Tato zpráva předkládá souběžné hodnocení Evropského rámce interoperability (EIF) a posouzení dopadů posílené politiky interoperability evropských veřejných správ.

1.Zaměření politiky a potřeba jednat

Interoperabilita není cílem sama o sobě. Jedná se o nástroj, který se stal ústředním aspektem tvorby a provádění politiky s využitím digitálních technologií. Interoperabilita umožňuje organizacím plynulou interakci, sdílení informací a znalostí na všech úrovních prostřednictvím jejich IT systémů. Přesahuje rámec technických prostředků, vyžaduje dohody mezi různými organizacemi, dohodnuté popisy dat, právní předpisy usnadňující výměnu dat a kulturu spolupráce.

Interoperabilita je pro stále více se digitalizující jednotný evropský trh nezbytná. Hraje roli v rámci odvětvových politik, zejména těch, které jsou silně spojeny s veřejným sektorem, jako jsou spravedlnost a vnitřní věci, daně a cla, doprava nebo zdravotnictví, a také v regulaci podnikání a průmyslu. Interoperabilita je opakujícím se tématem transevropských sítí a politik týkajících se digitální oblasti a dat. Specializovaná horizontální politika EU pro interoperabilitu existuje již více než patnáct let a je zaměřena specificky na veřejný sektor. Komise od roku 1995 provozuje programy na podporu interoperability, které jsou nyní součástí programu Digitální Evropa. Evropský rámec interoperability byl poprvé formulován v roce 2004 a aktualizován v letech 2010 a 2017. Evropský rámec interoperability zdůrazňuje důležitost toho, aby byly zohledněny všechny relevantní aspekty a vrstvy – technické, sémantické, organizační a právní – a také důležitost integrovaného přístupu k řízení.

V současné době je Evropský rámec interoperability obecně uznávaným koncepčním rámcem pro interoperabilitu v EU i mimo ni. Zůstává však zcela dobrovolný, a proto, jak ukazuje hodnocení Evropského rámce interoperability, je jeho potenciál pro snížení administrativní zátěže a zlepšení provádění politiky do značné míry nevyužitý. V této souvislosti a s ohledem na stále rychlejší digitální transformaci ministři pro transformaci veřejného sektoru členských států a vedoucí pracovníci v oblasti IT stále častěji vyzývají k posílení evropské spolupráce v oblasti interoperability. Již před pandemií COVID-19 trvali na tom, aby bylo její uplatňování zobecněno. Tento požadavek byl posílen kvůli potřebě zlepšit digitální přeshraniční a meziodvětvovou interakci během reakce na krizi.

Komise uznala potřebu jednat a zavázala se, že do léta 2022 předloží posílenou politiku interoperability.

2.Problém a cíle politiky

Výsledky hodnocení Evropského rámce interoperability a posouzení dopadů ukazují, že současné neformální nastavení politiky interoperability, založené pouze na dobrovolných opatřeních, nedostačuje k tomu, aby pomohlo odstranit přeshraniční a meziodvětvové překážky pro veřejný sektor EU. Omezená interoperabilita služeb a dat veřejné správy v EU vede k omezené nabídce digitálních veřejných služeb, které nemohou plně využít svého potenciálu a naplnit evropský cíl jednotného digitálního trhu. Zvyšuje náklady a snižuje efektivitu na všech úrovních veřejné správy v Evropské unii, zvětšuje administrativní zátěž občanů, podniků i samotných správních orgánů, zpožďuje provádění evropských politik ze strany členských států a realizaci jednotného digitálního trhu, omezuje inovační potenciál a brání digitální suverenitě EU. Posouzení dopadů identifikuje tyto problémové faktory:

·neefektivní řízení snah o interoperabilitu mezi politikami EU, Evropskou komisí a členskými státy na všech správních úrovních (vnitrostátní, regionální, místní) a ve všech odvětvích,

·nedostatek společných minimálních specifikací interoperability, sdílených řešení a norem a

·chybějící přístup „interoperabilita jako standard“ při navrhování a provádění politik EU.

Cílem nového regulačního rámce a doprovodného sdělení je posílit interoperabilitu s cílem zajistit přeshraniční fungování digitálních veřejných služeb pro všechny v Evropě podporou soudržného a na člověka zaměřeného přístupu k interoperabilitě, který je začleněn do politiky od návrhu při její tvorbě až po její provádění v celé Evropě, a vytvořením jasného řízení a ekosystému řešení a specifikací.

