úpravy o udělování víz zohledněn nedávno přijatý Schengenský hraniční kodex. Vyřizování žádostí o víza by mělo probíhat na odborné a profesionální úrovni a mělo by být přiměřené sledovaným cílům. Při plnění svých úkolů nesmí konzulární pracovníci postupovat diskriminačně na základě žádného z následujících důvodů: pohlaví, rasy, náboženství nebo vyznání, zdravotního postižení, věku nebo sexuální orientace. 2) Konzultace zúčastněných stran a posouzení dopadů - Konzultace zúčastněných stran Náležitá pozornost byla věnována problematickým otázkám, které vznesly orgány třetích zemí ve věci zacházení členských států se žadateli o víza a ohledně stížností předložených jednotlivými žadateli o víza nebo jejich příbuznými. - Shromažďování a využití výsledků odborných konzultací Byly zohledněny diskuze mezi zástupci členských států v pracovní skupině Rady pro víza vedené o problémech při udělování víz, jakož i závěry odborníků předložené na základě úkolů zaměřených na místní konzulární spolupráci, a schengenských hodnotících misí. - Posouzení dopadů Komise posoudila dopady, kdy analyzovala 6 možných postupů: zachovat „ status quo “, zavést společná školení konzulárních pracovníků členských států, posílit místní konzulární spolupráci, revidovat minimálně stávající legislativu, přepracovat stávající legislativu, vytvořit společné konzulární kanceláře. Byla zvolena alternativa přepracování, jelikož představuje nejlepší prostředek pro vytvoření jednotné a vyčerpávající právní úpravy a nejuspokojivěji a nejobsáhleji přispívá k harmonizaci. Posouzení dopadů je připojeno k tomuto návrhu. 3) Právní stránka návrhu - Shrnutí navrhovaných opatření Zahrnutí všech právních předpisů, které upravují podmínky a postupy pro udělování víz, do jednoho kodexu o vízech, zajištění vyšší transparentnosti a vyjasnění platných pravidel, zavedení opatření ke zvýšení harmonizace postupů, větší právní jistota a procesní záruky zajistí úplnou společnou politiku, která zaručuje rovné zacházení žadatelů o víza. - Právní základ Pro toto nařízení se jako právní základ navrhují: - zejména články 62 odst. 2 písm. b) bod ii) Smlouvy o ES (SES), jelikož navrhovaný předpis vytváří společná „pravidla k vízům pro zamýšlené pobyty na dobu kratší než tři měsíce“, - také čl. 62 odst. 2 písm. a) SES o „pravidlech a postupech, které musí členské státy dodržovat při provádění kontrol osob na vnějších hranicích“ s cílem zahrnout ustanovení o letištních průjezdních vízech do jednoho kodexu o vízech. Letištní průjezdní vízum není „řádným“ vízem určeným pro pobyt na území členských států, a proto nespadá pod pojem víza podle čl. 62 odst. 2 písm. b). Jedná se o oprávnění udělené před průjezdem státního příslušníka třetí země k pohybu v prostorách mezinárodních letišť členských států, aby nedocházelo k nelegálním vstupům. Lze jej proto považovat za „pravidla a postupy“, které se týkají hraničních kontrol a předcházení nedovoleného přistěhovalectví. Zásada subsidiarity Podle čl. 62 odst. 1 a odst. 2 písm. b) Smlouvy o ES má Společenství pravomoc – a dokonce povinnost – přijmout opatření týkající se vízových předpisů pro zamýšlené pobyty v trvání nejvýše tří měsíců. Tato opatření musí být přijata do pěti let po vstupu Amsterodamské smlouvy v platnost. Platná ustanovení Společenství o krátkodobých pobytech a průjezdních vízech tvoří součást schengenského acquis , které bylo začleněno do rámce Evropské unie. Stávající acquis však musí být upřesněno, rozvinuto a doplněno. To se týká i platných ustanovení o letištních průjezdních vízech. Stávající acquis týkající se krátkodobých a průjezdních víz a letištních průjezdních víz mohou být samozřejmě vytvořena pouze tím, že Společenství přijme opatření založená na Smlouvě o ES. Navrhovaná iniciativa – vypracování kodexu Společenství o vízech – bude mít proto právní formu nařízení, aby bylo zajištěno jeho jednotné uplatňování ve všech členských státech, které uplatňují schengenské acquis . Cílem je přepracovat stávající právní úpravu společné vízové politiky a zlepšit harmonizaci. Členské státy proto nemohou z právních důvodů jednat samy. Cílů návrhu lze dosáhnout pouze prostřednictvím opatření na úrovni Společenství z tohoto důvodu / těchto důvodů: Vzhledem k právnímu základu a cílům návrhu lze opatření přijmout pouze na úrovni EU. Návrh je proto v souladu se zásadou subsidiarity. - Zásada proporcionality Návrh je v souladu se zásadou proporcionality z tohoto důvodu/těchto důvodů: Článek 5 Smlouvy o ES stanoví, že „činnost Společenství nepřekročí rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů této smlouvy“. Forma zvolená pro opatření Společenství musí umožňovat, aby přijetím návrhu byly dosaženy jeho cíle a byly co nejúčinněji prováděny. Navrhované nařízení nemá finanční dopady na diplomatické mise nebo konzulární úřady členských států a administrativní dopad nových požadavků je přiměřený sledovanému cíli. - Volba nástrojů Navrhované nástroje: nařízení. Ustanovení upravující postupy při jakémkoli rozhodování o vízech jsou závazná pro všechny členské státy, které uplatňují schengenské acquis v celém rozsahu, a proto je nařízení jediným vhodným právním nástrojem. 4) Rozpočtové důsledky Návrh nemá žádné důsledky pro rozpočet Společenství. 5) Dodatečné informace: - Zjednodušení Účelem návrhu je zjednodušit právní předpisy. Kodex o vízech zahrnuje různé právní nástroje upravující postupy a podmínky pro udělování víz. - Zrušení platných právních předpisů Přijetí tohoto návrhu povede ke zrušení platných právních předpisů. - Přepracování Návrh zahrnuje přepracování. - Srovnávací tabulka K návrhu je připojena srovnávací tabulka označující ustanovení převzatá ze Společné konzulární instrukce a Schengenské dohody. - Podrobné vysvětlení návrhu 1. Všechna ustanovení upravující udělování víz, zamítnutí žádosti o vízum, prodloužení, prohlášení víza za neplatné, zrušení víza a zkrácení doby platnosti udělených víz jsou obsažena v jednom kodexu o vízech. 1.1. Letištní průjezdní vízum Ustanovení výše zmíněné společné akce jsou obsažena ve Společné konzulární instrukci, k níž jsou připojeny seznamy státních příslušníků, pro které platí tento požadavek. Ke zvýšení transparentnosti a harmonizace byl u určitých kategorií osob sjednocen velký počet – obecně shodných – „jednostranných“ výjimek z tohoto požadavku. K dosažení obecného cíle harmonizovat všechna hlediska vízové politiky byla zrušena možnost jednotlivých členských států ukládat některým státním příslušníkům povinnost mít letištní průjezdní vízum. 1.2. Udělování víz na hranicích Nařízení Rady (ES) č. 415/2003 o udělování víz na hranicích včetně udělování takových víz projíždějícím námořníkům je začleněno do tohoto nařízení. 1.3. Prohlášení víza za neplatné a zrušení platnosti víza Stávající pravidla týkající se prohlášení víza za neplatné a zrušení platnosti uděleného víza jsou obsažena v SCH/Com-ex (93) 24 a v příloze 14, oddíle 2 Společné konzulární instrukce. Všechna tato ustanovení byla spojena do dvou samostatných článků, které jasně stanoví, jaké orgány jsou v těchto otázkách příslušné. 1.4. Prodloužení uděleného víza Příslušník třetího státu, který legálně pobývá na území členských států na základě platného víza, může mít oprávněné důvody pro setrvání na daném území i po skončení platnosti původního víza. Předpisy upravující tyto situace (SCH Com-ex (93) 21) jsou zdůrazněny a navrhuje se jednotný postup, tj. vízum by se mělo prodlužovat otištěním razítka v podobě uvedené v příloze nařízení, jelikož víza budou nejčastěji prodlužovat orgány členských států, které pravděpodobně nebudou u sebe z důvodů bezpečnosti uchovávat zásoby vysoce zabezpečených vízových štítků. 1.5. Výměna statistických údajů Vzhledem k tomu, že statistické analýzy ohledně počtu udělených a zamítnutých víz jsou cenným nástrojem jak na místní, tak na centrální úrovni, stanoví nařízení, že tyto údaje budou vyměňovány podle jednotného vzoru a oznamovány Komisi dvakrát za rok (Komise bude odpovídat za zveřejňování údajů) a v členských státech každý měsíc. Ačkoli existují dvě rozhodnutí o výměně statistických údajů SCH/Com-ex ((94) 25 a (98) 12), nejsou v současné době k dispozici užitečné a srovnatelné údaje o počtu udělených a zamítnutých víz. 2. Nová hlediska postupu pro udělování víz Zřízením Vízového informačního systému pro výměnu údajů mezi členskými státy o krátkodobých vízech se podstatně změní vyřizování žádostí o víza. Na jedné straně získají členské státy automaticky přístup k údajům o všech osobách, které požádaly o vízum (v pětiletém období, ve kterém se údaje uchovávají), což usnadní posuzování dalších žádostí o víza. Na druhé straně bude mít zavedení biometrických identifikátorů, jejichž registrace je při podání žádosti o vízum povinná, značný dopad na praktická hlediska přijímání žádostí. Jelikož Vízový informační systém by měl být v provozu již v roce 2007, rozhodla se Komise aktualizovat Společnou konzulární instrukci v samostatném návrhu, který stanoví pravidla pro povinně shromažďované biometrické identifikátory, a stanoví diplomatickým misím a konzulárním úřadům členských států řadu možností, jak prakticky organizovat registrování žadatelů o víza, jakož i právní rámec pro spolupráci členských států s externími poskytovateli služeb. Obsah uvedeného návrhu je vložen do tohoto návrhu a je přizpůsoben jeho struktuře. Tento návrh bude pozměněn, jakmile budou ukončena jednání o samostatném návrhu. Ustanovení týkající se spolupráce s obchodními zprostředkovateli, jako jsou cestovní kanceláře a provozovatelé zájezdů, byla rozšířena tak, aby se zohlednila tato nová situace (viz níže). 3. Vytvoření některých částí acquis 3.1. Vyšší transparentnost a zlepšení rovného zacházení se žadateli o víza Byla zavedena zvláštní ustanovení ukládající povinnost členským státům poskytovat veřejnosti důležité informace o udělování víz. Kromě toho byla vložena ustanovení, která zavádí: a) maximální lhůtu pro udělení víza, b) jasné rozlišení mezi nepřípustnými žádostmi a formálně zamítnutými žádostmi, c) úplnou transparentnost seznamu třetích zemí, na jejichž státní příslušníky se vztahuje povinnost předchozí konzultace, d) kratší lhůty k odpovědi, je-li využita předchozí konzultace, e) jednotný formulář, kterým se prokazuje pozvání, převzetí finančních nákladů souvisejících s pobytem cizince a potvrzení o ubytování, f) povinnost členských států oznamovat a odůvodňovat rozhodnutí o zamítnutí žádosti, g) právní rámec pro zajištění jednotného přístupu ke spolupráci mezi diplomatickými misemi a konzulárními úřady členských států a ke spolupráci s externími poskytovateli služeb, h) závazná pravidla pro spolupráci diplomatických misí a konzulárních úřadů členských států s obchodními zprostředkovateli. 