CS Úřední věstník Evropské unie C 44/57

Stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru k Budování udržitelného hospodářství změnou našeho modelu spotřeby (stanovisko z vlastní iniciativy)

2011/C 44/10

Zpravodajka: paní DARMANIN

Dne 16. července 2009 se Evropský hospodářský a sociální výbor, v souladu s čl. 29 odst. 2 Jednacího řádu, rozhodl vypracovat stanovisko z vlastní iniciativy k tématu

Budování udržitelného hospodářství změnou našeho modelu spotřeby.

Specializovaná sekce Jednotný trh, výroba a spotřeba, kterou Výbor pověřil přípravou podkladů na toto téma, přijala stanovisko dne 15. června 2010.

Na 464. plenárním zasedání, které se konalo ve dnech 14. a 15. července 2010 (jednání dne 15. července 2010), přijal Evropský hospodářský a sociální výbor následující stanovisko 98 hlasy pro, 7 hlasů bylo proti a 8 členů se zdrželo hlasování.

0. Preambule

Na pozadí krize, kterou Evropa stále prožívá, je realita řady Evropanů taková, že usilují o udržení zaměstnání nebo o zajištění příjmu. Vzhledem k tomu, že malé a střední podniky musí vynaložit větší úsilí na přežití, mohou udržitelné vzorce působit jako luxus. Politiky v oblasti udržitelnosti by však měly také zahrnovat parametry na řešení těchto skutečností, které Evropa prožívá. Toto stanovisko se zaměří na malou část udržitelnosti, na spotřebu. EHSV se v zásadě domnívá, že jedním z dlouhodobých způsobů, jak se zabývat udržitelnou spotřebou, je zvýšit vnímání občanství mezi Evropany, a to nejen přenesením práv spotřebitelů, jak je stanoveno v Lisabonské smlouvě, ale také zvýšením hodnoty občanství, aby měli občané nejen práva, ale také morální odpovědnost chovat se udržitelným způsobem.

1. Závěry a doporučení

1.1 V udržitelném hospodářství by způsoby výroby i spotřeby podporovaly trvalý rozkvět jednotlivců, společnosti a přírody. Většina aktérů ve společnosti by se musela řídit souborem společných hodnot. Tak jako v předchozích stanoviscích EHSV zdůrazňuje, že vedle HDP by na posouzení úspěchu vládní politiky měly být použity environmentální a sociální ukazatele.

1.2 Stávající evropský systém výroby a spotřeby je považován za environmentálně neudržitelný, zejména kvůli své závislosti na energii, surovinách, půdě a vodě a kvůli svému dopadu na světové klima a biologickou rozmanitost. Pokud by každý na světě žil životním stylem Evropanů, potřebovali bychom více než 2,5 planety.

1.3 Rada EU odsouhlasila, že průmyslové země by měly do roku 2050 snížit své emise skleníkových plynů o 80–95 %. EHSV tedy doporučuje, aby strategie Evropa 2020 zohlednila jak opatření na udržitelnou výrobu, tak opatření na udržitelnou spotřebu, jelikož výroba a spotřeba spolu úzce souvisí a musí se jimi zabývat, pokud má být snížen dopad na tuto planetu.

1.4 Snížení emisí o 80–95 % v příštích 40 letech a zároveň zachování ročního hospodářského růstu o 2–3 % znamená snížení uhlíkové náročnosti v hospodářství o 6–10 % ročně. Takováto míra technologické změny založená na udržitelném základě v rámci celého hospodářství nemá obdoby. Bylo by tedy rozumné zahájit seriózní dialog o možnostech změny spotřebních zvyklostí a celkového hospodářského a sociálního modelu, který závisí na rozšiřování výroby a spotřeby a také na hledání co nejrychlejších zlepšení ve výrobních a dodavatelských řetězcích.

