–Politické úvahy

Hlavním cílem navrhované změny je vyřešit situace, kdy poté, co se Unii podaří dosáhnout příznivého rozhodnutí skupiny odborníků pro řešení sporů WTO, se proces zablokuje, protože se druhá strana odvolá proti zprávě skupiny odborníků WTO „do slepé uličky“ a nesouhlasí s prozatímním řešením odvolání pomocí rozhodčího řízení podle článku 25 Ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů WTO. V takové situaci nebude mít proces řešení sporu žádný závazný výsledek.

Kromě toho navrhovaná změna řeší podobné situace, které mohou vzniknout v rámci jiných mezinárodních obchodních dohod, zejména dohod regionálních nebo dvoustranných, pokud jedna z třetích zemí nespolupracuje tak, aby řízení o řešení sporu mohlo probíhat. Například když třetí země nejmenuje rozhodce a není k dispozici žádný záložní mechanismus pro rozhodčí řízení, díky němuž by se přesto mohlo v řešení sporů pokračovat.

Návrh se týká obou situací, a to z důvodů soudržnosti a účinnosti. Obě situace mají stejné základní příčiny a stejné negativní důsledky pro hospodářské zájmy Unie. Společným rysem je, že by Unie měla být schopna prosazovat svá práva a že by se toho mělo dosahovat v nejvyšší možné míře prostřednictvím nezávislého konečného rozhodování. Pokud to není možné a druhá strana je odpovědná za zablokování závazného nezávislého konečného rozhodování, měla by mít Unie přesto možnost prosazovat svá práva.

Tento návrh zajišťuje, aby byla Unie vybavena nezbytnými nástroji na ochranu svých hospodářských zájmů, pokud to bude nezbytné. Příslušný postup je odrazem závazku Unie k multilateralismu a závaznému nezávislému konečnému rozhodování.

Pokud by se Unie rozhodla tyto kroky neučinit, měly by výše popsané situace, kdy je zablokováno řízení o řešení sporu, za následek, že by Unie nemohla včas ochránit svá práva. To by mohlo dokonce podněcovat třetí země k tomu, aby mařily konečné rozhodování, jestliže má Unie práva vyplývající z mezinárodní dohody, kterou daná třetí země porušuje.

Bude-li Unie vycházet z rámce, který již existuje v podobě nařízení, zajistí si tím schopnost jednat rychle. Rychlost jednání má zcela zásadní význam. Tento postup, v souladu s logikou nařízení samotného, je proto nejvhodnější ke stanovení řádného legislativního postupu pro přijetí opatření v oblasti obchodní politiky v každém jednotlivém případě, v němž třetí země uplatňuje opatření takového typu, jaký obvykle vede k řízení o řešení sporů, ale současně tato země blokuje postup konečného rozhodování.

Opatření obchodní politiky přijatá podle nařízení slouží zejména k tomu, aby přiměla třetí země ukončit porušování obchodní dohody s Unií poté, co Unie s úspěchem využila řízení o řešení sporů. Navrhovaná změna přináší Unii možnost uložit opatření v souladu s nařízením zejména k tomu, aby přiměla třetí zemi ukončit porušování dohody i v případě, že Unie plně nevyužije řízení o řešení sporu prostřednictvím konečného rozhodování, pokud se tato třetí země takovému postupu brání.

Zamýšlená opatření by byla slučitelná s mezinárodními závazky Unie. Obecné mezinárodní právo veřejné umožňuje za určitých podmínek, jako je proporcionalita a předchozí oznámení, uložit protiopatření, tj. opatření, která by byla jinak v rozporu s mezinárodními závazky poškozené strany vůči zemi odpovědné za porušení mezinárodního práva a jejichž cílem je dosáhnout zamezení porušování nebo jeho nápravy. Toto mezinárodní obyčejové právo bylo kodifikováno Komisí pro mezinárodní právo, jež je orgánem Organizace spojených národů, v jejím Návrhu článků o odpovědnosti států za mezinárodně protiprávní chování. Strana, která přijme protiopatření, není v zásadě zbavena plnění povinností, které pro ni vyplývají z jakéhokoli použitelného řízení o řešení sporů. Tato ustanovení představují lex specialis ve vztahu k ustanovením obecného mezinárodního práva týkajícího se protiopatření. Pokud však odpovědná strana nespolupracuje v dobré víře v řízení o řešení sporů, což poškozené straně znemožňuje toto řízení dokončit, dojde nutně k obnovení možnosti uchýlit se k protiopatřením v souladu s požadavky obecného mezinárodního práva veřejného. Komise pro mezinárodní právo uvádí, že k obnovení této možnosti dochází, když jedna strana „nezavede mechanismy řízení o řešení sporu v dobré víře“ nebo „pokud stát, který je stranou sporu, nespolupracuje na ustanovení příslušného soudu“. Právě v těchto situacích by se použila tato změna.