3.1.1. Předchozí konzultace Jelikož Komise uznává, že ústřední orgány členských států mohou mít před udělením víz státním příslušníkům některých třetích zemí nebo zvláštním kategoriím těchto státních příslušníků oprávněné důvody ke konzultacím, navrhuje na základě technického rozvoje (rychlejší přístup k výměně údajů), a aby zabránila zbytečně zdlouhavému procesu vyřizování žádostí o víza a zamezila nepříznivým vedlejším účinkům, jako je „nakupování víz“, urychlení stávajícího postupu předchozích konzultací. Je třeba připomenout, že určení dalších třetích zemí pro účely provádění těchto povinných předchozích konzultací, vedlo v řadě případů k politickému nesouhlasu ze strany dotčené třetí země. Jelikož ve většině případů požaduje konzultace pouze jeden nebo několik členských států, omezuje tato skutečnost zbývající členské státy, které musí před přijetím konečného rozhodnutí o žádosti o vízum vyčkat na odpovědi od členského státu, který si přeje být konzultován. Některé členské státy prokázaly, že význam předchozích konzultací je z hlediska námitek k udělení víz velmi omezený. K odvrácení některých z těchto nepříznivých účinků navrhuje Komise podstatně zkrátit lhůty pro odpovědi na konzultace a umožnit členskému státu, který má být konzultován, aby byl pouze informován o vízech udělených státním příslušníkům některých třetích zemí nebo zvláštním kategoriím těchto státních příslušníků, jelikož některé členské státy uvedly, že hlavním cílem konzultací je, aby jejich ústřední orgány byly informovány o udělených vízech a nikoli, že chtějí udělení víza zamítnout. Za účelem zvýšení transparentnosti podporuje Komise zpřístupnění seznamů třetích zemí, na které se vztahuje předchozí konzultace, jež jsou v současnosti označeny jako „POUZE PRO VNITŘNÍ POUŽITÍ EU“. Důvěrnost této přílohy ke Společné konzulární instrukci je pouze relativní, jelikož to, zda třetí země je na seznamu, se v praxi zjistí podle délky doby vyřízení žádostí určitých kategorií osob. Navíc je obsah těchto utajených příloh již veřejnosti k dispozici na webových stránkách diplomatických misí a konzulárních úřadů členských států. Závěrem lze namítnout, zda bude po zprovoznění Vízového informačního systému, přestože systém nemá varovací funkci, existovat stejná potřeba pro zachování konzultačního postupu, jelikož ústřední orgány jednotlivých členských států budou mít přístup k údajům o všech vízech, které udělily ostatní členské státy. 3.1.2. Nepřípustnost V současné době se jasně nerozlišuje mezi žádostmi o víza, které byly formálně zamítnuty po celkovém posouzení spisu a případy, kdy takové důkladné posouzení nebylo provedeno, jelikož žadatel nepředložil dodatečné informace. Nařízením se zavádí institut „nepřípustnosti“, který bude ve Vízovém informačním systému odlišen od formálního zamítnutí žádosti. 3.1.3. Harmonizovaná pravidla pro zamítnutí žádosti V současné době se oznamování a odůvodňování zamítavých rozhodnutí řídí právními předpisy členských států, což má za následek, že některé státy žadateli ani neoznamují ani neodůvodňují zamítavé rozhodnutí, zatímco jiné státy pouze odůvodňují taková rozhodnutí určitým kategoriím žadatelů. Nedávno přijatý Schengenský hraniční kodex zavádí povinnost příslušných orgánů odůvodňovat rozhodnutí o zamítnutí vstupu, a zároveň uvést přesné důvody zamítavého rozhodnutí pro příslušníky třetích zemí. Společná vízová politika musí z důvodů transparentnosti a rovného zacházení s žadateli o víza a pro účely zajištění jednotnosti dotčených právních předpisů, zahrnovat i tyto důležité otázky. Proto se zavádí ustanovení, která ukládají diplomatickým misím a konzulárním úřadům členských států povinnost oznamovat a odůvodňovat zamítavá rozhodnutí ve všech případech . 3.2. Harmonizace praktických postupů 3.2.1. Razítko označující, že žádost byla podána Ačkoli existují společná pravidla o užívání razítka, kterým se označuje podání žádosti, a pravidla určující obsah tohoto razítka, praxe se značně liší. Proto jsou zavedena pravidla zahrnující obě hlediska, čímž je zajištěno jednotné uplatňování. 3.2.2. Jednotný formulář, kterým se prokazuje pozvání, převzetí finančních nákladů souvisejících s pobytem cizince a potvrzení o ubytování Příloha 15 Společné konzulární instrukce obsahuje „jednotné“ formuláře, avšak pouze tři členské státy předložily vzory, jejichž obsah se liší. Tímto nařízením se zavádí jednotný formulář, který mají používat všechny členské státy. 3.3 Místní konzulární spolupráce – jednotnější uplatňování společné vízové politiky Komise potvrzuje, že základní legislativu uplatňují členské státy přímo a je si také vědoma toho, že z důvodu různorodosti individuálních případů a místních podmínek je obtížné stanovit podrobná pravidla, která by platila za všech okolností a vztahovala se na všechny situace. Proto již současné acquis přiznává zásadní úlohu diplomatickým misím a konzulárním úřadům, zejména při posuzování nebezpečí spojeného s přistěhovalectvím (je třeba poznamenat, že toto zvláštní hledisko současného acquis zavedla novela v roce 2003). Zejména na základě zjištění z misí zaměřených na místní konzulární spolupráci (provedených v letech 2004 – 2005) byl vypracován příslušný právní rámec pro místní konzulární spolupráci, jenž stanoví činnosti, které mají být prováděny na místní úrovni, a zajišťuje důležitou vazbu na příslušné ústřední orgány a Radu a zaručuje transparentnost. Tato nová podoba místní konzulární spolupráce také zohledňuje institucionální rámec Společenství. 4. Vyjasnění určitých otázek za účelem zlepšení jednotného uplatňování právních předpisů - Vízum s územně omezenou platností V současnosti obsahují ustanovení týkající se víz s územně omezenou platností různé články několika právních předpisů (Schengenská úmluva a Společná konzulární instrukce). To vedlo k nejistotě ohledně podmínek pro udělování tohoto druhu víz a k určité míře zneužívání a k různorodým praktikám členských států. Dále je jak na úrovni vlastního provádění, tak na úrovni centrální zjevné nízké povědomí o rozsahu povinnosti informovat ostatní státy o udělených vízech s územně omezenou platností. Všechna ustanovení týkající se udělování víz s územně omezenou platností byla shrnuta do jednoho článku a byla omezena povinnost informovat ostatní členské státy o udělení víz s územně omezenou platností na případy, ve kterých je důvodem pro udělení víza s územně omezenou platností negativní odpověď členského státu v rámci postupu předchozí konzultace nebo v případě, kdy je vízum uděleno státnímu příslušníkovi třetího státu, který nesplňuje podmínky vstupu stanovené v Schengenském hraničním kodexu. - Cestovní zdravotní pojištění Rozhodnutí Rady 2004/17/ES pokud jde o zařazení požadavku na doklad o uzavření cestovního zdravotního pojištění mezi doklady pro udělení jednotného vstupního víza, vstoupilo v platnost dne 1. června 2004. Jelikož bylo uplatňování tohoto nového opatření v řadě míst spíše problematické, mimo jiné z důvodu nedostatečné a nejasné úpravy původního rozhodnutí, byly v říjnu 2004 vypracovány pro uplatňování rozhodnutí doplňující pokyny. Toto nařízení odstraňuje nejasnosti původního textu a mění některé z doplňujících pokynů v závazná pravidla. Na základě posouzení odpovědí členských států na dotazník k uplatňování požadavku cestovního zdravotního pojištění (který byl v oběhu v říjnu 2005) navrhuje Komise tuto problematiku zjednodušit a vyjasnit. Tento požadavek se navíc nevztahuje na osoby, kterým jsou – výjimečně – udělena víza na hranicích, na námořníky při výkonu jejich povolání, jakož i na osoby, které jsou držiteli diplomatických pasů, a na osoby žádající o letištní průjezdní víza. Požadavek mít uzavřené cestovní zdravotní pojištění by byl v prvním případě nepřiměřený vzhledem k naléhavým okolnostem, za kterých tyto osoby žádají o víza. Námořníci jsou obecně dostatečně kryti svou pracovní smlouvou, která musí být v souladu s předpisy Společenství. 5. Upřesnění právního charakteru příloh ke Společné konzulární instrukci Stávající Společná konzulární instrukce obsahuje osmnáct příloh včetně řady právních ustanovení a různých informací pocházejících z ostatních právních zdrojů nebo z oznámení členských států. Jedná se o seznamy státních příslušníků třetích států, na které se vztahuje vízová povinnost, výjimky pro držitele některých druhů cestovních dokladů, přehled zastoupení, doklady opravňující držitele ke vstupu bez víza, technické specifikace (vzory vízových štítků, jednotný formulář, kterým se prokazuje pozvání atd.), praktické prováděcí informace (pokyny pro vyplňování vízových štítků), informace o individuální „praxi“ (referenční částky, informace, které mají být součástí oddílu „poznámky“). Za účelem upřesnění právního charakteru těchto příloh Komise rozhodla, jako tomu bylo v případě posledního přepracování Společné příručky, že ponechá pouze ty přílohy, které jsou přímo spojené s prováděním ustanovení obsažených v textu. Týká se to příloh I – XIII nařízení. Tyto přílohy budou v budoucnu změněny v rámci projednávání ve výborech v souladu s článkem 202 Smlouvy o ES a rozhodnutím Rady 1999/468/ES, poněvadž se Komise domnívá, že tato praktická ustanovení jsou ve skutečnosti opatření, která provádějí zásady stanovené v hlavě V nařízení. 6. Zrušení 6.1. Vnitrostátní víza Jelikož toto nařízení upravuje udělování schengenských krátkodobých a průjezdních víz a letištních průjezdních víz, byly veškeré odkazy na vnitrostátní víza (víza typu „D“) zrušeny. 6.1.2. Dlouhodobá vnitrostátní víza platná současně s krátkodobými schengenskými vízy (víza typu „D+C“). Tento druh víz byl zaveden z iniciativy členských států v roce 2001 (nařízení (ES) č. 1091/2001. Víza typu „D+C“ platí současně jako jednotná krátkodobá víza na dobu maximálně tří měsíců od původního dne platnosti. Na základě dostupných informací se zdá, že většina členských států buď víza typu D+C neuděluje vůbec nebo jich uděluje pouze velmi málo[2]. Při četných příležitostech bylo také zjištěno, že o tomto druhu víz nebo podmínkách, za kterých mohou být udělena, mají konzulární pracovníci velmi nízké nebo žádné povědomí, a proto nejsou žadatelé o této možnosti informováni. Navíc bylo zjištěno, že evidence vnitrostátních víz a programy pro vyřizování žádostí o víza v mnoha případech dokonce ani neumožňují posuzování žádostí o tato víza nebo tisk vízových štítků. Řada členských států zároveň umožňuje svým diplomatickým misím a konzulárním úřadům vydávat povolení k pobytu, čímž se víza typu D+C stávají nadbytečnými. Jakmile navíc uplyne tříměsíční doba od počátečního dne platnosti víza typu D+C, nebude již držitelům, kteří do té doby legálně pobývali na území členského státu, který jim vízum udělil, dále umožněno pohybovat se na celém území členských států. Pro účely zjednodušení proto Komise navrhuje tento druh víza zrušit a požaduje, aby členské státy urychlily vydávání povolení k pobytu státním příslušníkům třetích zemí, kteří splňují podmínky pro jeho získání. 6.2. Zrušení skupinových víz V důsledku zavedení biometrických identifikátorů, které jsou součástí údajů poskytovaných žadateli o víza, a registrace jednotlivých žadatelů ve Vízovém informačním systému nelze zachovat možnost udělování skupinového víza. Každý žadatel, manželé a děti cestující na stejný cestovní pas musí jednotlivě vyplnit formulář žádosti a na samostatném listu pro připojení víz musí být vystaveny jednotlivé vízové štítky. 6.3. „Zrušení“ přílohy 2 Společné konzulární instrukce Je třeba připomenout, že příloha 2 Společné konzulární instrukce obsahuje seznam třetích zemí uvedených v příloze I nařízení (ES) č. 539/2001, jejichž státní příslušníci jsou osvobozeni od vízové povinnosti, pokud jsou držiteli „diplomatických pasů, služebních pasů a jiných úředních pasů“ a seznam třetích zemí uvedených v příloze II nařízení (ES) č. 539/2001, jejichž státní příslušníci podléhají vízové povinnosti, pokud jsou držiteli „diplomatických pasů, služebních/úředních pasů a zvláštních pasů“. Nařízení č. 789/2001 nyní upravuje postupy pro oznamování změn přílohy 2 členskými státy navzdory skutečnosti, že právní základ pro stanovení jednostranného osvobození členskými státy představuje nařízení (ES) č. 539/2001, podle kterého se informace o poskytnutém osvobození podle článku 4 uvedeného nařízení oznamují Komisi (která odpovídá za včasné a řádné zveřejnění této informace). Aby nedošlo k překrývání postupů a jelikož neexistuje žádná právní vazba mezi osvobozením od vízové povinnosti podle nařízení (ES) č. 539/2001 a podle nařízení o kodexu upravujícím podmínky a postupy pro udělování víz, nebude tento údaj do kodexu o vízech zahrnut. 6.4. Zrušení přílohy 6 Podle navržených pravidel upravujících přístup k údajům v nařízení o VIS již nebudou moci udělovat víza honorární konzulové. 