ZPRÁVA KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, RADĚ A EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU o uplatňování nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 o úpadkovém řízení /* COM/2012/0743 final */





OBSAH 1........... Úvod.............................................................................................................................. 3 1.1........ Souvislosti...................................................................................................................... 3 1.2........ Obecné posouzení otázky uplatňování nařízení................................................................. 3 2........... Oblast působnosti nařízení............................................................................................... 4 2.1........ Řízení, na která se nařízení vztahuje................................................................................. 4 2.1.1..... Předúpadková a hybridní řízení....................................................................................... 4 2.1.2..... Úpadkové řízení proti fyzickými osobám a osobám samostatně výdělečně činným............ 6 2.2........ Řízení, která jsou z oblasti působnosti vyloučena, čl. 1 odst. 2.......................................... 7 2.3........ Uznávání úpadkových řízení zahájených mimo EU a koordinace mezi řízeními uvnitř a mimo EU 7 3........... Příslušnost pro zahájení úpadkového řízení...................................................................... 8 3.1........ Definice a určení dlužníkova střediska HZ........................................................................ 8 3.2........ Procesní rámec pro přezkum příslušnosti......................................................................... 9 3.3........ Žaloby související s úpadkovým řízením......................................................................... 10 4........... Rozhodné právo........................................................................................................... 10 4.1........ Působnost obecného pravidla (Lex fori concursus)........................................................ 10 4.2........ Výjimky ze zásady lex fori............................................................................................. 11 5........... Uznávání rozhodnutí o zahájení úpadkových řízení......................................................... 12 6........... Koordinace hlavního a vedlejšího řízení......................................................................... 12 7........... Skupiny společností...................................................................................................... 13 8........... Zveřejňování úpadkových řízení a informace o nich........................................................ 14 9........... Přihlašování pohledávek................................................................................................ 15 10......... Závěry.......................................................................................................................... 16 ZPRÁVA KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, RADĚ A EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU o uplatňování nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 o úpadkovém řízení 1. Úvod 1.1. Souvislosti Nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 o úpadkovém řízení[1] (dále jen „nařízení“ nebo „nařízení o úpadku“) vstoupilo v platnost v květnu 2002. Nařízení zavádí evropský rámec pro přeshraniční úpadkové řízení. Použije se ve všech případech, kdy má dlužník majetek nebo věřitele v několika členských státech bez ohledu na to, zda je fyzickou či právnickou osobou. Nařízení určuje, který soud má příslušnost zahájit úpadkové řízení, a zajišťuje uznání a výkon rozhodnutí v rámci Unie. Nařízení rovněž zavádí jednotná pravidla o rozhodném právu a koordinaci hlavního a vedlejších úpadkových řízení. Nařízení platí ve všech členských státech s výjimkou Dánska, které má zvláštní