1.5 Snahy o dosažení změny seshora dolů pravděpodobně nebudou samy o sobě úspěšné. Sociální změna často začíná u malých skupin ve společnosti a šíří se prostřednictvím různých komunikačních kanálů. Úlohou EU, vlád členských států a regionálních orgánů může být určovat, povzbuzovat a podporovat stávající skupiny, jež usilují o udržitelný životní styl.

1.6 Je zapotřebí dialogu, do něhož budou zapojeny instituce EU, vlády členských států a místní samosprávy a také všichni sociální partneři. Jedním ze způsobů, jak dosáhnout pokroku, by pro Komisi bylo spolupracovat s EHSV na vytvoření fóra pro udržitelnou spotřebu, jež bude zjišťovat:

— hodnoty, které by mohly formovat udržitelné hospodářství, a napětí mezi růstem a ekologickou udržitelností, sociálním začleněním a svobodou jednotlivce, kvalitou života současného obyvatelstva a života budoucích generací atd.;

— zda musíme v určitých oblastech snížit spotřebu;

— co brání občanům ve volbě udržitelnějších spotřebních zvyklostí a jak může pomoci místní, vnitrostátní a evropská úroveň;

— zkušenosti jednotlivců a skupin, kteří přijali způsob života s malým dopadem na životní prostředí, a jak je možné je napodobit;

— opatření potřebná na podporu udržitelnější spotřeby u určitých skupin, např. u starších občanů, mládeže, nezaměstnaných, přistěhovalců v posledních letech či rodin s malými dětmi.

1.7 Dialog musí být napojen na určitou činnost včetně podpory experimentování skupin usilujících o udržitelný životní styl a o sdílení svých zkušeností, přizpůsobení a posílení relevantních politik a praktické činnosti v institucích EU, aby bylo možné zastávat vůdčí postavení a poukázat na potenciál udržitelnějších postupů. Dále by měly být zveřejněny osvědčené postupy, aby se poukázalo na možnost změn v modelech spotřeby.

1.8 Udržitelná spotřeba nemůže být považována pouze za problematiku politiky v oblasti životního prostředí. Vyžádá si iniciativy v mnoha politických oblastech včetně zdraví, vzdělání, zaměstnanosti, obchodu, spotřebitelských otázek, dopravy, zemědělství a energetiky.

2. Potřeba odlišného hospodářského a sociálního modelu

2.1 O povaze udržitelného hospodářství se diskutuje již posledních 50 let (1). V takovémto hospodářství by způsoby výroby i spotřeby podporovaly trvalý rozkvět jednotlivců, společnosti a přírody.

2.2 Aby byl hospodářský model soběstačný, musí se většina aktérů ve společnosti řídit souborem společných hodnot, což je v současnosti případ v členských státech EU. Vlády v současnosti vyhlašují soubor hospodářských hodnot s důrazem na HDP a další ukazatele, které budou řídit politiku. Nedostatky HDP jako míry lidského, sociálního a ekologického blahobytu jsou již široce uznávány. EHSV navrhl (2), aby se na měření pokroku směrem k udržitelnému hospodářství používala kromě HDP ekologická stopa spolu s ukazatelem kvality života. Ekologická stopa vypočítává produktivní zemědělskou půdu, která je potřebná na udržení způsobu života jedné osoby, skupiny osob, instituce či regionu. Ukazatel kvality života by měl zohlednit zdraví, materiální bohatství, přístup k veřejným službám, sociální začlenění a integraci přistěhovalců, volný čas a kvalitu životního prostředí.

2.3 Je možné očekávat, že použití rozsáhlejšího souboru ukazatelů na posouzení úspěchu vládní politiky povede k tomu, že při vytváření politiky bude kladen menší důraz na podporu růstu HDP a naopak větší důraz na ostatní rozměry lidského, sociálního a ekologického blahobytu.