7. Jednotné uplatňování kodexu o vízech v praxi Jak je uvedeno výše, kodex o vízech obsahuje pouze pravidla pro udělování krátkodobých, průjezdních a letištních průjezdních víz. Aby členské státy upustily od současné praxe vytváření svých vlastních pokynů, které upřednostňují před společnými pravidly, budou vytvořeny společné pokyny k praktickému uplatňování právních předpisů. Při přípravě návrhu kodexu o vízech Komise současně posuzovala formu a obsah „Pokynů k praktickému uplatňování kodexu o vízech“, které vytvářejí jednotné postupy, jež mají při vyřizování žádostí o vízum dodržovat diplomatické mise a konzulární úřady členských států. Tyto pokyny, které budou vypracovány postupem stanoveným v hlavě V nařízení, budou pouze praktické povahy a nebudou obsahovat žádné další právní závazky ke kodexu o vízech. Jejich příprava bude dokončena do dne, kdy kodex vstoupí v platnost. 6) 6) Důsledky existence různých protokolů připojených ke Smlouvám Právní základ návrhů týkajících se opatření souvisejících s krátkodobým pobytem a průjezdními vízy vyplývá z hlavy IV Smlouvy o ES s tím, že se uplatňuje systém „proměnné geometrie“ upravený v protokolech o postavení Spojeného království, Irska a Dánska a v schengenském protokolu. Tento návrh vychází z schengenského acquis . Proto musí být zohledněny tyto důsledky plynoucí z různých protokolů: Island a Norsko: Použijí se postupy stanovené v dohodě o přidružení[3] uzavřené Radou s Islandskou republikou a s Norským královstvím týkající se přidružení těchto dvou zemí k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis , neboť stávající návrh vychází ze schengenského acquis , jak je definováno v příloze A k této dohodě. Dánsko: Podle Protokolu o postavení Dánska připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o ES se Dánsko příjímání nařízení neúčastní, a proto se na něj toto nařízení nevztahuje, ani jím není vázáno. Vzhledem ke skutečnosti, že toto nařízení je aktem, který vychází ze schengenského acquis podle ustanovení hlavy IV Smlouvy o ES, použije se článek 5 výše uvedeného protokolu. Spojené království a Irsko: Podle článků 4 a 5 Protokolu o začlenění schengenského acquis do rámce Evropské unie a podle rozhodnutí Rady 2000/365/ES ze dne 29. května 2000 o žádosti Spojeného království Velké Británie a Severního Irska[4], a rozhodnutí Rady 2002/192/ES ze dne 28. února 2002 o žádosti Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis [5], se Spojené království a Irsko neúčastní přijímání tohoto nařízení, a proto se na ně toto nařízení nevztahuje, ani jím nejsou vázány. Švýcarsko: Pokud jde o Švýcarsko, je tento návrh rozpracováním ustanovení schengenského acquis ve smyslu dohody uzavřené mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarské konfederace k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis , jež spadá do oblasti uvedené v čl. 4 odst. 1 rozhodnutí Rady 2004/860/ES[6] o podpisu této dohody jménem Evropského společenství a o prozatímním provádění některých jejích ustanovení. Dohoda se Švýcarskem podepsaná dne 26. října 2004 upravuje prozatímní provádění některých ustanovení po svém podpisu, zejména zastoupení Švýcarska na rozhodování ve smíšeném výboru, který se zabývá vývojem schengenského acquis . 7) Důsledky dvoustupňového postupu PřI UPLATňOVÁNÍ PřEDPISů SCHENGENSKÉHO ACQUIS V NOVÝCH čLENSKÝCH STÁTECH V čl. 3 odst. 1 aktu o přistoupení se stanoví, že ustanovení schengenského acquis a aktů na ně navazujících nebo s ním jinak souvisejících, uvedená v seznamu v příloze I tohoto aktu, jsou ode dne přistoupení závazná a použitelná v nových členských státech[7]. Ustanovení schengenského acquis a aktů, která nejsou uvedena v příloze, jsou závazná pro nové členské státy ode dne přistoupení, avšak jsou v každém z nich použitelná pouze na základě rozhodnutí Rady vydaného za tímto účelem v souladu s tímto článkem (čl. 3 odst. 2 aktu o přistoupení). Jedná se o dvoustupňový prováděcí postup, podle kterého jsou některá ustanovení schengenského acquis závazná a použitelná již ode dne přistoupení k Evropské unii, zatímco jiná ustanovení, která se týkají zejména zrušení kontrol na vnitřních hranicích, jsou pro nové členské státy závazná ode dne přistoupení, avšak použitelná až poté, co Rada vydá výše zmíněné rozhodnutí. Schengenská ustanovení o vízové politice (články 9 až 17 Schengenské úmluvy a příslušná prováděcí rozhodnutí, zejména Společná konzulární instrukce, kromě příloh 1, 7, 8 a 15) nejsou v příloze uvedena. Proto se tento návrh, který vytváří kodex Společenství o pravidlech pro víza a jenž vychází ze Společné konzulární instrukce a některých ustanovení Schengenské úmluvy, a nahrazuje je, nebude po svém přijetí vztahovat na nové členské státy, kromě ustanovení týkajících se udělování letištních průjezdních víz. 8) KOMENTÁř K JEDNOTLIVÝM čLÁNKůM Všeobecný komentář Za účelem zohlednění rámce Společenství a terminologie byl v definicích a v celém návrhu pojem „smluvní strana(y)“ nahrazen pojmem „členský stát (členské státy)“. Odkazy na „členský stát (členské státy)“ by měly být vykládány podle Schengenského protokolu, pokud jde o uplatňování schengenského acquis Spojeným královstvím a Irskem (viz bod 6 výše), a také ve světle článku 3 smlouvy o přistoupení, který stanoví uplatňování schengenského acquis novými členskými státy ve dvou etapách (viz bod 7 výše). Jak je vysvětleno v bodu č. 6 důvodové zprávy, je navíc v oblasti schengenského acquis nutno zohlednit zvláštní postavení Islandu, Norska a Švýcarska. Hlava I: Obecná ustanovení Článek 1: Cíl a oblast působnosti Odstavec 1 tohoto článku definuje cíle tohoto nařízení, kterým je stanovit podmínky a postupy pro vyřizování žádostí o víza pro pobyty do tří měsíců během období 6 měsíců. Odstavec 2 stanoví, že se nařízení vztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří podléhají této povinnosti podle nařízení Rady (ES) č. 539/2001. Navíc se obecně odkazuje na právo volného pohybu, které požívají zvláštní skupiny státních příslušníků třetích zemí podle právních předpisů Společenství. Odstavec 3 odkazuje na seznamy třetích zemí, jejichž státní příslušníci podléhají povinnosti mít letištní průjezdní víza. Společný seznam (příloha VII) je stanoven v tomto nařízení (a nikoli v nařízení Rady (ES) č. 539/2001). Článek 2: Definice Většina definic v tomto článku je z velké míry převzata ze Schengenské úmluvy a Společné konzulární instrukce, ačkoli byla zohledněna potřeba některé z těchto definic upřesnit a prohloubit a některé připojit. Definice stanovené v nařízení odpovídají definicím použitým v nařízení (ES) č. 539/2001 a v Schengenském hraničním kodexu. Pojem „státní příslušník třetí země“ je definován v souladu s právem Společenství, takže vylučuje občany Evropské unie ve smyslu čl. 17 odst. 1 Smlouvy o ES. Proto také zahrnuje uprchlíky a osoby bez státní příslušnosti. Definice „víza“ odpovídá definici uvedené v nařízení (ES) č. 539/2001 a obsahuje navíc odkaz na letištní tranzit, jenž je odlišný od „pobytu“ a obvyklého významu „tranzitu“. Toto doplnění bylo také důležité z důvodu začlenění Společné akce o letištním tranzitu do právního rámce Společenství. Pojem „jednotný“ ve smyslu víza, jež umožňuje držiteli, kterému byl povolen vstup, pohybovat se v několika nebo ve všech členských státech, nebo jimi projíždět, byl zachován jako protiklad k vízu s „územně omezenou platností“, které umožňuje držiteli pobývat pouze v jednom nebo v několika členských státech a k „letištnímu průjezdnímu vízu“, které se vyžaduje od některých státních příslušníků třetích zemí za účelem průjezdu přes tranzitní prostory na mezinárodních letištích členských států. U jedné z podmínek pro udělení „jednotného“ víza, kterou je uznání cestovních dokladů předložených žadatelem všemi členskými státy, bylo nezbytné určit, co se míní „uznávaným cestovním dokladem“. Ve stávajícím znění Schengenské úmluvy a Společné konzulární instrukce se pojem „platný“ využívá k popisu pravosti, platnosti a uznávání, což způsobuje nedorozumění. Tento pojem je důležitý, aby diplomatické mise a konzulární úřady členských států věděly, zda mohou udělit jednotné vízum, nebo zda musí vydat vízum s územně omezenou platností. Vzhledem k právnímu základu stávajícího návrhu není možné zahrnout rozhodnutí schengenského výkonného výboru SCH/Com-ex (98) 56 a (99)14, která obsahují ustanovení pro sestavení příručky cestovních dokladů opravňujících jejich držitele k překračování vnějších hranic a způsobilých ke vlepení víza. Bylo by však logické zahrnout tento základní dokument do právního rámce Společenství. Definice „vízového štítku“ vychází z definic stanovených v nařízení (ES) č. 1683/95 a jeho znění odpovídá znění použitém v nařízení o VIS. „Samostatný list pro připojení víza“ je definován prostřednictvím odkazu na nařízení (ES) č. 333/2002 o jednotném vzoru formulářů pro připojení víza uděleného členskými státy držitelům cestovních dokladů, které nejsou uznávány členským státem, který formulář vydal. Hlava II: Přijímání a vyřizování žádostí o víza Kapitola I: Orgány, které vyřizují žádosti o víza Článek 3: Orgány příslušné k vyřizování žádostí o víza Tato ustanovení sice byla převzata ze Společné konzulární instrukce a Schengenské úmluvy, definují však pojem vyřizování ve smyslu posuzování žádostí o víza, které by vždy měly provádět diplomatické mise a konzulární úřady členských států. Vzhledem k nedávnému vývoji (rostoucí počet žádostí o víza, bezpečnostní rizika pro konzulární pracovníky, atd.) a nastávajícímu zavedení registrace biometrických identifikátorů, jako jednoho z požadavků pro žádosti o víza již nejsou diplomatické mise a konzulární úřady jedinými místy pro přijímání žádostí o víza. Příloha 6 Společné konzulární instrukce však byla zrušena a tím byli z procesu vyřizování žádostí o víza vyloučeni honorární konzulové. Ustanovení nařízení Rady (ES) č. 415/2003 o udělování víz na hranicích včetně udělování takových víz projíždějícím námořníkům (odstavec 2). Článek 4: Místní příslušnost Společná konzulární instrukce stanoví, že „pokud“ podávají žádost osoby, které nemají v zemi bydliště, bude jejich žádost posouzena určitým způsobem. Jelikož se praxe členských států v tomto ohledu liší, stanoví nařízení jasně, že státní příslušníci třetích zemí musí podat žádost o vízum ve své zemi původu (odstavec 1) a pouze nerezidenti, jež legálně pobývají v jiné zemi než, kde mají své bydliště a kteří mají oprávněné důvody k podání žádosti, mohou žádost podat v jiné zemi, než ve které mají bydliště (odstavec 2). Diplomatické mise nebo konzulární úřady členských států musí v takových případech před udělením víza konzultovat své kolegy v zemi, ve které má žadatel bydliště, nebo ústřední orgány této země (odstavec 3). Článek 5: Členský stát příslušný k vyřízení žádosti o vízum Tato ustanovení byla převzata ze Společné konzulární instrukce a obsahují kritéria pro určení, která diplomatická mise nebo konzulární úřad odpovídá za vyřízení žádosti o vízum. Žádosti o víza pro více vstupů se podávají u konzulárního úřadu členského státu, do kterého žadatel obvykle cestuje (což je odůvodnění pro žádost o vízum pro více vstupů), ačkoli jeho držitel smí cestovat i na jiná místa v rámci územní výsosti členských států. Důvodem, proč mohou být tato víza udělena pouze v zemi, kde má žadatel bydliště, je, že pouze konzulární úřad se sídlem v této zemi může plně posoudit bezúhonnost žadatele. Článek 6: Příslušnost k udělování víz státním příslušníkům třetích zemí, kteří legálně pobývají na území členského státu V současné době je poměrně velké množství víz udělováno na území členských států, přestože takové osoby nepřekročí vnější hranice. Měla by však být zavedena pravidla, která se výslovně vztahují na situace, kdy státní příslušníci třetích zemí, kteří legálně pobývají na území jednoho členského státu a kteří mají oprávněné důvody pro vycestování do jiného členského státu, nejsou držiteli dokladů, na jejichž základě by se mohli volně pohybovat. Článek 7: Ujednání o zastupování Většina ustanovení tohoto článku byla převzata ze Společné konzulární instrukce. Byla však vyvinuta