režim pro justiční spolupráci v rámci Smlouvy o fungování Evropské unie. Tato zpráva byla vypracována v souladu s článkem 46 nařízení. Jejím cílem je předložit Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru hodnocení ohledně uplatňování nařízení. Při přípravě této zprávy byly zohledněny tyto dokumenty: · komparativní právní studie, která hodnotí fungování nařízení ve 26 členských státech a kterou provedly Univerzity v Heidelbergu a ve Vídni za podpory sítě vnitrostátních zpravodajů[2], · studie pro posouzení dopadů novely nařízení provedená konsorciem GHK a Milieu[3], · výsledky veřejné internetové konzultace, která proběhla mezi březnem a červnem 2012[4]. Komise obdržela celkem 134 odpovědí ze všech členských států vyjma Bulharska a Malty, přičemž Spojené království (21 %), Rumunsko (20 %) a Itálie (12 %) reprezentovaly více než 50 % všech respondentů. Odpovědi byly zaslány od širokého spektra zúčastněných osob s tím, že akademická obec, právníci a veřejnoprávní orgány poskytly největší počet příspěvků. O uplatňování nařízení se rovněž diskutovalo v rámci Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci. 1.2. Obecné posouzení otázky uplatňování nařízení Na základě hodnocení Komise konstatuje, že nařízení je obecně považováno za úspěšný nástroj pro koordinaci přeshraničních úpadkových řízení v rámci Unie. Zúčastněné osoby obecně podporují jeho zásadní volby a základní politiky. Judikatuře Soudního dvora Evropské unie objasnila výklad řady otázek souvisejících s nařízením, což přispělo k jednotnému výkladu nařízení ze strany vnitrostátních soudů. Toto posouzení se opírá o výsledky veřejné konzultace, ve které většina respondentů měla za to, že nařízení funguje účinně, přičemž nejvíce kladných stanovisek v této otázce zaslali právníci, veřejnoprávní orgány a akademici. Hodnotící studie a veřejná konzultace však v nařízení odhalily řadu nedostatků. Komise proto zastává názor, že je zapotřebí provést nutné úpravy, jež by řešily potřeby moderního a podnikatelsky příznivého prostředí. V zásadě byly problémy identifikovány v souvislosti s oblastí působnosti nařízení, pravidly příslušnosti, vztahem mezi hlavním a vedlejším řízením, zveřejňováním rozhodnutí v úpadkovém řízení a přihlašováním pohledávek. Navíc bylo kritizováno, že neexistují specifická pravidla pro úpadek členů skupiny společností. Tyto otázky jsou níže podrobně rozebrány. 2. Oblast působnosti nařízení 2.1. Řízení, na která se nařízení vztahuje Primárním cílem nařízení je zajistit, aby rozhodnutí o zahájení řízení a jeho účinky, ať již ve vztahu k fyzickým nebo právnickým osobám, byly uznány v rámci celé Unie. Ustanovení čl. 1 odst. 1 stanovující kritéria, jež musí vnitrostátní řízení splnit, aby se na ně vztahovala působnost nařízení, odráží tradiční koncept úpadkového řízení, protože předpokládá dlužníkův úpadek a vyžaduje, aby dlužník byl zbaven dispozičních práv k majetku a byl ustanoven správce podstaty. Vzhledem k novým trendům a přístupům v členských státech však stávající oblast působnosti již nepokrývá značný počet vnitrostátních řízení, jejichž cílem je vyřešit předlužení společností a jednotlivců. 2.1.1. Předúpadková a hybridní řízení V současnosti v Evropě mnoho vnitrostátních právních předpisů o úpadku upravuje předúpadkové a hybridní řízení. Předúpadkové řízení lze charakterizovat jako kvazikolektivní řízení pod dohledem soudu nebo správního orgánu, které dlužníkovi ve finančních obtížích dává příležitost k restrukturalizaci ještě ve fázi před rozhodnutím o úpadku, díky čemuž se dlužník vyhne zahájení úpadkového řízení v tradičním slova smyslu. Hybridní řízení jsou řízení, ve kterých si dlužník ponechává určitou kontrolu nad svým majetkem a záležitostmi, ačkoliv je pod kontrolou či dohledem soudu nebo insolvenčního správce. Hodnotící studie konstatuje, že 15 členských států má předúpadkové nebo hybridní řízení, která v současnosti nejsou uvedena v příloze A nařízení, viz tabulka. Tabulka: Předúpadková a hybridní řízení, která nejsou uvedena v příloze