Pokud by EU nezlepšila interoperabilitu, nejenže by se tím vzdala možnosti výrazně snížit administrativní zátěž, ale také by to negativně ovlivnilo odolnost veřejných správ a jejich schopnost inovace. Současný politický rámec dobrovolné spolupráce v oblasti interoperability v Evropském rámci interoperability není pro posílení přeshraniční interoperability vhodný. Chybí systémový přístup interoperability již od návrhu při tvorbě politiky, společné zdroje pro provádění a sdílené vlastnictví.

3.Možnosti politiky, očekávaný dopad a upřednostňovaná možnost

Kromě základní možnosti nepřijímat žádná opatření porovnává toto posouzení dopadů tři možnosti. Základní možnost a možnost 1 pokračují v současném dobrovolném přístupu, přičemž možnost 1 usiluje o postupný další rozvoj Evropského rámce interoperability. Možnosti 2 a 3 navrhují legislativní opatření, přičemž možnost 2 se zaměřuje na vytvoření mechanismu strukturální spolupráce s jasným mandátem, který by zajistil neustálý vývoj a zachování dohodnutých společných zdrojů interoperability, a na rozhodování o projektech pro společné provádění experimentů a cílenou podporu politiky. Možnost 3, která jde nejdál, se zaměřuje na stanovení přímo použitelných minimálních evropských požadavků na interoperabilitu v právních předpisech, které budou aktualizovány prováděcími rozhodnutími.

Z posouzení očekávaných dopadů vyplývá, že základní možnost a možnost 1 nebudou dostatečně řešit nedostatky zjištěné v hodnocení Evropského rámce interoperability, a to zejména z důvodu omezené motivace ke spolupráci. Kromě toho by ani jedna z těchto možností nesplňovala politická a provozní očekávání členských států. U možnosti 3 se očekává, že bude účinná, i když pouze v určitém časovém horizontu a se značným úsilím a náklady na realizaci. Očekává se, že by byla méně účinná při zajišťování pružné reakce, jež by obstála v budoucnosti, na rychle se vyvíjející technologické a politické potřeby. Možnost 3 pravděpodobně získá menší politickou podporu, protože má dalekosáhlý charakter a je velmi citlivá na subsidiaritu (např. pokud jde o starší systémy členských států).

Upřednostňovanou možností je možnost 2. Očekává se, že volba zavedení mechanismu strukturální spolupráce zajistí stabilitu a (právní) jistotu požadovanou členskými státy a zároveň zajistí nezbytnou flexibilitu pro trvalý rozvoj společných zdrojů interoperability v reakci na vyvíjející se politické potřeby. Namísto stanovení (minimálních) požadavků na interoperabilitu přímo v právních předpisech (jak by to učinila možnost 3) se možnost 2 zaměřuje na stanovení požadavků na postupy, které jsou vhodnější pro rychlé technologické změny a přiměřenější, pokud jde o dopad na starší systémy. Předpokládá se, že společné řízení interoperability v EU zajistí mezi klíčovými zúčastněnými stranami v členských státech spolupráci zdola nahoru a společnou odpovědnost shora dolů, a vytvoří tak ekosystém společných řešení interoperability. Usnadní to zapojení se do tvorby politiky v rané fázi a určení potřeb společných ‑investic a zlepší provádění politiky. Z těchto důvodů nepředstavuje možnost 2 hrozbu, nýbrž je nástrojem pro umožnění subsidiarity, posílení odolnosti veřejných správ a digitální suverenity.

Přímý dopad interoperability je vzhledem k tomu, že umožňuje provádění politik, obtížně vyčíslitelný. Studie Společného výzkumného střediska Komise (JRC) odhaduje pozoruhodný potenciál úspor, nebo naopak náklady v případě nečinnosti: občané by mohli díky lepší interoperabilitě ušetřit až 24 milionů hodin ročně, což představuje 543 milionů EUR; podniky by mohly ušetřit 30 miliard hodin neboli 568 miliard EUR ročně. Odhadované úspory nákladů díky přeshraniční interoperabilitě se pohybují mezi 5,5 milionu EUR a 6,3 milionu EUR pro občany a mezi 5,7 milionu EUR a 19,2 milionu EUR pro podniky.