snaha přepracovat ustanovení tak, aby byla jasnější, a byla doplněna zvláštní pravidla, která zajišťují včasné informování žadatelů a ostatních členských států jak na místní, tak centrální úrovni o vstupu v platnost nebo přerušení platnosti ujednání o zastoupení. Členské státy, které se rozhodnou pověřit zpracováním víz externí poskytovatele služby, musí o tomto záměru nejdříve informovat členské státy, které zastupují. Odstavec 6 upřesňuje tuto situaci v případech, kdy diplomatické mise nebo konzulární úřady zastupujících členských států hodlají žádost žadatele o vízum zamítnout. V takovém případě se celý spis postoupí ústředním orgánům zastoupeného členského státu, aby tyto orgány přijaly konečné rozhodnutí o zamítnutí. V těchto případech se použije čl. 23 odst. 3 o informování zamítnutého žadatele. Tak je zajištěno, že o žádosti bude rozhodnuto s konečnou platností a že žadatel nebude muset žádost podávat u nejbližšího konzulárního úřadu zastoupeného členského státu, jak tomu v současnosti často bývá. Odstavec 2 se změní tak, aby byly zohledněny výsledky jednání o návrhu na změnu Společné konzulární instrukce v souvislosti se zavedením biometrických identifikátorů včetně zřízení Společných středisek pro podávání žádostí o vízum. Článek 8: Předchozí konzultace vlastních ústředních orgánů členského státu Předchozí konzultace diplomatických misí a konzulárních úřadů, které udělují víza, se svými ústředními orgány, se již uplatňuje před vlastním udělením víz zvláštním kategoriím osob nebo státním příslušníkům určitých třetích zemí a seznam třetích zemí, u kterých se takové konzultace vyžadují, je stanoven v příloze 5 Společné konzulární instrukce (stupeň utajení je stanoven na „EU- VYHRAZENÉ“). Odstavec 2 stanoví, že taková konzultace nemůže mít vliv na prodloužení doby k vyřízení žádosti o vízum. Odstavec 3 stanoví, že v rámci ujednání o zastupování musí ústřední orgány zastupujícího členského státu konzultovat ústřední orgány zastoupených členských států (u třetích zemí uvedených v příloze I). Článek 9: Předchozí konzultace ústředních orgánů ostatních členských států a jejich informování Odstavec 1 stanoví požadavek, aby ústřední orgány členských států byly konzultovány předtím, než diplomatické mise nebo konzulární úřady ostatních členských států udělí víza zvláštním kategoriím osob nebo státním příslušníkům určitých třetích zemí. Odstavec 2 stanoví lhůty, ve kterých musí konzultovaný členský stát poskytnout odpověď. Tato lhůta činí 3 pracovní dny. Nebude-li poskytnuta odpověď v dané lhůtě, může konzultující členský stát povolit svým diplomatickým misím nebo konzulárním úřadům, aby udělily víza, u kterých byla konzultace zahájena. V odstavci 3 je zaveden postup pro jednoduché informování, čímž je splněn požadavek několika členských států vyjádřený během diskuzí v letech 2002-2003: ústřední orgány členských států upřednostňují, aby byly informovány o udělení víz státním příslušníkům určitých třetích zemí nebo zvláštním kategoriím těchto státních příslušníků, než aby byly konzultovány. Odstavec 5 stanoví, že v rámci ujednání o zastupování musí ústřední orgány zastupujícího členského státu konzultovat ústřední orgány ostatních členských států (u třetích zemí uvedených v příloze II). Kapitola II: Žádost Článek 10: Praktické aspekty předkládání žádostí Jedná se o nový článek v tom smyslu, že stanoví obecné zásady pro „fyzické“ předkládání žádostí a má souvislost s článkem 11, který zavádí institut „přípustnosti“. Znění odstavce 1, který uvádí, že žádosti nelze podat dříve než tři měsíce před plánovanou cestou, je v současné době zmíněno pouze v poznámce 1 přílohy 13 Společné konzulární instrukce. Přitom je ale důležité, aby víza nebyla udělována příliš dlouhou dobu před cestou, neboť tak se zabrání situaci, že se poměry žadatele, na jejichž základě bude vízum uděleno, v mezidobí změní. Odstavec 2 požaduje, aby všichni, kdo podávají první žádost o vízum, předložili svou žádost osobně za účelem shromažďování biometrických identifikátorů, a to v okamžiku podání žádosti. Odstavce 3 a 4 jsou nezbytné, jelikož stále více diplomatických misí a konzulárních úřadů členských států zavádí praxi schůzek. Odstavec 5 musí být vykládán ve spojení s články 11 a 19. Článek 11: Shromažďování biometrických identifikátorů Tento článek stanoví požadavky pro shromažďování biometrických identifikátorů a kategorie osob, na které se tento požadavek nevztahuje. Obsah tohoto článku odpovídá návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o změně Společné konzulární instrukce k vízům pro diplomatické mise a konzulární úřady, který zavádí ustanovení o biometrických identifikátorech včetně úpravy přijímání a vyřizování žádostí o víza, který Komise předložila dne 31. května 2006 [KOM(2006)269]. Článek 12: Předložení žádosti o vízum Tento článek vyjmenovává dokumenty, které musí žadatel předložit, aby byla jeho žádost přípustná. Stanovení těchto pravidel usnadní žadatelům přípravu jejich žádosti a její rychlé posouzení, neboť diplomatická mise nebo konzulární úřad obdrží kompletní spis. Jelikož členské státy stále častěji umožňují svým diplomatickým misím a konzulárním úřadům, aby spolupracovaly s poskytovateli externích služeb, je navíc nezbytné – vzhledem k existenci prostředníka mezi žadatelem a pracovníkem, který žádost posuzuje – aby od počátku byly poskytnuty přesné údaje a žadatel tak nemusel předkládat doplňující podklady. Tento článek tak stanoví, kdy lze žádost o vízum považovat za podanou. Pokud budou k dispozici všechny podklady uvedené v článku 12, bude žádost o vízum „přípustná“. Toto je také důležité pro rozlišení „zamítnutí“ žádostí před jejich řádným posouzením od žádostí zamítnutých z formálních důvodů. Zavedení tohoto rozlišování navíc povede k vypovídajícím statistickým údajům, neboť zamítnutí z formálních důvodů budou odlišena od případů, kdy posouzení nebylo ukončeno, a počty zamítnutých žádostí proto budou poskytovat obrázek skutečného stavu věcí. Porovnání počtů zamítnutých žádostí je důležitým administrativním měřítkem pro diplomatické mise a konzulární úřady členských států v rámci jednoho státu. Článek 13: Formulář žádosti Odstavec 1 je převzat ze Společné konzulární instrukce, nově se však vyžaduje, aby doprovázející osoby zapsané do cestovního pasu žadatele vyplnily samostatné formuláře žádostí. Proto budou vydávány individuální vízové štítky (článek 26) a budou zrušena skupinová víza. Odstavec 2 řeší praktické otázky, které doposud nebyly upraveny. Odstavec 3 stanoví pravidla pro případný překlad formuláře žádosti do jazyka hostitelské země a formu takových překladů. Za účelem zajištění harmonizace a úspory nákladů musí diplomatické mise členských států používat na území jednoho státu stejnou přeloženou verzi. Odstavce 2 a 3 vychází z velké míry z dokumentu útvaru Komise JAI/723/2003. Odstavec 4 pak požaduje, aby diplomatické mise a konzulární úřady členských států zajistily, aby žadatelé byli informováni o jazycích, ve kterých mohou formulář žádosti vyplnit. Článek 14: Podpůrné doklady Obsah tohoto článku, jakož i příloha IV, jež stanoví příkladmý seznam požadovaných podpůrných dokladů, které musí žadatelé předložit, jsou ve zjednodušené podobě převzaty ze Společné konzulární instrukce. Podpůrné doklady jsou navíc roztříděny podle účelu zamýšleného pobytu/tranzitu. Aby byla odstraněna mezera ve stávajících právních předpisech, je vytvořen nový jednotný formulář, kterým se prokazuje pozvání, převzetí finančních nákladů souvisejících s pobytem cizince a potvrzení o ubytování. Ačkoli Společná konzulární instrukce obsahovala přílohu s takzvanými jednotnými formuláři, které používají jednotlivé členské státy, předložily doposud pouze tři z nich spíše odchylné vzory formulářů. Tento článek je v souladu se Schengenským hraničním kodexem. Může se vyskytnout potřeba rozlišit druhy dokladů, které žadatelé musí předložit a které předložit může v závislosti na místních okolnostech. Za účelem zabránění nakupování víz je třeba v rámci místní konzulární spolupráce posoudit nutnost vypracovat seznamy dokladů, které mají být předloženy pro účely stanovené v tomto článku a v příslušné příloze. Článek 15: Cestovní zdravotní pojištění Tento článek je převzat ze Společné konzulární instrukce, jeho ustanovení však byla pozměněna, aby byly odstraněny mezery a nejasnosti původního rozhodnutí, a byly zohledněny pokyny pro uplatňování tohoto opatření vypracované v roce 2004 a hodnocení jeho uplatňování provedené na základě dotazníku zaslanému diplomatickým misím a konzulárním úřadům členských států v roce 2005. Na držitele diplomatických pasů a námořníky se vztahuje obecná výjimka z povinnosti mít uzavřené cestovní zdravotní pojištění, jelikož jsou dostatečně kryti v rámci svého povolání. Kromě toho byli z této povinnosti také vyňati státní příslušníci třetích zemí, kteří žádají o vízum na hranicích – tento případ by měl být výjimkou – jelikož by bylo nepřiměřené a často nemožné požadovat od těchto osob uzavření cestovního zdravotního pojištění. Článek 16: Poplatek za zpracování žádosti Tento článek upravuje poplatky, které hradí žadatelé o vízum. Poplatek má pokrývat administrativní výdaje na vyřízení žádosti o vízum. Výše poplatku odpovídá částce, kterou stanoví rozhodnutí Rady 2006/440/ES ze dne 1. června 2006[8]. Zbývající část odstavce 1, která stanoví, že poplatky se hradí v eurech nebo v měně hostitelské země a že jsou nevratné, zůstává v platnosti. Odstavec 2 zajišťuje, že žadatelé obdrží příjmový doklad a že budou písemně informováni o tom, že poplatek je nevratný. Odstavec 3 upravuje případ, kdy je poplatek za zpracování hrazen v místní měně. Aby nedocházelo k tomu, že žadatelé budou znevýhodněni z důvodu rozdílných směnných kurzů v různých členských státech, navrhuje se uplatňovat stejný směnný kurz, a to referenční směnný kurz eura (ECB). Odstavec 4 vyjmenovává kategorie osob, které jsou podle rozhodnutí Rady 2006/440/ES osvobozeny od poplatků za zpracování žádosti. Odstavec 5 umožňuje členským státům v jednotlivém případě prominout nebo snížit poplatky za zpracování. Tato již zavedená možnost byla potvrzena rozhodnutím Rady 2006/444/ES. Odstavec 6 zachovává stávající poplatky během přechodného období pro státní příslušníky třetích zemí, u kterých byl do 1. ledna 2007 udělen mandát ke sjednání dohody o zjednodušení víz. Nově byl doplněn odstavec 7, který má zabránit tomu, aby byl státní příslušník třetí země, jenž je držitelem cestovního dokladu, který některý členský stát neuznává a kterému bylo uděleno vízum s územně omezenou platností, povinen hradit další poplatek za zpracování, poněvadž musí zažádat o druhé vízum, aby mohl vycestovat do členského státu, na jehož území první vízum neplatí. Odstavec 8 zavádí poplatky za urychlené vyřízení víza: poplatek za zpracování žádosti se zvyšuje na dvojnásobek u neodůvodněně pozdě podaných žádostí. Článek 17: Razítko pro podání žádosti Povinnost uložená diplomatickým misím a konzulárním úřadům členských států označovat razítkem cestovní doklady při podání žádosti je převzata ze Společné konzulární instrukce. Účelem tohoto opatření je zabránit, aby stejná osoba podala několik žádostí zároveň v různých členských státech. Kvůli značným problémům s uplatňováním tohoto opatření v praxi upřesňuje nařízení pravidla pro používání razítka a zavádí jednotný vzor razítka. Jednotný vzor razítka se považuje za nezbytný, jelikož bylo v průběhu několika let odhaleno velké množství případů, kdy byla použita nesprávná razítka a dodatečné nesprávné kódy. V odstavci 1 byly zohledněny změny u přijímání žádostí o víza (viz článek 33), jelikož nyní budou cestovní doklad žadatele označovat razítkem diplomatické mise nebo konzulární úřady. Společná konzulární instrukce umožňuje členským státům, aby jednostranně rozhodly, že nebudou razítkem označovat diplomatické pasy. V zájmu jednotného