A nařízení Rakousko || – řízení podle zákona z roku 1997 o podnikové reorganizaci (Reorganisationsverfahren) Belgie || – obchodní vyšetřování (Handelsonderzoek / enquête commercial; články 8 a násl. zákona LCE (Loi relative à la continuation des entreprises) – jmenování mediátora (Aanstelling ondernemingsbemiddelaar / Désignation d’un médiateur d’entreprise; článek 13 zákona LCE) – jmenování soudního zprostředkovatele (Aanstelling gerechtsmandataris / Désignation d’un mandataire de justice; článek 14 zákona LCE) – mimosoudní dohoda (Minnelijk akkoord / Accord amiable; článek 15 zákona LCE) – soudní reorganizace pomocí individuální dohody (Gerechtelijke reorganisatie door een minnelijk akkoord / Réorganisation judiciaire par accord amiable; článek 43 zákona LCE) – jmenování provizorního správce (Aanstelling voorlopig bestuurder / Désignation d’un administrateur provisoire; článek 28 zákona LCE) Estonsko || – řízení o reorganizaci pro právnické osoby (estonský zákon o reorganizaci) – řízení o úpravě dluhu pro fyzické osoby (zákon o restrukturalizaci dluhu a ochraně před dluhy) Francie || – mandát ad hoc (L 611-3 Code de commerce) - smírčí řízení (L 611-4 a násl. Code de commerce) – sauvegarde financière accélérée (SFA) Německo || – řízení o ochranném valu (Schutzschirmverfahren, § 270b InsO)[5] Řecko || – řízení o reorganizaci (diadikasia eksigiansis, διαδικασία εξυγίανσης; články 99 a násl. řeckého zákona o úpadku ve znění článku 234 nedávného přijatého zákona č. 4072/2012) Itálie || – accordo di ristrutturazione dei debiti (článek 182b italského zákona o úpadku) - piano di risanamento attestato Lotyšsko || – mimosoudní řízení o právní ochraně (upravené v zákoně o úpadku ze dne 26. července 2010) Malta || – zákonný režim kompromisu nebo vyrovnání (Rikostruzzjonijiet ta’ Kumpaniji) – řízení o záchraně společnosti Nizozemsko || – Schuldsaneringsregeling, vztahující se na fyzické osoby, článek 287a nizozemského zákona o úpadku Polsko || – řízení o nápravě (Postępowanie naprawcze; články 492 až 521 zákona o úpadku a nápravě) Rumunsko || - mandatul ad-hoc; články 7 a násl. zákona č. 381/2009) – concordatul preventiv; články 13 a násl. zákona č. 381/2009) Španělsko || – homologación de los acuerdos de refinanciación (4. dodatečné ustanovení zákona č. 38/2011, kterým se mění španělský zákon o úpadku) Švédsko || – řízení o oddlužení (skuldsanering; článek 4 zákona o oddlužení), které se vztahuje na fyzické osoby Spojené království || – schemes of arrangement (část 26 zákona o společnostech z roku 2006) Hlavním problémem vyplývajícím ze skutečnosti, že značný počet předúpadkových a hybridních řízení v současnosti nespadá do působnosti nařízení, je to, že účinky těchto řízení nejsou v rámci EU uznávány. V důsledku toho nesouhlasící věřitelé mohou usilovat o vymáhání svých pohledávek proti majetku dlužníka, který se nachází v jiném členském státě, což může zmařit snahu o záchranu společnosti (tzv. problém „holding-out“). Příležitost k záchraně společnosti může zůstat nevyužita, protože se strany nechtějí zapojit do příslušných řízení, jejichž přeshraniční uznání není zaručeno. Při revizi nařízení se proto doporučuje řešit tyto problémy. Tento názor sdílí většina respondentů z veřejné konzultace (59 %), kteří shledali, že nařízení by se mělo vztahovat na předúpadková a hybridní řízení. Stanoviska se však lišila v otázce, jaká konkrétní řízení by měla být zahrnuta a zejména kde by měl být vyžadován dohled soudu. Hodnotící studie navíc identifikovala problémy v souvislosti s nesrovnalostmi mezi řízeními uvedenými v přílohách a podmínkami stanovenými v čl. 1 odst. 1. Ilustrací těchto problémů jsou dva odkazy na řízení o předběžné otázce, která v současné době probíhají u Soudního dvora EU. V první věci se klade otázka, zda se nařízení vztahuje na vnitrostátní úpadková řízení, která nejsou uvedena v příloze, ale vyhovují definici v čl. 1 odst. 1.[6] Druhá věc se týká otázky, zda se nařízení vztahuje na vnitrostátní úpadková řízení, která jsou uvedena v příloze, ale nevyhovují definici v čl. 1 odst. 1.