3. Ekologická výzva

3.1 Evropská agentura pro životní prostředí zdůrazňuje ve své připravované Zprávě o stavu životního prostředí a výhledech za rok 2010 dvě hlavní skupiny otázek: klima a energetika a biologická rozmanitost a ekosystémy (3). Hlavní problematikou udržitelnosti evropské společnosti je degradace podpůrných ekosystémů a její základny přírodních zdrojů včetně energie, půdy a vody. V roce 2003 se průměrná ekologická stopa v EU odhadovala na téměř 5 hektarů na osobu a dále roste, zatímco celosvětová dostupnost půdy byla pouze 1,8 hektaru na osobu a dále se snižuje (4). Pokud by tedy každý na světě žil životním stylem Evropanů, potřebovali bychom více než 2,5 planety.

3.2 Změna klimatu je obzvláště důležitá, protože kromě jejích přímých dopadů na lidský život pravděpodobně zhorší dopady společnosti na biologickou rozmanitost, sladkou vodu a další systémy. Na ekologické stopě Evropy má největší podíl využívání fosilních paliv a produkce skleníkových plynů. Mezi další významné prvky patří využívání půdy pro zemědělské účely, dopravu a budovy. Ekologická stopa není dobrým odrazem dalších významných dopadů evropského hospodářství včetně využití vody (většinou pro zemědělství) a vzácných nerostů.

3.3 Rada EU odsouhlasila, že průmyslové země by měly do roku 2050 snížit své emise skleníkových plynů o 80–95 %, což představuje každoroční snížení o 4–7 %. Zavázala se ke snížení emisí EU o 20 % do roku 2020 v porovnání s úrovní v roce 1990 či o 30 %, pokud další země přijmou podobné závazky. EHSV ve skutečnosti navrhl (5), aby byl cíl 30 % snížení bezpodmínečný.

3.4 EU usiluje o snížení skleníkových plynů především díky technologickým prostředkům při zachování hospodářského růstu. Třebaže existuje technologie, jež by mohla tyto cíle splnit do roku 2020, pokrok v provádění byl pomalý. EU-15 se v roce 1997 zavázala k 8 % snížení emisí do období 2008–2012 v porovnání s úrovní v roce 1990, avšak v roce 2006 bylo toto snížení pouze 2,2 %. Emise v EU-27 se v tomto období snížily o 7,7 %, ale od roku 2000 se zvýšily o 1,5 % (6). Od devadesátých let 20. století se energetická účinnost v EU zvyšuje pouze o 0,5 % ročně (7).

3.5 Snížení emisí o 80–95 % v příštích 40 letech a zároveň zachování ročního hospodářského růstu o 2–3 % znamená snížení uhlíkové náročnosti v hospodářství o 6–10 % ročně. Takováto míra technologické změny založená na udržitelném základě v rámci celého hospodářství nemá obdoby. Bylo by tedy rozumné zahájit seriózní dialog o možnostech změny spotřebních zvyklostí a celkového hospodářského a sociálního modelu, který závisí na rozšiřování výroby a spotřeby a také na hledání co nejrychlejších zlepšení ve výrobních a dodavatelských řetězcích.

4. Udržitelná spotřeba: možnost výběru

4.1 Evropské vlády se na summitu o planetě Zemi konaném v Rio de Janeiru v roce 1992 zavázaly k omezení způsobů spotřeby a výroby neslučitelných s udržitelným rozvojem. Dále se v rámci Marrákešského procesu zavázaly, že do konce roku 2010 vypracují akční plány pro udržitelnou spotřebu a výrobu pro zasedání Komise OSN pro udržitelný rozvoj v roce 2011.