postupu byla tato výjimka zobecněna, přičemž diplomatické mise a konzulární úřady členských států se musí v rámci místní konzulární spolupráce dohodnout o výjimkách pro další zvláštní kategorie osob. Aby ze strany žadatelů nebo místních úřadů nedocházelo k nedorozumění ohledně účelu razítka, budou diplomatické mise a konzulární úřady informovat veřejnost o tom, že razítko nemá žádné právní důsledky a že pouze označuje, že žádost byla podána. Jakmile členské státy zahájí ukládání údajů do VIS, nebude již toto razítko potřebné, neboť diplomatické mise a konzulární úřady ostatních členských států budou mít přístup k informacím o případných dalších současně podaných žádostech na jiných konzulátech. Kapitola III: Posuzování a vyřizování žádostí o víza Článek 18: Posouzení žádosti Odstavce 1 a 2 tohoto důležitého článku jsou převzaty ze Společné konzulární instrukce a stanoví základní kritéria pro posuzování žádostí o víza. Dvě hlavní otázky, které musí mít konzulární pracovníci na paměti při posuzování žádostí o víza jsou migrační a bezpečnostní rizika. Jelikož lze žádosti o víza předkládat za pomoci různých zprostředkovatelů, je zdůrazněno, že v případě, kdy předložené písemné podklady nedostatečně prokazují účel pobytu a úmysl žadatele vrátit se do výchozí země, může být žadatel pozván na osobní pohovor. Znění odstavce 4 je převzato ze Společné konzulární instrukce, obšírněji jsou však rozvedena nezbytná ověření. Zvláštní pozornost je věnována pododstavci e), ve kterém se odkazuje na způsoby zajištění obživy a uvádí se, že při posuzování dostatečnosti prostředků je třeba vzít v úvahu referenční částky uvedené v Schengenském hraničním kodexu a v prohlášení o ubytování/úhradě nákladů (příloha IV). Referenční částky stanovené členskými státy byly dříve stanoveny v příloze 7 Společné konzulární instrukce. Jelikož Schengenský hraniční kodex ukládá členským státům povinnost oznámit tyto referenční částky, nemusí být příloha o referenčních částkách zahrnuta do samotného kodexu o vízech. Z praktických důvodů však budou tyto referenční částky uvedeny v „Pokynech k praktickému uplatňování kodexu o vízech“ (článek 45), jež budou vypracovány později. Jelikož držitelé letištních průjezdních víz nevstupují na území členských států, stanoví odstavec 6, že ověření takové žádosti by se mělo vztahovat pouze na povinnosti stanovené v odst. 2 písm. a) (platné a pravé cestovní doklady), písm. b) (žádné nebezpečí ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti, veřejného zdraví, mezinárodních vztahů) a písm. d) (využití dřívějších jednotných víz). Musí však být ověřen účel další cesty. Odstavec 7 je převzat ze Společné konzulární instrukce a lze jej shrnout do formulace „v případě pochybnosti nelze vízum udělit“. Článek 19: Nepřípustnost Tento článek souvisí přímo s čl. 10 odst. 4. Pokud žadatel nepředloží požadované doplňující údaje, bude jeho žádost prohlášena za nepřípustnou a jako taková zaznamenána i ve VIS. Pojem nepřípustnosti byl zaveden za účelem rozlišení mezi zamítnutím z formálních důvodů, které vyplývá z posouzení žádosti o vízum, a případy, kdy takové posouzení nebylo provedeno, jelikož žadatel nepředložil požadované údaje. V současné době jsou zamítnutí z formálních důvodů a posouzení, která nebyla dokončena, často zahrnuta do statistik jako „zamítnutí/odmítnutí“, a tak není znám ani skutečný počet, ani skutečná míra zamítnutí. Poněvadž nepřípustnost není zamítnutí žádosti z formálních důvodů, nemá žadatel právo na odvolání. Proto může žádost prohlásit za nepřípustnou také diplomatická mise nebo konzulární úřad zastupujícícho členského státu. Článek 20: Rozhodnutí o žádosti o vízum S cílem zlepšit rovné zacházení se žadateli o víza, jsou v odstavci 1 stanoveny pevné maximální lhůty pro udělení víza. Odstavec 2 obsahuje obecnou zásadu, která určuje, jaké vízum má být uděleno, jakou dobu platnosti stanovit a jakou délku pobytu povolit. Z důvodů neočekávaných změn načasování plánovaných cest způsobených důvody, které žadatel nemohl ovlivnit (např. zrušení letů, odklad konání komerčních akcí, kulturních událostí a obchodních jednání), je třeba k počtu dní potřebných pro návštěvu/průjezd nebo průjezd přes tranzitní prostory na mezinárodních letištích připočítat přiměřený počet dodatečných dní, tj. odkladnou lhůtu. Je třeba poznamenat, že stávající příloha 13 Společné konzulární instrukce, která uvádí praktické příklady vyplněných vízových štítků bude přepracována a stane se součástí „Pokynů k praktickému uplatňování kodexu o vízech“, které budou připojeny ke konečnému znění kodexu o vízech. Odstavec 3 upravující udělování víz pro více vstupů je převzat ze Společné konzulární instrukce, byl však stanoven podrobný profil žadatelů, kterým lze taková víza udělit (tj. potřeba častého cestování do členských států a bezúhonnost). Článek 21: Víza s územně omezenou platností Tento článek zahrnuje veškerou úpravu udělování víz s územně omezenou platností, která je v současnosti roztříštěně obsažena v nejrůznějších právních nástrojích, přičemž se některá ustanovení zbytečně opakují (v čl. 11 odst. 2, 14 odst. 1 a 16 Schengenské úmluvy a v části V, oddíle 3 a v příloze 14 Společné konzulární instrukce). Odstavec 1 podrobně stanoví případy, kdy lze udělit vízum s územně omezenou platností. V odstavci 2 je upřesněno, kdy je nezbytné informovat ostatní členské státy. Ačkoli budou údaje o udělených vízech ukládány do systému VIS, musí být ústřední orgány o jednotlivých případech informovány, aby mohly údaje ve VIS zkontrolovat. Jelikož víza s územně omezenou platností, která byla udělena z důvodů uvedených v pododstavcích a) a b), umožňují osobám, které nesplňují obvyklé podmínky pro vstup na území členských států, vstup na území toho členského státu, který toto vízum uděluje, musí ústřední orgány tohoto členského státu informovat o této skutečnosti ústřední orgány ostatních členských států. V případě uvedeném ve druhém pododstavci odstavce 1 splňuje naopak držitel cestovního dokladu, který není uznáván jedním nebo dalšími členskými státy, podmínky vstupu, a informování o udělení víza s územně omezenou platností není proto relevantní. Jelikož nezbytnost udělení víz s územně omezenou platností, která jsou platná pouze v členském státě, který je udělil, nemá v případech uvedených ve druhém pododstavci odstavce 1 vztah k žádným důvodům stanoveným v bodech a) a b) a dotčená osoba, které bylo již dříve uděleno krátkodobé vízum, toto vízum nezneužila, není poskytnutí informací ostatním členským státům rovněž nezbytné. Článek 22: Letištní průjezdní víza Tento článek zakládá jednotný přístup k letištním průjezdním vízům. Přejímá ustanovení Společné konzulární instrukce a ke zlepšení transparentnosti zobecňuje jednotlivé výjimky z této povinnosti udělované členskými státy pro státní příslušníky třetích zemí uvedených na společném seznamu (zejména pro držitele diplomatických pasů). V odstavci 2 písm. a) až d) jsou vymezeny různé kategorie osob, na které se vztahuje výjimka. K osobám, na které se vztahovala Společná konzulární instrukce, byli doplněni rodinní příslušníci občanů EU. Článek 23: Zamítnutí víza Platná Společná konzulární instrukce odkazuje na vnitrostátní právní předpisy upravující oznamování a odůvodňování rozhodnutí o zamítnutí udělení víz. Jednotné obecné znění takového oznámení by se mělo použít pouze v případech, kdy vnitrostátní právní předpisy vyžadují, aby byla rozhodnutí o zamítnutí víza oznámena a odůvodněna. V zájmu prohloubení jednotného přístupu Společenství a rovného zacházení se žadateli mají tato ustanovení kogentní charakter. Odstavec 1 vyjmenovává v souladu se Schengenským hraničním kodexem přesná kritéria pro zamítnutí víz. Stávající Společná konzulární instrukce takový konkrétní seznam neobsahuje. Odstavec 2 stanoví, že zamítnutí musí být oznamována písemně, a to ve formě uvedené v příloze IX. Jednotný formulář musí být použit i tehdy, pokud je žádost o vízum zamítnuta na hranicích (viz články 32 a 33). Odstavec 3 upřesňuje, že odvolání proti rozhodnutím o zamítnutí víza zůstávají v působnosti členských států. Odstavec 4 upravuje případy, kdy jeden členský stát zastupuje při udělování víz jiný členský stát a kdy zastoupený členský stát s konečnou platností rozhoduje o zamítnutí žadatele. Diplomatická mise zastupujícího členského státu informuje žadatele o zamítnutí, o kterém rozhodl zastoupený členský stát. Odstavec 5 představuje formální záruku, že každá žádost bude individuálně posouzena a že bude náležitě zohledněna situace žadatele v okamžiku podání žádosti. Článek 24: Práva plynoucí z uděleného víza Je třeba zdůraznit základní a podstatnou zásadu, že vízum svému držiteli pouze umožňuje prokazovat se na vnějších hranicích. Je užitečné vyjádřit tuto zásadu v tomto článku a připomenout tím, že orgány hraniční kontroly ověřují u osob, které se na hranicích prokazují vízem, zda jsou splněny podmínky vstupu. Článek 25: Vyplňování vízového štítku Tento článek je převzat ze Společné konzulární instrukce a doplňující ustanovení obsahuje příloha X. Ačkoli se kodex o vízech nevztahuje na vnitrostátní dlouhodobá víza, byl v bodě 7 přílohy X učiněn odkaz na kód, který je třeba na vízovém štítku pro tato víza uvést. V souladu s článkem 18 Schengenské úmluvy opravňují vnitrostátní dlouhodobá víza, víza typu „D“, svého držitele za předpokladu, že jsou splněny další podmínky stanovené v uvedeném článku, k průjezdu přes území ostatních členských států za účelem vstupu na území členského státu, který udělil vízum typu „D“. Komise se proto domnívá, že toto uvedení kódu je vhodné. Článek 26: Zrušení platnosti vyplněných vízových štítků Tento článek je převzat ze Společné konzulární instrukce a byla doplněna další ustanovení, která zajišťují, že veškerá zrušení platnosti vízových štítků budou zaznamenána do VIS. Článek 27: Připojování vízových štítků k cestovním dokladům Tento článek je převzat ze Společné konzulární instrukce. Odstavce 1 až 3 upravují nejčastější případy, kdy členský stát, který vízum uděluje, uznává cestovní doklad žadatele. Druhý pododstavec odstavce 1 je převzat z přílohy 10 (zbytek byl zrušen), jelikož se v praxi často vyskytovaly případy, že konzulární pracovník připojil štítek tak, že nebyl strojově čitelný. Odstavec 4 se týká situací, kdy členský stát, který vízum uděluje, neuznává cestovní doklad žadatele. V takových případech by měl být použit samostatný list pro připojení víza. Kapitola IV: Změna doby platnosti uděleného víza Článek 28: Prodloužení Rozhodnutí SCH/Com-ex (93) 21 o prodloužení platnosti víza není zahrnuto ve Společné konzulární instrukci a je tímto převzato do nařízení, které obsahuje podrobnější ustanovení. Z názvu vyplývá, že se víza prodlužují na území členských států. V případě, že se změnilo postavení držitele před použitím víza, které mu bylo uděleno, bude diplomatická mise nebo konzulární úřad, jež víza udělily, odpovídat za prohlášení prvního víza za neplatné a za případné udělení víza nového. Odstavec 1 stanoví důvody, které mohou vést k prodloužení doby platnosti a/nebo doby trvání pobytu uděleného krátkodobého víza nebo průjezdního víza, které má být prodlouženo, aniž by byl změněn druh víza nebo doba pobytu přesáhla 90 dní (odstavec 2). Stávající právní úprava nestanoví maximální dobu trvání průjezdu v případě prodloužení průjezdního víza. Jelikož je umožněna maximální doba trvání průjezdu v délce 10 dní, což se může zdát přehnané, neboť tato doba zdvojnásobuje maximum stanovené pro průjezd, byly zavedeny společné normy. Správní orgán může rozhodnout o změně územní platnosti uděleného víza tím, že omezí jeho platnost na území členských států, ve kterých byla podána žádost o prodloužení (odstavec 3) nebo pouze na určité členské státy. Odstavec 4 je částečně převzat z rozhodnutí Com-ex a stanoví, že informace o příslušných orgánech (které jsou v současnosti