[7] Tyto případy dokládají, že existuje v současnosti určitá právní nejistota ohledně otázky, na jaká řízení se fakticky vztahuje působnost nařízení. Třetí identifikovaný problém se týká situací, kdy členský stát bez jakéhokoliv oznámení Komisi změní vnitrostátní řízení, které je uvedeno v příloze A. V těchto situacích není jasné, zda pozměněná nebo nová řízení členských států vyhovují definici v čl. 1 odst. 1. 2.1.2. Úpadkové řízení proti fyzickými osobám a osobám samostatně výdělečně činným Nařízení se vztahuje na vnitrostátní řízení bez ohledu na to, zda se týkají fyzických nebo právnických osob, podnikatelů nebo jednotlivců[8]. Hodnotící studie odhalila, že i když mnoho členských států oznámilo svá úpadková řízení pro fyzické osoby k jejich zahrnutí do přílohy A[9], přesto se na značný počet takových řízení v současnosti nařízení nevztahuje[10]. Tento stav je částečně důsledkem toho, že řízení nevyhovující definici nařízení v čl. 1 odst. 1 byla zavedena teprve nedávno nebo příslušný členský nemá za to, že spadají do oblasti působnosti nařízení[11]. Posledně uvedené je v rozporu s výsledky veřejné konzultace, ve které většina respondentů (59 %) souhlasila s tím, aby se nařízení vztahovalo na fyzické osoby a osoby samostatně výdělečně činné. Rozmanitost vnitrostátních právních úprav tuto složitost prohlubuje: některé členské státy nemají pro fyzické osoby vůbec žádná úpadková řízení. Jiné členské státy mají úpadková řízení proti fyzickým osobám, která se vztahují jak na osoby samostatně výdělečně činné, tak i na spotřebitele. Třetí skupina má zvláštní režimy pouze pro spotřebitele a osoby samostatně výdělečně činné spadají do podnikových úpadkových řízení, přičemž čtvrtá skupina má samostatné režimy pro spotřebitele i pro osoby samostatně výdělečně činné. Komise konstatuje, že stávající stav představuje problém, protože z něj mohou vyplývat trvání závazků dlužníka vůči zahraničním věřitelům. Čestnému podnikateli, který byl zbaven svých dluhů v jednom členském státě to zejména může bránit v zahájení nového podnikání v jiném členském státě. Tento problém může často odrazovat dlužníky, kteří využili oddlužení v domácí zemi od toho, aby žili nebo si hledali zaměstnání v jiném členském státě. 2.2. Řízení, která jsou z oblasti působnosti vyloučena, čl. 1 odst. 2 Nařízení se nevztahuje na pojišťovny, úvěrové instituce a investiční podniky mající v držení finanční prostředky nebo cenné papíry třetích osob a na podniky kolektivního investování. Tito dlužníci jsou vyloučeni z působnosti nařízení, protože se na ně vztahuje zvláštní úprava a vnitrostátní kontrolní orgány mají do jisté míry k dispozici velmi rozsáhlé pravomoci k zásahu[12]. Přeshraniční úpadkové řízení proti pojišťovnám a úvěrovým institucím se řídí jinými nástroji práva Unie[13]. Tyto nástroje shodně jako nařízení stanoví pravidla mezinárodní příslušnosti týkající se přijímání reorganizačních opatření nebo zahajování likvidačního řízení, rozhodného práva a uznávání řízení. V akademických článcích bylo zmiňováno, že je nežádoucí mezerou v právu Unie, jestliže chybí nástroj Unie, kterým by se řídily přeshraniční úpadky podniků kolektivního investování a investičních firem. Co se týče investičních firem, tato mezera bude pro většinu těchto firem pravděpodobně brzy překlenuta, až budou přijaty změny směrnice 2001/24/ES plánované v nedávném návrhu směrnice o ozdravení bank a řešení jejich problémů[14]. Co se týče podniků kolektivního investování, zúčastněné osoby oznámily, že stávající situace nevytvořila problémy v praxi, neboť úpadky podniků kolektivního investování jsou vcelku vzácné. 