4.2 Dochází k intenzivnějšímu výzkumu udržitelné spotřeby a způsobů, jak jí dosáhnout (8). Spotřebitelé se obvykle cítí být uzavřeni do svých stávajících životních stylů – např. třebaže by si přáli méně používat auto, nedokáží si představit, jak to udělat. Spotřebu formují a omezují různé vlivy včetně fyziologických potřeb, osobnosti, sociálního prostředí, kulturních faktorů a dostupnosti a cen alternativního zboží a alternativních služeb. Ve spotřební společnosti hrají spotřebitelské volby ústřední roli při plnění sociálních a psychologických potřeb – např. příslušnost k určité skupině, sebevědomí a definování osobní identity. To vše ztěžuje jednotlivcům, aby uvažovali o změně, a vládám, aby zavedly politiky zaměřené na změnu spotřeby. Tam, kde byly takovéto politiky prováděny, byly výsledky většinou bohužel malé nebo pomalé a těžko překonávaly vžité zájmy.

4.3 Motivace, spotřební vzorce a pravděpodobné reakce na konkrétní politiky se mezi jednotlivými osobami výrazně liší, a u každé osoby se mohou lišit v závislosti na situaci. Neexistuje tedy jednotné politické řešení pro udržitelnou spotřebu. Vliv má spíše široká škála politik v různých oblastech počínaje zemědělstvím a zaměstnaností a konče vzděláváním a zdravím. Na podporu udržitelnějšího výběru u specifických skupin, jako jsou starší občané a mládež, mohou být potřebné konkrétní strategie.

4.4 V dobách ohrožení státu nebo války jsou lidé schopni se hromadně dobrovolně omezit, ale ekologická krize není obvykle vnímána jako ohrožení takového rozsahu. Nicméně v poslední době si stále více lidí volí jednodušší životní styl, aby snížili své ekologické dopady. Některé nejúspěšnější snahy změnit spotřební návyky vycházejí z komunitních skupin – např. přístup Ecoteam využívaný v některých zemích prostřednictvím globálního akčního plánu propojuje malé skupiny občanů v sousedství, na pracovišti či ve škole, aby byl sledován odpad a spotřeba energie a vody a určena činnost, kterou mohou podniknout, aby žili udržitelnějším způsobem.

4.5 Snahy o změnu seshora dolů pravděpodobně nebudou samy o sobě fungovat, zejména pokud se politici s výrazně spotřebním životním stylem pokoušejí ovlivnit širokou veřejnost. Pro většinu lidí není udržitelná spotřeba hlavní prioritou. Sociální změny však často zahájí malé skupiny ve společnosti a ty se poté šíří různými komunikačními kanály včetně hlavních sdělovacích prostředků, umění, neformálních přátelských sítí a organizací zastupujících různá vyznání. Spíše než vnucovat své vlastní názory na to, co je nezbytné ve společnosti jako celku, by úlohou politických činitelů mělo být spíše určovat a povzbuzovat stávající skupiny, jež usilují o udržitelný životní styl.

4.6 Volba udržitelného životního stylu by neměla být vnímána a označována jako luxus pro občany, kteří na takovýto životní styl mají finanční prostředky. EHSV zdůraznil, že udržitelná výroba by neměla být dražší (9), ale měla by být dostupná všem. Je velmi důležité zabránit tomu, aby byla spotřeba s malým dopadem na životní prostředí pro občany nákladnější, jelikož to by umožnilo volbu pouze pro část společnosti a chudší občané a občané s nižším platem by se tak ocitli na okraji společnosti.

4.7 EHSV zdůrazňuje, že za účelem volby spotřeby s malým dopadem na životní prostředí je třeba zabývat se také dalšími kritickými oblastmi blahobytu, přičemž některé z nich jsou vnímány jako důležitější, jako např. pracovní příležitost, přiměřená mzda za odvedenou práci, důstojná pracovní místa či přístup k úvěru pro malé a střední podniky.

5. Otázky politik, které je třeba řešit

5.1 Instituce EU mají při budování jednotné Evropy zkušenosti se stanovováním vize a s vedoucím postavením v případě radikálních změn. Většinou pracovaly s pluralistickým modelem, který spíš usnadňuje dohodu mezi vládami, nežli řídí změnu určitým směrem. V některých případech měla EU vůdčí postavení, např. v oblasti zdravotnických a environmentálních norem. Tyto zkušenosti mohou být cenné při snaze o budování udržitelného hospodářství. Vůdčí postavení a inspirace mohou být stejně důležité jako odborné znalosti a administrativní dovednosti.