uvedeny na seznamu uvedeném v Com-ex, který od roku 2000 nebyl aktualizován) musí být oznámeny Komisi, která pak seznam zveřejní (viz článek 47). Pro účely jednotného přístupu stanoví odstavec 5, že za prodloužení víza se vybírá povinný poplatek ve výši 30 EUR. Jelikož s prodloužením není spojena registrace biometrických identifikátorů, nemusí být tento poplatek shodný s poplatkem za udělení víza. Členské státy mohou v současnosti prodloužit vízum buď vydáním nového vízového štítku nebo orazítkováním štítku původního. Odstavec 6 stanoví, že prodloužení bude mít pouze formu jednotného razítka, kterou stanoví příloha XI. Zavedením jednoho způsobu bude zajištěna jistota ohledně pravosti prodloužení a místní orgány (často se bude jednat o policejní orgány), které jsou příslušné pro prodloužení víza, nebudou nuceny trvale uchovávat zásoby vysoce zabezpečených vízových štítků. Podle odstavce 7 se údaje o prodloužení víza zaznamenávají do systému VIS. Článek 29: Prohlášení víza za neplatné Ustanovení článků 28, 29 a 30 jsou v současnosti obsažena v příloze 14 Společné konzulární instrukce, která z velké části přebírá obsah rozhodnutí SCH/Com-ex (93) 24. Aby byly objasněny některé záležitosti, byly tři oblasti otázek rozděleny do jednotlivých článků s cílem odlišit rozdílné účely jednotlivých opatření. Účelem prohlášení víza za neplatné je znemožnit jeho držiteli, aby vstoupil na území členských států. Článek 29 odst. 1 upravuje, jaké orgány a za jakých okolností mohou prohlásit vízum za neplatné. Pododstavec a) se vztahuje na případ, kdy držitel víza doposud udělené vízum nevyužil, a proto jej mohou diplomatické mise nebo konzulární úřady, které jej udělily, prohlásit za neplatné. Pokud držitel víza nesplňuje podmínky pro vstup, mohou prohlásit vízum za neplatné orgány provádějící hraniční kontrolu (pododstavec b)), nebo, pokud již držitel nesplňuje podmínky pro pobyt, ačkoli je jeho vízum stále platné, mohou vízum prohlásit za neplatné donucovací orgány na území členských států. Pokud vízum prohlásí za neplatné příslušné orgány jiného členského státu než toho, jehož diplomatická mise nebo konzulární úřad vízum udělily, bude o této skutečnosti informován členský stát, který vízum udělil. Článek 30: Zrušení víza Zrušením víza se rozumí zrušení zbývající doby pobytu poté, co držitel víza vstoupil na území členských států. Odstavec 1 rozlišuje dva případy, ve kterých může být udělené vízum zrušeno: a) v případě, kdy držitel víza požádá, aby bylo vízum zrušeno nebo b) pokud příslušné orgány usoudí, že držitel víza poté, co vstoupil na území členských států, již nesplňuje podmínky vstupu. Pokud vízum zruší příslušné orgány jiného členského státu než toho, jehož diplomatická mise nebo konzulární úřad vízum udělily, bude o této skutečnosti informován členský stát, který vízum udělil. Článek 31: Zkrácení doby trvání pobytu stanovené ve vízu Pokud orgány hraniční kontroly usoudí, že držitel víza nemá pro zamýšlenou dobu pobytu dostatek prostředků k obživě, mohou dobu trvání pobytu stanovenou ve vízu zkrátit na dobu, na kterou má držitel víza takové prostředky skutečně k dispozici. Kapitola V: Víza udělená na vnějších hranicích Článek 32: Víza udělená na vnějších hranicích Články 32 a 33 přebírají obsah nařízení Rady (ES) č. 415/2003 a rozdělují jej do dvou článků, z nichž jeden upravuje obecná ustanovení pro udělování víz na hranicích a druhý specifické otázky týkající se průjezdu námořníků. V čl. 32 odst. 6 je stanoveno, že obecná ustanovení týkající se oznamování a odůvodňování rozhodnutí o zamítnutí víza, jakož i poučení o možnostech podání odvolání, se uplatní v okamžiku, kdy je na hranicích podána žádost o udělení víza a tato žádost je zamítnuta. Článek 33: Víza udělená námořníkům na vnějších hranicích Tento článek obsahuje zvláštní pravidla pro udělování víz na hranicích při průjezdu námořníků. Dvě přílohy nařízení Rady (ES) č. 415/2003 („prováděcí pokyny“ a „formulář pro projíždějící námořníky“ jsou obsaženy v příloze XII, části 1 a 2 nařízení) HLAVA III: Správa a organizace Článek 34: Organizace vízových oddělení Tento článek je z velké části převzat z části VII Společné konzulární instrukce. I když zřejmě dojde ke změnám v oblasti přijímání žádostí o víza, jak stanoví článek 37, zůstanou diplomatické mise a konzulární úřady členských států odpovědné za vyřizování žádostí o víza a případné rozhodování o těchto žádostech. Doba pro uchování jednotlivých spisů (ve vytištěné podobě), která je stanovena ve druhém pododstavci odstavce 3, odpovídá době pro uchování údajů stanovené v nařízení o VIS. Článek 35: Zdroje pro vyřizování žádostí o víza a kontrola diplomatických misí a konzulárních úřadů Tento článek se shoduje s článkem, který upravuje stejné otázky v Schengenském hraničním kodexu. Článek 36: Způsob vyřizování žádostí o víza příslušnými pracovníky Tento článek byl zaveden s cílem zajistit, že pracovníci diplomatických misí a konzulárních úřadů členských států budou při jednání se žadateli o víza a vyřizování jejich žádostí dodržovat Listinu základních práv Evropské unie. Články 37, 38 a 39: Formy spolupráce v oblasti přijímání a vyřizování žádostí o víza Účelem těchto článků je vymezit právní rámec, který by členským státům dovoloval výběr z více organizačních možností pro shromažďování biometrických identifikátorů od žadatelů. Článek 38 stanoví zvláštní pravidla, která musí být dodržována, pokud se členské státy rozhodnou spolupracovat s externími poskytovateli služeb. Článek 39 upravuje určité otázky organizačního charakteru zejména za účelem zajištění transparentnosti zvolených forem spolupráce. Odstavec 2 umožňuje, aby se členský stát rozhodl, že navzdory uplatňování určité formy spolupráce mohou mít žadatelé o víza přímý přístup k jeho konzulárním úřadům. Tyto články budou změněny na základě výsledků jednání o návrhu na změnu Společné konzulární instrukce, který se týká zavedení biometrických identifikátorů včetně zřízení společných středisek pro podávání žádostí o vízum. Článek 40: Předkládání žádostí o víza obchodními zprostředkovateli Tento článek přebírá obsah oddílu 5 části VIII, jehož původní znění je poněkud nejasné a zastaralé. Odstavec 1 vymezuje činnosti, které mohou tito obchodní zprostředkovatelé vykonávat a nepokouší se, jak to činí Společná konzulární instrukce, definovat různé druhy zprostředkovatelů, jež je nevyhnutelně nepřesné. Je třeba uvést, že obchodní zprostředkovatelé nemohou od žadatelů shromažďovat biometrické identifikátory, a proto nemohou být jejich prostřednictvím předkládány první žádosti o vízum. Odstavec 2 vymezuje různá hlediska, která musí být ověřena před udělením akreditace. Odstavec 3 obsahuje ustanovení o stálé kontrole těchto zprostředkovatelů a odstavec 4 stanoví, že negativní výsledky takových kontrol musí být sděleny diplomatickým misím a konzulárním úřadům ostatních členských států v rámci místní konzulární spolupráce. Seznam akreditovaných obchodních zprostředkovatelů musí být zpřístupněn ostatním diplomatickým misím a konzulárním úřadům a široké veřejnosti (odstavec 5). Článek 41: Informování veřejnosti Je nezbytné, aby žadatelé byli řádně informováni zejména o kritériích a postupech pro podávání žádostí o víza. S ohledem na nedávný vývoj, v jehož rámci byly zavedeny informační linky, systémy sjednávání schůzek a využívání externích služeb, je třeba usilovat o to, aby byli žadatelé dobře informováni o tom, kde a jak mají své žádosti podávat. Odstavec 2 připomíná, že členské státy, které uzavřely dohody o zastupování, musí alespoň tři měsíce před zahájením takové spolupráce informovat veřejnost a určit druhy žádostí, na které se takové zastoupení vztahuje. Tříměsíční lhůta odpovídá maximální lhůtě pro podání žádosti o vízum před plánovanou návštěvou (jak je stanoveno v čl. 10 odst. 1). Vzhledem k problémům nastalým v praxi musí být podle odstavce 3 veřejnost informována o skutečnosti, že razítko označující, že žádost byla podána, nemá žádné právní důsledky. Odstavec 4 stanoví povinnost přesně informovat o lhůtách pro udělení víz a o požadavku předchozí konzultace u státních příslušníků některých třetích zemí nebo zvláštních kategorií těchto státních příslušníků. Odstavec 5 stanoví požadavky pro informování veřejnosti o právech v případě zamítnutí žádosti. Odstavec 6 zdůrazňuje nezbytnost informovat veřejnost o tom, že pouhé získání víza neopravňuje automaticky ke vstupu a že každý může být při hraniční kontrole, zda splňuje vstupní podmínky, požádán o předložení podpůrných dokladů. Tento požadavek není v současné právní úpravě uveden. HLAVA IV: Místní konzulární spolupráce Článek 42: Místní konzulární spolupráce mezi diplomatickými misemi a konzulárními úřady členských států Společná konzulární instrukce obsahuje kapitolu o místní konzulární spolupráci, která obecně stanoví rámec pro konzulární spolupráci na místní úrovni a řadu záležitostí, které mají být přizpůsobeny místním okolnostem. Jelikož však bylo praktické provádění místní konzulární spolupráce v oblasti udělování víz, jak dokazují zprávy z dožádaných misí, doposud spíše nedostatečné, stanoví nařízení na základě závěrů vyvozených z těchto zpráv a odsouhlasených příslušnými útvary Rady jasně, jaké činnosti mají být prováděny, kým a jak často. Kromě toho je organizace místní konzulární spolupráce upravena podle institucionálního rámce Společenství. S tímto rámcem není slučitelné, že diplomatické mise a konzulární úřady členských států budou přijímat rozhodnutí, která stanoví práva a povinnosti žadatelům o víza. Proto by měla místní konzulární spolupráce posoudit, zda by nebylo vhodné přizpůsobit některá ustanovení místním okolnostem. V případě kladného výsledku posouzení by mělo být postupem projednávání ve výborech rozhodnuto o společných „místních“ pravidlech, a to samozřejmě na základě podnětu vzešlého z místní konzulární spolupráce. Odstavec 1 obsahuje ustanovení, která jsou zaměřena na posouzení potřeby harmonizačních postupů diplomatických misí a konzulárních úřadů členských států, které spadají do stejné působnosti, týkající se informování žadatelů před podáním jejich žádosti a rovného zacházení se žadateli poté, co žádost podali (písm. a) až c). Rovné zacházení se žadateli také do jisté míry omezí nakupování víz. Pododstavec c) se týká cestovních dokladů vydávaných třetími zeměmi, jelikož je jak na místní, tak centrální úrovni důležité, aby byly k dispozici nejnovější seznamy aktuálních cestovních dokladů, které třetí země vydávají. Poslední věta tohoto pododstavce vychází ze skutečnosti, že v současné době požaduje několik členských států u některých druhů cestovních dokladů verbální nótu, zatímco jiné nikoli. Aby nedocházelo k nakupování víz, musí být na místní úrovni také posouzena potřeba jednotného přístupu k zapojení buď externích poskytovatelů služeb nebo obchodních zprostředkovatelů (bod d). Odstavec 2 stanoví, že z důvodů zajištění plné transparentnosti a rovného zacházení by měl být v rámci místní konzulární spolupráce vytvořen společný informační list. Odstavec 3 stanoví informace, které musí být vyměňovány buď měsíčně (statistiky písm. a)) nebo pravidelně (zvláštní údaje týkající se jednotlivých států písm. b)). Díky měsíční výměně statistik a jejich hodnocení mají místní diplomatické mise a konzulární úřady na území v jejich působnosti k dispozici trvale aktualizovaný obrázek o trendech a jejich náhlých změnách, takže lze u možných negativních účinků těchto změn okamžitě nalézt řešení. Díky shromáždění obecných informací o hostitelské zemi/hostitelském místě (společensko – hospodářská struktura, zdroje informací na místní úrovni, používání padělaných a pozměněných dokladů, trasy nedovoleného přistěhovalectví atd.) se tyto podstatné „kolektivní“ poznatky neztratí s pravidelnou obměnou konzulárních pracovníků, a napomůže to nově vyslaným pracovníkům k rychlejšímu zapracování