2.3. Uznávání úpadkových řízení zahájených mimo EU a koordinace mezi řízeními uvnitř a mimo EU Nařízení se vztahuje na úpadková řízení proti dlužníkům, kteří mají místo, kde jsou soustředěny jejich hlavní zájmy (dále také „středisko HZ“) v některém členském státě. Úpadková řízení, ve kterých leží středisko HZ mimo EU, jsou mimo působnost nařízení. Dokonce i v případech, kdy středisko HZ leží v EU, působnost je omezena, pokud jde o majetek, věřitele a provozovny nacházející se v zahraničí. V takových situacích se nařízení použije pouze částečně na subjekty a majetek nacházející se v některém členském státě. Otázky, které leží mimo působnost nařízení, jsou upraveny vnitrostátním právem. Hodnotící studie pro posouzení dopadů poznamenává, že od okamžiku přijetí nařízení několik členských států uzákonilo právní předpisy upravující aspekty přeshraničních úpadků, které zahrnují státy mimo EU. Rumunsko, Polsko, Spojené království, Slovinsko a Řecko přijaly právní předpisy vycházející ze vzorového zákona komise UNCITRAL z roku 1997. Belgie, Německo a Španělsko zavedly právní předpisy o mezinárodním úpadku, které nenásledují přístup komise UNCITRAL, ale obecně upravují podobná témata. Francie a Itálie mají zvláštní právní předpisy v této oblasti, avšak jejich soudy uplatňují obecné zásady mezinárodního práva. Zatímco se účinky mezinárodního rozměru úpadku liší v závislosti na tom, o které členské státy se jedná, Komise na základě hodnotící studie shledává, že neexistence harmonizovaných ustanovení pro uznávání úpadkových řízení, která nejsou z EU, nebo pro koordinaci mezi řízeními uvnitř a mimo EU, způsobuje v praxi značné problémy. Stanoviska respondentů veřejné konzultace se rozcházela v tom, zda neexistence ustanovení pro uznávání a koordinaci úpadkových řízení, která nejsou z EU, způsobovala problémy, přičemž 44 % s touto tezí souhlasilo a 37 % bylo proti. Bylo oznámeno, že došlo k určitým problémům s uznáváním rozhodnutí z EU nebo pravomocemi správců podstaty z EU v nečlenských státech, např. ve Švýcarsku. Takové problémy však nástroj Unie nemůže vyřešit, vyřešit je může pouze mezinárodní smlouva. V tomto ohledu je vhodné uvést, že Švýcarsko neformálně vyjádřilo svůj zájem podílet se na přípravě dvoustranné smlouvy s EU v oblasti úpadkového řízení. 3. Příslušnost pro zahájení úpadkového řízení 3.1. Definice a určení dlužníkova střediska HZ Koncept střediska HZ má pro uplatňování nařízení stěžejní význam. Komise poznamenává, že tento koncept, jak je vykládán Soudním dvorem EU, má obecnou podporu. Odpovídá to výsledkům veřejné konzultace, ve které značná většina respondentů (77 %) schválila používání střediska HZ pro účely umístění hlavního řízení. Avšak 51 % respondentů mělo za to, že výklad pojmu středisko HZ způsoboval problémy v praxi. Někteří respondenti nicméně pociťovali, že objasnění poskytnutá Soudním dvorem EU byla pro dosažení jednotnější aplikace tohoto konceptu velmi užitečná. Judikatura Soudního dvora EU objasnila koncept střediska HZ v rozhodnutích Eurofood[15] a Interedil[16]. Určení střediska HZ vyžaduje komplexní posouzení okolností každého individuálního případu; podle objektivního přístupu Soudního dvora EU musí být středisko HZ identifikováno odkazem na kritéria zjistitelná třetími osobami. Tato kritéria jsou obecně splněna v místě, kde dlužník provádí svou podnikatelskou činnost nebo kde se nachází jeho hlavní správa. U společností a jiných právnických osob zavádí čl. 3 odst. 1 vyvratitelnou domněnku svědčící pro místo sídla. Judikatura Soudního dvora EU vyjasnila okolnosti, za který lze tuto domněnku vyvrátit způsobem, který je obecně možné považovat za vhodný. Bylo však oznámeno, že v mnoha členských státech (AT, BE, CZ, FR, DE, GR, IT, LU, NL, PL, RO, ES, SE, UK) byla občas tato domněnka vyvrácena bez provedení komplexní analýzy, kterou vyžaduje Soudní dvůr EU. Není jasné, zda je to z důvodu nedostatku povědomí soudů o judikatuře Soudního dvora EU nebo z důvodu komplikací s faktickou aplikací tohoto přístupu. Ačkoliv se nařízení vztahuje na úpadky fyzických osob bez ohledu na to, zda jsou podnikateli nebo spotřebiteli, stávající znění čl. 3 odst. 1 neřeší výslovně středisko HZ fyzických osob. V tomto ohledu hodnotící studie odhalila, že v členských státech není jednotná praxe. Některé soudy uplatňují domněnku svědčící pro bydliště dlužníka, zatímco jiné soudy jednoduše