5.2 Výbor uvítal akční plán Komise pro udržitelnou spotřebu a výrobu (10). Mnoho dalších existujících politik EU je důležitých pro udržitelnou spotřebu včetně systému obchodování s emisemi, směrnice o štítcích s údaji o účinnosti automobilu, nařízení o CO2 z lehkých užitkových vozidel, směrnice o biopalivech, směrnice o energetické náročnosti budov, směrnice o účinnosti ve spotřebě energie u koncového uživatele a o energetických službách a environmentálních ustanovení ve společné zemědělské politice. Politika EU se však zaměřuje na tržní mechanismy a technologické a výrobní normy. Pouze systém obchodování s emisemi se zabývá absolutními hodnotami emisí skleníkových plynů. Dochází ke střetům s jinými politickými cíli, jako je zvyšování mobility. Jen velmi málo opatření se přímo týká spotřeby a životního stylu a politiky jsou zjevně nedostačující pro dosažení cílů v oblasti snižování emisí skleníkových plynů a nezávislosti na neudržitelných nerostných surovinách.

5.3 Je zapotřebí dialogu, do něhož budou zapojeny instituce EU, vlády členských států a místní samosprávy a také všichni sociální partneři. Jedním ze způsobů, jak dosáhnout pokroku, by pro Komisi bylo spolupracovat s EHSV a dalšími na vytvoření fóra pro udržitelnou spotřebu, jež bude zjišťovat:

— hodnoty, které by formovaly udržitelné hospodářství, a napětí mezi růstem a ekologickou udržitelností, sociálním začleněním a svobodou jednotlivce, kvalitou života současného obyvatelstva a života budoucích generací atd.;

— zda musíme v určitých oblastech snížit spotřebu. Většinu emisí skleníkových plynů lze přičíst spotřebě potravin, energie a dopravě. Dochází ke střetům mezi udržitelností a dalšími cíli, ale také k potenciálním synergiím (např. cyklistika může být dobrá pro zdraví a životní prostředí);

— co brání občanům ve volbě udržitelnějších spotřebních zvyklostí a jak může pomoci místní, vnitrostátní a evropská úroveň. To může zahrnovat např. zajišťování toho, že stávající politiky (např. směrnice o energetické náročnosti budov) budou plně prováděny, a posilování opatření v rámci akčního plánu pro udržitelnou spotřebu a výrobu, aby měli spotřebitelé možnost vybrat si potraviny vyrobené udržitelnějším způsobem;

— jaké jsou zkušenosti jednotlivců a skupin, kteří přijali způsob života s malým dopadem na životní prostředí, a jak je možné je napodobit. To může zahrnovat organizace jako Global Action Plan, jejíž „eko týmy“ obvykle dosahují 40–50 % snížení nerecyklovatelného odpadu, sítě jako Transition Towns, jež usilují o vytvoření místních komunit, které budou odolné vůči změnám klimatu a úbytku zdrojů, či skupiny zastupující různá vyznání jako kvakeři, které již dlouho uznávají hodnoty podporující životní styl s malým dopadem na životní prostředí. Jednotlivci v některých těchto skupinách a sítích vedou plnohodnotný životní styl, avšak využívají o 60–80 % méně materiálu a zdrojů energie v porovnání s průměrem EU;

— opatření potřebná v období změny směrem k udržitelnější spotřebě na podporu přizpůsobení určitých skupin, např. starších občanů, mládeže, nezaměstnaných, přistěhovalců v posledních letech či rodin s malými dětmi;

— jak skloubit přeměnu na spotřebu s malým dopadem na životní prostředí a udržitelnější výrobu s konkurenceschopností vnitřního trhu.