a obeznámení se s místními okolnostmi. Odstavec 4 řeší otázku, jak zefektivnit konzulární spolupráci v oblasti společné vízové politiky a zohlednit i institucionální rámec ES. Jelikož konzulární spolupráce obecně zahrnuje různorodá témata, je důležité věnovat zvláštní schůzky technickým otázkám týkajícím se udělování víz za účasti zástupců členských států, které plně uplatňují acquis Společenství a jsou zapojeny do vyřizování žádostí o víza. Odstavec 5 požaduje, aby byla z každé schůzky vypracována zpráva, a stanoví povinnost diplomatických misí a konzulárních úřadů předkládat tyto zprávy svým ústředním orgánům. Vznikne tak vazba mezi místními orgány s ústředními orgány a případně se zákonodárným orgánem [v příslušných útvarech Rady], na které se vztahuje odstavec 7. Odstavec 6 umožňuje přizvat na bázi ad hoc zástupce členských států, které plně neuplatňují acquis Společenství, nebo zástupce třetích zemí, aby přispěli do diskuzí o specifických otázkách týkajících se udělování víz na území v jejich působnosti. Hlava V: Závěrečná ustanovení Článek 43: Výjimky Poprvé v roce 2004 organizoval členský stát uplatňující schengenské acquis olympijské a paralympijské hry. Aby tento členský stát mohl na jedné straně dodržet požadavky schengenského acquis a plnit závazky plynoucí z olympijské charty a aby se na straně druhé předešlo problémům při budoucí organizaci těchto událostí jiným členským státem, který schengenské acquis uplatňuje, bylo dohodnuto, že nejvhodnějším řešením bude zavést zvláštní opatření ke zjednodušení procesu udělování víz a překračování vnějších hranic. V roce 2004 bylo nařízení úspěšně provedeno Řeckem a v roce 2005 byla přijata vhodná novela, která umožnila Itálii postupovat podle stejného postupu pro udělování víz členům olympijské rodiny. Aby bylo v budoucnosti zjednodušeno organizování olympijských her členským státem, který uplatňuje schengenské acquis v plném rozsahu, jsou ke kodexu o vízech připojena ustanovení o specifických postupech a podmínkách, které by mohly být rychle použity a které by tak zabránily zdlouhavým legislativním postupům. Článek 44: Změny příloh Tento článek stanoví, že přílohy III, IV, V, VI, VIII, IX, X a XI připojené k nařízení budou změněny v souladu s postupem projednávání ve výborech uvedeným v článku 46 odst. 2. Postup projednávání ve výborech se použije z toho důvodu, že přílohy obsahují opatření, která provádějí obecná pravidla o přijímání a vyřizování žádostí o víza stanovená v hlavě II tohoto nařízení. Článek 45: „Pokyny k praktickému uplatňování kodexu o vízech“ Tento článek stanoví, že Výbor pro víza vypracuje doplňující „prováděcí pokyny“ k praktickému uplatňování kodexu o vízech. Tyto praktické pokyny jsou nutné k zajištění jednotného uplatňování prováděcích právních předpisů a k zabránění, aby členské státy zároveň zaváděly vnitrostátní pokyny. Pokyny budou dokončeny v okamžiku, kdy nařízení o kodexu Společenství o vízech vstoupí v platnost. Článek 46: Výbor Jedná se o obvyklý článek upravující, jaký postup projednávání ve výborech podle rozhodnutí 1999/468/ES je třeba použít při přijímání opatření k provedení nařízení. Pro tento účel je stanoven regulativní postup, neboť se jedná o opatření obecného významu ve smyslu článku 2 rozhodnutí. Použijí se články 5 a 7 uvedeného rozhodnutí. Lhůta podle čl. 5 odst. 6 rozhodnutí 1999/468/ES, ve které může Rada kvalifikovanou většinou rozhodnout o návrhu Komise na opatření, která mají být přijata, pokud nejsou v souladu se stanoviskem Výboru, je dvouměsíční. Článek 47: Oznamování Členské státy sdělí Komisi údaje uvedené v odstavci 1, která je zveřejní. Členské státy budou Komisi rovněž oznamovat chystané změny příloh I a II (předchozí konzultace). Jelikož se tyto změny přímo dotýkají práv a povinností žadatelů o víza, nepostačuje v institucionálním kontextu ES jednoduchá procedura oznamování. Proto musí být o změnách těchto příloh rozhodnuto na základě projednávání ve výboru. Článek 48: Zrušující ustanovení Tento článek vyjmenovává právní předpisy, které se tímto nařízením zrušují. Vzhledem ke skutečnosti, že nařízení o VIS vycházelo ze stávajícího acquis , musí být přizpůsobeno acquis , které novelizoval kodex o vízech. Takový návrh bude muset vycházet z vhodného právního základu (článek 66 SES). Navíc je v této fázi nemožné stanovit, jaká přesná úprava bude nutná, neboť nařízení o VIS nebylo doposud přijato. Článek 49: Vstup v platnost Jedná se o běžnou formulaci ustanovení o vstupu v platnost a přímé použitelnosti. Uplatňování nařízení je odloženo o šest měsíců od vstupu v platnost (vzhledem k rozsahu jeho působnosti) a vzhledem k potřebě dokončit Pokyny k praktickému uplatňování kodexu o vízech. Členské státy však musí okamžitě po vstupu v platnost začít Komisi oznamovat jednotlivé údaje uvedené v článku 47. Výbor by měl mít rovněž možnost připravovat prováděcí opatření, a proto by se měl článek 44 uplatňovat již ode dne vstupu v platnost. Přílohy Přílohy jsou vyjmenovány podle svého „pořadí“ v nařízení. Následující tabulka obsahuje pro každé zrušené ustanovení odpovídající odkaz na Společnou konzulární instrukci. Ustanovení Společné konzulární instrukce, která nebyla převzata Ustanovení Společné konzulární instrukce, která nebyla převzata | Důvod(y) | Část I, bod 2.1.4 Skupinová víza | Z důvodů bezpečnosti a s ohledem na skutečnost, že každý žadatel o vízum musí vyplňovat samostatný formulář žádosti a každý, kdo podává žádost poprvé, musí při jejím předložení poskytnout biometrické identifikátory, již nejsou skupinová víza přijatelná. | Část I, 2.2 Dlouhodobá víza | Kodex Společenství o vízech nezahrnuje udělování víz na pobyty přesahující dobu 3 měsíců (článek 1 odst. 1) a dlouhodobá víza, která platí současně jako jednotná krátkodobá víza, byla zrušena. | Část IV Právní základ | Tato část pouze přebírá ustanovení Schengenské úmluvy (články 5, 11 odst. 2, 14 odst. 1, 15 a 16) a je proto nadbytečná. | Část V, 2.3 Předepsaný postup při předchozí konzultaci ústředních orgánů ostatních smluvních stran | Tato část obsahuje především pokyny, které mají pouze praktickou a nikoli právní povahu. | PŘÍLOHY | Příloha 1 Společný seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci podléhají vízové povinnosti v členských státech, které jsou vázány nařízením (ES) č. 539/2001*, ve znění nařízení (ES) č. 2414/2001** a nařízení (ES) č. 453/2003***. Společný seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou osvobozeni od vízové povinnosti v členských státech, které jsou vázány nařízením (ES) č. 539/2001, ve znění nařízení (ES) č. 2414/2001 a nařízení (ES) č. 453/2003. | Tato příloha pouze přebírá seznamy obsažené v uvedeném nařízení. | Příloha 2 Předpisy pro cestování držitelů diplomatických, úředních a služebních pasů a držitelů průkazů (laissez-passer), které vydávají svým úředníkům některé mezinárodní mezivládní organizace Seznam A a B | Jelikož osvobození od vízové povinnosti držitelů diplomatických, úředních/služebních a zvláštních pasů upravuje nařízení (ES) č. 539/2001 a jeho novely, nebude tato příloha připojena ke kodexu o vízech. | Příloha 3, Část II | Společný seznam států, jejichž státní příslušníci podléhají povinnosti letištních průjezdních víz. Členské státy již nemají možnost ukládat tuto povinnost státním příslušníkům třetích zemí. | Příloha 4 Seznam dokladů opravňujících ke vstupu bez víza | Čl. 5 odst. 1 písm. b) Schengenského hraničního kodexu stanoví, že státní příslušníci třetích států, kteří jsou držiteli platného povolení k pobytu, mohou vstoupit na území členských států. Podle čl. 34 odst. 1 písm. a) Schengenského hraničního kodexu bude seznam těchto povolení k pobytu oznámen Komisi. Tento seznam by již proto neměl být v kodexu k vízům znovu uveden. | Příloha 6 Seznam honorárních konzulů zmocněných výjimečně a po přechodnou dobu udělovat jednotná víza | Jelikož článek 3 tohoto nařízení stanoví, že pouze diplomatické mise a konzulární úřady členských států, a výjimečně orgány provádějící hraniční kontrolu mají oprávnění vyřizovat žádosti o víza, nebyla tato příloha převzata. | Příloha 7 Orientační částky vyžadované při překročení hranic, které každoročně stanoví vnitrostátní orgány | Jak vyplývá z názvu, orientační částky se vztahují k překračování hranic, a proto je upravuje Schengenský hraniční kodex (čl. 5 odst. 3)). | Příloha 8 Jednotný vzor vízových štítků a informace o jejich technických specifikacích a bezpečnostních prvcích | Tato příloha pouze kopíruje nařízení Rady (ES) č. 1683/95 a nařízení (ES) č. 334/2002, a proto není její začlenění do kodexu o vízech potřebné. | Příloha 9 Údaje, které smluvní strany případně zapisují do oddílu „poznámky“ | Tyto poznámky zapisované členskými státy by měly být oznamovány Komisi v souladu s čl. 46 odst. 1 písm. d), která bude zajišťovat jejich zveřejnění | Příloha 10 Pokyny pro zapisování údajů do strojově čitelné zóny | Definice (1) obsažené v této příloze jsou nadbytečné a popisy strojově čitelné zóny jsou zastaralé, jelikož byly míněny jako informace pro konzulární úřady bez „počítačového vybavení“. | Příloha 11 Kritéria, na základě kterých lze do cestovních dokladů udělit vízum | Na obsah této přílohy se nevztahuje právní základ kodexu o vízech, a příloha proto nebyla převzata. Na předmět přílohy se vztahuje dokument SCH/Com-ex (98) 57, který by se měl stát součástí právního rámce Společenství. | Příloha 12 Poplatky v eurech vybírané na pokrytí správních nákladů na zpracování žádosti o udělení víza | Jelikož paušální částky poplatků ukládaných za zpracování žádostí o udělení všech druhů víz byly zavedeny v roce 2003, není potřeba tabulku přebírat. Kodex o vízech navíc nezahrnuje víza typu „D“, víza typu „D+C“ byla zrušena a u žádostí o víza podaných na vnějších hranicích by neměla být udělena žádná obecná výjimka. Tři „pravidla“ stanovená v příloze byla zahrnuta do nařízení (článek 16). | Příloha 13 Vyplňování vízových štítků | Tato příloha přebírá vzory vyplněných vízových štítků Tyto praktické pokyny by neměly být součástí právního předpisu. Proto by měla být aktualizovaná verze této přílohy připojena k Pokynům k praktickému uplatňování kodexu o vízech (článek 43). Ustanovení ze strany 1 této přílohy upravující maximální lhůtu pro podávání žádostí o víza byla vložena do čl. 10 odst. 1. | Příloha 14 Povinnosti týkající se informování smluvními stranami při udělování víz s omezenou územní platností, při prohlášení jednotného víza za neplatné od počátku, při jeho zrušení a při zkrácení doby jeho platnosti a při udělování vnitrostátních povolení k pobytu | Tato příloha obsahuje řadu nesouvisejících otázek. Veškerá ustanovení o - vízech s územně omezenou platností jsou vložena do článku 21 - prohlášení víz za neplatné je vloženo do článku 29 - zrušení víz je vloženo do článku 30 - zkrácení doby platnosti víza k pobytu je vloženo do článku 31. Část 3 stávající přílohy 14, která se týká povolení k pobytu, není pro kodex o vízech relevantní. | Příloha 17 Doklad k usnadnění průjezdu (FTD) Doklad k usnadnění průjezdu po železnici (FRTD) | Tato příloha pouze kopíruje nařízení Rady (ES) č. 693/2003 a nařízení (ES) č. 694/2003, a proto nemusí být začleněna do kodexu o vízech. | Příloha 18 Přehled zastoupení pro udělování jednotných víz | Tyto případy zastoupení by měly být oznámeny Komisi v souladu s čl. 46 odst. 1 písm. a), která bude zajišťovat jejich zveřejnění. | 2006/0142 (COD) Návrh NAŘÍZENÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY o kodexu Společenství o vízech EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE, s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 62 odst. 2 písm. a) a b) bod ii) této smlouvy, s ohledem na návrh Komise[9], v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy[10], vzhledem k těmto důvodům: (1) Podle článku 61 Smlouvy by mělo být vytvoření prostoru, ve kterém se osoby mohou