uplatnily vnitrostátní koncepty střediska HZ pro fyzické osoby. Určení střediska HZ je nesložitější v případech, kdy dlužník přemístil své bydliště před návrhem na zahájení úpadkového řízení. Podle judikatury[17] Soudního dvora EU je rozhodujícím okamžikem pro stanovení střediska HZ okamžik podání návrhu na zahájení hlavního řízení. Pokud dlužník poté přemístí své středisko HZ do jiného členského státu, je zachována příslušnost soudu, u kterého byl návrh podán. Tato judikatura je soudy široce respektována. Mohou vznikat problémy, pokud dlužník přemístí své středisko HZ do jiného členského státu před podáním návrhu na zahájení řízení. Hodnotící studie odhalila případy zjevně nekalého (dočasného) přemístění střediska HZ u jednotlivců za jediným účelem, čímž bylo zbavit se přetrvávajících závazků. Tato problém, který je občas popisován jako „úpadková turistika“, se omezuje na několik regionů v Unii s tím, že východní Francie, Spojené království a Lotyšsko přitahují dlužníky z jiných zemí. Zejména němečtí a irští dlužníci se pokoušeli využít příležitostí nabízených anglickým právem, které umožňuje zbavit se dluhů během pouhého roku. Byly zde rovněž případy společností, které se přemístily do jiného členského státu, než je stát jejich sídla, aby tam využily sofistikovanější mechanismy pro restrukturalizaci. Takové přesídlení však nelze samo o sobě považovat za nekalé nebo nezákonné. Zaprvé, skutečnost, že středisko HZ společností cestuje, přijal Soudní dvůr EU jako legitimní výkon svobody usazování. Soud ve svém rozhodnutí Centros objasnil, že se na podnikatelskou činnost v jednom členském státě prováděnou prostřednictvím společnosti založené v jiném členském státě vztahuje svoboda usazování, i pokud bylo sídlo společnosti vybráno za účelem vyhnutí se minimálním kapitálovým požadavkům členského státu, ve kterém je skutečné sídlo společnosti. Přemístění střediska HZ je navíc pro věřitele často spíše přínosem nežli znevýhodněním. Často přemístění dokonce podněcují věřitelé (větší) coby pokus o záchranu a restrukturalizaci společnosti. Je několik případů, ve kterých přenesení střediska HZ do Spojeného království umožnilo úspěšnou restrukturalizaci společnosti, a to z důvodu pružnosti, kterou mají společnosti podle anglického úpadkového práva. 3.2. Procesní rámec pro přezkum příslušnosti Hodnotící studie zdůrazňuje několik podstatných problémů v souvislosti s procesním rámcem pro přezkum příslušnosti soudu, který zahajuje úpadkové řízení. V současnosti neřeší nařízení výslovně otázku, kterou se zabývají procesní předpisy členských států a obecné zásady účelnosti a nediskriminace. Přístupy vnitrostátních soudů při stanovování příslušnosti podle článku 3 se však v rámci Unie značně liší. Ne všem soudům je zjevně jasné, že mají povinnost přezkoumat svou příslušnost z úřední povinnosti a ve svém rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení výslovně uvést základ pro svou příslušnost. Jde o problematickou otázku, protože zásada vzájemné důvěry mezi členskými státy, která je ústředním prvkem nařízení, vyžaduje, aby soudy členského státu pečlivě posoudily středisko HZ dlužníka, protože rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení jsou uznávána v jiných členských státech bez jakýchkoliv pravomocí k jejich přezkoumávání. Pokud jde o procesní rámec, bylo rovněž kritizováno, že zahraniční věřitelé nejsou vždy oprávněni napadnout rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení, a mají-li formálně takové právo, nejsou o rozhodnutí informováni v dostatečném předstihu, aby tohoto práva mohli účinně využít. 