5.4 Politická opatření by se měla zabývat okamžitými i dlouhodobými akcemi pro změnu spotřeby. Mnohé se můžeme naučit ze zkušeností, např. s kouřením, kde kombinace ceny, regulace, označování a výchovy přinesla výraznou změnu v postojích a chování.

5.4.1 Cenové pobídky jsou významnou součástí souboru politik, avšak existují nesrovnalosti mezi cílem Komise snížit ceny energie (11) a potřebou snížit spotřebu. Daně z emisí uhlíku nebo obchodování musí být doplněno dalšími opatřeními. Např. bez silné podpory zateplování domů a alternativních zdrojů energie mohou vysoké ceny za palivo či uhlík zvýšit energetickou chudobu.

5.4.2 EHSV při mnoha příležitostech zdůraznil význam vzdělávacích programů pro dosažení efektivního udržitelného chování. EHSV znovu zdůrazňuje, že takovéto výukové programy by neměly být určeny pouze školám a mládeži, což je důležité, ale lidem ve všech etapách života. Odborná příprava, celoživotní učení a programy by měly být nabízeny starším občanům. Je nezbytné, aby udržitelné postupy nezvyšovaly marginalizaci skupin, jako jsou např. nezaměstnaní.

5.5 Dialog musí být napojen na určitou činnost včetně podpory experimentování skupin usilujících o udržitelný styl života a o sdílení svých zkušeností. Má-li být užitečný, musí jej brát instituce EU vážně a měl by vést k přizpůsobení a posílení relevantních politik a k praktické činnosti v institucích EU, aby bylo možné zastávat vůdčí postavení a poukázat na potenciál udržitelnějších postupů.

5.6 Udržitelná spotřeba nemůže být považována pouze za problematiku politiky v oblasti životního prostředí. Vyžádá si iniciativy v mnoha politických oblastech včetně zdraví, vzdělání, zaměstnanosti, obchodu, konkurenceschopnosti, spotřebitelských otázek, dopravy, zemědělství a energetiky.

5.7 EHSV důrazně vyzývá Komisi, aby v rámci svého pracovního programu na rok 2010 – Čas jednat (12) a také v rámci strategie Evropa 2020 vážně uvažovala o opatřeních zaměřených na udržitelnou spotřebu.

V Bruselu dne 15. července 2010. předseda Evropského hospodářského a sociálního výboru Mario SEPI

(1) Boulding, K. „The economics of the coming spaceship earth“, v „Environmental Quality in a Growing Society“, (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1966) s. 253 a dále.

(2) Stanovisko v Úř. věst. C 100, 30.4.2009, s. 53.

(3) Evropská agentura pro životní prostředí, Signály 2010.

(4) Global Footprint Network a WWF, Europe 2007: „Gross Domestic Product and Ecological Footprint“.

(5) Úř. věst. C 77, 31.3.2009, s. 73.

(6) EEA, „Annual European Community greenhouse gas inventory 1990–2006 and inventory report 2008“: předloženo sekretariátu UNFCCC, (Kodaň: EEA, 2008).

(7) Tipping, P. et al., „Impact Assessment on the Future Action Plan for Energy Efficiency“, vypracoval ECN (NL) a WS Atkins (UK) pro GŘ pro energetiku a dopravu. Dodavatel: ECORYS, NL (2006).

(8) Jackson, T. „Motivating Sustainable Consumption: A Review of Evidence on Consumer Behaviour and Behavioural Change“, zpráva pro síť Sustainable Development Research Network, 2005, dostupné na http://www.sd-research.org.uk/.

(9) Úř. věst. C 224, 30.8.2008, s. 1.

(10) Úř. věst. C 218, 11.9.2009, s. 46.

(11) Monti, M.,Nová strategie pro jednotný trh, zpráva pro předsedu Evropské komise, květen 2010.

(12) KOM(2010) 135 v konečném znění, VOL. I.