volně pohybovat, doplněno doprovodnými opatřeními, která se týkají kontrol na vnějších hranicích, azylu a přistěhovalectví. (2) Podle čl. 62 odst. 2 Smlouvy opatření o překračování vnějších hranic členských států musí stanovit vízové předpisy pro zamýšlené pobyty v trvání nejvýše tří měsíců, jedná se například o postupy a podmínky pro udělování víz členskými státy. (3) Pokud jde o vízovou politiku, vytvoření „společného souboru“ právních předpisů prostřednictvím konsolidace acquis a vývoje, kterého v něm bylo dosaženo, (příslušná ustanovení Úmluvy k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985[11] a Společné konzulární instrukce[12]) je podle Haagského programu jedním z hlavních prvků „dalšího rozvoje společné vízové politiky jakožto součásti mnohovrstevného systému zaměřeného na usnadnění oprávněného cestování a na boj proti nedovolenému přistěhovalectví prostřednictvím další harmonizace vnitrostátních právních předpisů a způsobů zpracování na místních konzulárních úřadech“: posílení svobody, bezpečnosti a práva v Evropské unii[13]. (4) Členské státy by měly být pro účely udělování víz zastoupeny ve všech třetích zemích, na jejichž státní příslušníky se vztahuje vízová povinnost. Mohou rozhodnout, že žádosti o víza předložené státními příslušníky z určitých třetích zemí nebo žádosti o zvláštní druh víza musí být podány přímo u stálého konzulárního úřadu nebo diplomatické mise státu, do kterého žadatel cestuje. (5) Pro jednotné uplatňování společné vízové politiky a pro náležité hodnocení migračních rizik je důležitá místní konzulární spolupráce. Vzhledem k místním rozdílům by měly diplomatické mise a konzulární úřady členských států posoudit praktické uplatňování jednotlivých právních ustanovení na jednotlivých místech, jelikož rozdílné uplatňování těchto pravidel může vést nejen k „nakupování víz“, ale i k nerovnému zacházení se žadateli o víza. (6) Za účelem boje proti nedovolenému přistěhovalectví je proto nezbytné stanovit pravidla pro průjezd přes tranzitní prostory mezinárodních letišť. Státní příslušníci ze třetích zemí uvedených na společném seznamu musí být držiteli letištního průjezdního víza. Členské státy již nebudou mít možnost požadovat tento druh víza od státních příslušníků z dalších třetích zemí. (7) Pokud se na území členského státu konají olympijské a paralympijské hry, měl by se uplatnit zvláštní režim, který usnadní udělování víz členům olympijské rodiny. (8) Od ustanovení tohoto nařízení se mohou odchýlit pravidla stanovená v dvoustranných dohodách Evropského společenství se třetími zeměmi, jejichž účelem je zjednodušit proces vyřizování žádostí o krátkodobá víza. (9) Při přijímání žádostí musí být náležitě zachována lidská důstojnost. Vyřizování žádostí o víza by mělo být profesionální, mělo by respektovat důstojnost žadatelů a být přiměřené sledovaným cílům. (10) Členské státy by měly zajistit, aby kvalita služeb nabízených veřejnosti byla přijatelná a byla v souladu s řádnými správními postupy. Za tímto účelem by měly členské státy poskytnout přiměřený počet vyškolených pracovníků a dostatečné finanční prostředky. (11) Začlenění biometrických identifikátorů je významným krokem směřujícím k používání nových prvků, čímž se vytváří spolehlivější vazba mezi držitelem víza a cestovním pasem a vylučuje se tak používání nepravých totožností. Proto by měla být osobní přítomnost žadatele o vízum – alespoň u podání první žádosti – a registrace jeho biometrických identifikátorů ve Vízovém informačním systému (VIS) jedním ze základních požadavků pro udělení víza; žadatelům podávajícím první žádost nelze umožnit, aby podávali žádosti prostřednictvím obchodních zprostředkovatelů, jako jsou cestovní agentury. (12) Pro přijímání žádostí o víza a shromažďování biometrických identifikátorů by měly být zavedeny nové způsoby organizace konzulárních úřadů, jako jsou společná pracoviště, společná střediska pro podávání žádostí o vízum nebo využívání externích služeb. Pro tyto možnosti, a zejména pro oblast ochrany údajů, by měl být vytvořen vhodný právní rámec. Tyto formy konzulární spolupráce a využívání externích služeb by měly být vytvořeny v souladu s obecnými zásadami pro udělování víz a měly by respektovat požadavky na ochranu údajů směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů. (13) Žadatel by se měl dostavit osobně za účelem první registrace biometrických identifikátorů. Pro zjednodušení vyřizování jakékoli následné žádosti by mělo být možné do 48 měsíců zkopírovat biometrické identifikátory z první žádosti. Tato lhůta odpovídá době stanovené pro uchovávání údajů v nařízení o VIS. Po uplynutí této lhůty by měly být biometrické identifikátory znovu odebrány. (14) Statistické údaje jsou důležitým prostředkem pro sledování migračních pohybů a mohou sloužit jako důležitý administrativní nástroj. Proto by se tyto údaje měly pravidelně shromažďovat podle společného vzoru. (15) Komise by měla mít oprávnění upravit určitá prováděcí pravidla pro udělování krátkodobých víz. Opatření potřebná k provedení tohoto nařízení musí být v těchto případech přijímána podle rozhodnutí Rady 1999/468/ES ze dne 28. června 1999 o postupech pro výkon prováděcích pravomocí svěřených Komisi[14]. (16) K zajištění jednotného uplatňování tohoto nařízení by měly být vypracovány pokyny k praktickému provádění a postupy, které mají diplomatické mise a konzulární úřady členských států při vyřizování žádostí o víza dodržovat. (17) Jelikož je nařízení Evropského parlamentu a Rady o Vízovém informačním systému a výměně údajů mezi členskými státy o krátkodobých vízech (dále jen „nařízení o VIS“) založeno na stávajících právních předpisech, mělo by být změněno tak, aby zohledňovalo provedené změny legislativy, které se týkají VIS. (18) Pokud jde o cíle navrhovaných opatření, je třeba připomenout, že podle čl. 62 odst. 1 a odst. 2 písm. b) Smlouvy o ES má Společenství pravomoc – a dokonce povinnost – přijmout opatření týkající se vízových předpisů pro zamýšlené pobyty v trvání nejvýše tří měsíců. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v článku 5 Smlouvy nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů. (19) Toto nařízení respektuje základní práva a zachovává zásady uznané zejména Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod a Listinou základních práv Evropské unie. (20) Odchylně od článku 299 Smlouvy jsou jedinými územími Francie a Nizozemska, na která se toto nařízení vztahuje, pouze území na evropském kontinentu, jelikož zámořská území nejsou součástí prostoru bez vnitřních hranic. (21) Podmínky vstupu na území členských států nebo udělování víz se nedotýkají platných předpisů o uznávání platnosti cestovních dokladů. (22) Aby se mohly orgány členských států připravit na provádění tohoto nařízení, měla by být použitelnost tohoto nařízení stanovena až na dobu šesti měsíců po jeho vstupu v platnost, kromě článku 46 (komitologie) a článku 47 (oznamovací povinnost členských států). (23) V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o založení Evropského společenství, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto nařízení, a proto pro něj není závazné ani použitelné. Vzhledem k tomu, že toto nařízení doplňuje schengenské acquis podle ustanovení hlavy IV části třetí Smlouvy o založení Evropského společenství, rozhodne se Dánsko v souladu s článkem 5 uvedeného protokolu do šesti měsíců poté, co Rada přijala toto nařízení, zda je provede ve svém vnitrostátním právu. (24) Ve vztahu k Islandu a Norsku je nařízení rozpracováním ustanovení schengenského acquis ve smyslu dohody uzavřené mezi Radou Evropské unie a Islandskou republikou a Norským královstvím o přidružení těchto dvou států k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis [15], které spadá do oblasti uvedené v čl. 1 bodu B rozhodnutí Rady 1999/437/ES ze dne 17. května 1999 o některých opatřeních pro uplatňování této dohody[16]. (25) Je třeba přijmout ujednání, která umožní zástupcům Islandu a Norska zapojit se do práce výborů, které Komisi napomáhají při výkonu jejích prováděcích pravomocí, jak tomu bude i u tohoto nařízení. Takové ujednání bylo navrženo ve výměně dopisů mezi Společenstvím a Islandem a Norskem[17] připojené k výše uvedené dohodě. Komise předložila Radě návrh doporučení pro sjednání této dohody. (26) Pokud jde o Švýcarsko, je nařízení rozpracováním ustanovení schengenského acquis ve smyslu dohody uzavřené mezi Evropskou unií, Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přidružení Švýcarska k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis [18], jež spadá do oblasti uvedené v čl. 4 odst. 1 rozhodnutí Rady 2004/860/ES[19] o podpisu této dohody za Evropské společenství a o prozatímním uplatňování některých jejích ustanovení[20]. (27) Toto nařízení rozvíjí ustanovení schengenského acquis , kterých se neúčastní Spojené království v souladu s rozhodnutím Rady 2000/365/ES ze dne 29. května 2000 o žádosti Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis [21]. Spojené království se tudíž nepodílí na přijímání tohoto nařízení, a proto pro ně není závazné ani použitelné. (28) Toto nařízení rozvíjí ustanovení schengenského acquis , kterých se neúčastní Irsko v souladu s rozhodnutím Rady 2002/192/ES ze dne 28. února 2002 o žádosti Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis [22]. Irsko se tudíž nepodílí na přijetí tohoto nařízení, a proto pro ně není závazné ani použitelné. (29) S výjimkou článku 22 navazuje toto nařízení na schengenské acquis nebo s ním jinak souvisí ve smyslu čl. 3 odst. 2 aktu o přistoupení z roku 2003, PŘIJALY TOTO NAŘÍZENÍ: HLAVA I: Obecná ustanovení Článek 1 Cíl a oblast působnosti 1. Toto nařízení stanoví pravidla pro vyřizování žádostí o víza pro zamýšlené pobyty na území členských států nepřesahující tři měsíce během šestiměsíčního období. 2. Toto nařízení se vztahuje na všechny státní příslušníky třetích zemí, kteří při překračování vnějších hranic podléhají vízové povinnosti podle nařízení Rady (ES) č. 539/2001[23], aniž jsou dotčena 1. práva volného pohybu, která požívají státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou rodinnými příslušníky občanů EU, 2. rovnocenná práva, která požívají státní příslušníci třetích zemí, kteří na základě dohod uzavřených mezi Společenstvím a jeho členskými státy na straně jedné a těmito třetími zeměmi na straně druhé požívají práva volného pohybu odpovídající právům občanů EU a jejich rodinných příslušníků. 3. Toto nařízení také obsahuje seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci podléhají povinnosti mít letištní průjezdní víza a stanoví pravidla pro vyřizování žádostí o víza za účelem průjezdu přes tranzitní prostory na mezinárodních letištích členských států. Článek 2 Definice Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice: (1) „státním příslušníkem třetí země“ se rozumí osoba, která není občanem Unie ve smyslu čl. 17 odst. 1 Smlouvy; (2) „vízem“ se rozumí oprávnění udělené členským státem za účelem: 3. vstupu pro účely zamýšleného pobytu v tomto členském státě nebo ve více členských státech, jehož celková délka nepřekročí tři měsíce, 4. vstupu pro účely průjezdu přes území tohoto členského státu nebo více členských států, nebo 5. průjezdu přes tranzitní prostory na mezinárodních letištích členských států. (3) „Jednotným vízem" se rozumí vízum, které je platné na celém území členských států a má buď podobu: a) „krátkodobého víza“ (vízum typu „C“), které držitele opravňuje k pobytu na území členských států po dobu, která nepřesáhne tři měsíce během šestiměsíčního období od prvního data vstupu; nebo b) „průjezdního víza” (vízum typu „B“), které opravňuje držitele při jeho cestě z území třetí země do jiné třetí země k průjezdu přes území členských států, a to jednosměrně, obousměrně, nebo – výjimečně – několikanásobně, přičemž žádný průjezd nesmí trvat déle než pět dní. (