3.3. Žaloby související s úpadkovým řízením Hranice mezi nařízením Brusel[18] a nařízením je jednou z nejkontroverznějších otázek u přeshraničního úpadkového řízení. Spor se týká mezinárodní příslušnosti (článek 3) a uznávání cizích rozhodnutí (článek 25). Podle judikatury Soudního dvora EU jsou rozsudky o občanskoprávních žalobách kvalifikovány jako související s úpadkem, pokud se pojí s úpadkovým řízením a úzce s ním souvisí (vis attractiva concursus). Tato zásada je však kodifikována pouze ve vztahu k uznávání (článek 25 nařízení). Pravidlo pro vymezení hranic ve vztahu k Bruselské úmluvě[19] stanovil Soudní dvůr EU v roce 1979[20] a znovu jej zdůraznil ve vztahu k příslušnosti podle nařízení v rozsudku DekoMarty[21]. Soudní dvůr EU rozhodl, že soud zahajující úpadkové řízení má příslušnost pro vylučovací žaloby podané správcem podstaty na třetí osobu, jako jsou např. žaloby o zneplatnění převodů podílů v kontextu nařízení o úpadku[22], a že takovéto žaloby jsou vyloučeny z působnosti nařízení Brusel I.[23] Naproti tomu soud rozhodl, že žaloby podané prodávajícím na kupujícího[24], který není schopen splnit své závazky, na základě výhrady vlastnictví a věřitelské odpůrčí žaloby (actio Pauliana) založené na pohledávce za třetími osobami postoupené správcem podstaty jedinému věřiteli[25], se nekvalifikují za úzce související s úpadkovým řízením. Celkem 44 % respondentů veřejné konzultace oznámilo, že neměli žádné problémy s interakcí mezi nařízením a nařízením Brusel I, které by nebyly uspokojivě vyřešeny judikaturou. Komise nicméně konstatuje, že absence výslovného pravidla o příslušnosti pro žaloby související z úpadkovým řízením vytváří nejistotu právníků, kteří nejsou dobře obeznámeni s judikaturou Soudního dvora EU. Navíc byla kritizována skutečnost, že správce podstaty nemůže spojit žalobu související s úpadkovým řízením s žalobou, pro kterou platí nařízení Brusel I. 4. Rozhodné právo 4.1. Působnost obecného pravidla (Lex fori concursus) Většina respondentů veřejné konzultace (55%) souhlasila s tím, že ustanovení o rozhodném právu v nařízení jsou vyhovující, zatímco nesouhlas vyjádřilo 32 %. Podle hodnotící studie ustanovení o obecné volbě práva v nařízení (lex fori concursus) v čl. 4 odst. 1 je v souladu s obecnými a dobře zavedenými zásadami mezinárodního práva soukromého, podle kterých se úpadková řízení řídí právem státu, kde byla zahájena. Komise konstatuje, že není potřeba žádných změn či novel, pokud jde o toto ustanovení. Hodnotící studie odkazuje na otázky vyvstávající v souvislosti s kvalifikací nebo charakterizací, avšak má za to, že řešení těchto otázek spadá do odpovědnosti vnitrostátních soudních systémů či v případě nutnosti Soudního dvora EU. 4.2. Výjimky ze zásady lex fori Většina respondentů veřejné konzultace (56 %) souhlasila s tím, že výjimky z obecného pravidla pro právo rozhodné jsou zdůvodněny účelem ochrany oprávněných očekávání a právní jistoty. Článek 5 nařízení stanoví, že zahájením úpadkového řízení nejsou „dotčena“ věcná práva třetích osob. Téměř polovina respondentů veřejné konzultace (49 %) uvedla, že ustanovení o věcných právech funguje v praxi uspokojivě, zatímco 26 % tento pocit nesdílí. Hodnotící studie uvádí, že při uplatňování článků 5 a 7 vzniklo jen velmi málo judikatury, ale byly identifikovány tyto problémy: · Hlavní otázkou v této souvislosti je základní výklad článku 5. V drtivé většině členských států jsou tato ustanovení vykládána jako „hmotná restriktivní pravidla“, což znamená, že se týkají věcných práv nebo výhrad vlastnictví, na než nemohou mít žádný vliv úpadková ustanovení členského státu, kde bylo zahájeno řízení, ani členského státu, kde se nachází majetek, pokud nebylo v posledně jmenovaném členském státě zahájeno vedlejší řízení. Tento problém existuje rovněž u článku 7 (výhrada vlastnictví). U článku 5 vznikají v praxi problémy, pokud jsou pohledávky zajištěné věcným právem v rámci řízení o reorganizaci restrukturalizovány. Je sporné, zda úprava zajištěné pohledávky má „dopad“ na připojené zajištění, a tudíž je v kontextu článku 5 nařízení zakázaná. · V praxi se vyskytly problémy s lokalizací nehmotného majetku, jako jsou práva duševního vlastnictví a bankovní účty. Zejména u bankovních účtů vedených místní pobočkou zahraniční banky je sporné, zda se nachází v členském státě pobočky banky nebo v členském státě, ve kterém má své ústřední sídlo a středisko HZ (čl. 2 písm. g)). · Příslušné oblasti působnosti článku 5 a čl. 4 odst. 2 písm. i) nejsou jasné u rozdělování výtěžků v případech, ve kterých podkladová věcná práva k majetku jsou postoupena nebo kde správce podstaty z nedbalosti poškodil práva zajištěného věřitele. V této souvislosti existují rovněž nejasnosti u rozhodného práva pro případný nárok na náhradu škody vůči správci podstaty. U článku 6 (započtení pohledávek) není jasné, zda se toto ustanovení rovněž použije, pokud „právo rozhodné pro pohledávky dlužníka, který není schopen plnit své peněžité závazky“ není právem členského státu. V souvislosti s hodnotící studií většina vnitrostátních zpráv potvrdila v těchto případech použitelnost článku 6, avšak tato otázka je ve značném počtu členských států nejasná. Bylo kritizováno, že použití článku 6 na ujednání o započtení vyvolává nejasnosti a že se v současnosti liší ochrana dohod o započtení podle unijního práva podle toho, zda se dlužníkovo úpadkové řízení řídí nařízením nebo směrnicemi o reorganizaci a likvidaci úvěrových institucí. Hodnotící studie neodhaluje žádné zvláštní problémy u článku 9 (platební systémy a finanční trhy). K článku 10 (pracovní smlouvy) bylo předloženo několik stížností na vazbu mezi pracovním právem a úpadkovým právem, zejména co se týče schvalovacích požadavků pro ukončení nebo změnu pracovních smluv. Hodnotící studie uvádí, že různé pracovněprávní normy mohou bránit insolvenčnímu správci v tom, aby přijal stejná opatření vůči zaměstnancům nacházejícím se v několika členských státech a že tento stav může komplikovat restrukturalizaci společnosti. Tento stav je však typický pro politickou volbu, která je základem článku 10 a kterou hodnotící studie nezpochybňuje. Tento problém by mohla zmírnit harmonizace některých aspektů pracovního práva, avšak dosažení harmonizace by bylo velmi složité, neboť pracovní právo je ve vnitrostátních tradicích hluboce zakořeněno a harmonizace jde každopádně nad rámec revize nařízení. Studie se dále zabývá vazbou mezi úpadkovým právem a záručními institucemi podle směrnice 2008/94/ES[26] a konstatuje, že jakýkoliv problém vznikající v této souvislosti by bylo nejvhodnější řešit změnami vnitrostátních právních předpisů, jimiž se tyto instituce řídí nebo ve vnitrostátní právní úpravě úpadku. Hodnotící studie neodhalila naléhavou potřebu jakýchkoliv změn článku 12 (patenty a ochranné známky Společenství), který má buď omezené praktické využití nebo funguje uspokojivě. U článku 13 (úkony poškozující všechny věřitele) si někteří správci stěžovali na to, že je složité zohledňovat několik právních systémů pro určení, zda lze pohledávku vyloučit. Hodnotící studie konstatuje, že tato složitost je nezbytná pro dosažení odpovídajících výsledků s ohledem na oprávněná očekávání stran. Tento problém by nebyl uspokojivým způsobem vyřešen alternativními řešeními, například pouhou ochranou proti změně střediska HZ , které jsou navrhovány v odborné literatuře. Názory na úkony poškozujícím věřitele se poměrně rozcházely. Jedna třetina respondentů uvedla, že úprava funguje uspokojivě, zatímco 37 % uvedlo že nikoliv. Článek 15 (účinky úpadkového řízení na probíhající soudní řízení) nezpůsobuje žádné závažné problémy. Zdá se, že většina nebo všechny členské státy mají pravidlo nebo tendenci upřednostňovat úpadková řízení před individuálními spory či řízeními. Určitá nejistota však panuje ohledně použitelnosti článku 15 na rozhodčí řízení. Přestože Komise bere na vědomí závěry hodnotící studie k výjimkám ze zásady lex fori, má za to, že základní pravidla rozhodného práva v nařízení fungují dobře a není třeba je v dané fázi měnit. 5. Uznávání rozhodnutí o zahájení úpadkových řízení Hodnotící studie konstatuje, že ve většině případů soudy členských států respektovaly dříve zahájené hlavní řízení v jiném členském státě. Je zde však několik výjimek, kdy soudy tuto povinnost nedodržely. Není vždy jasné, kdy zahájení řízení „nabývá účinku“. To je především pravda, pokud jde o ustanovení německého „vorläufiger Insolvenzverwalter“, u kterého ne všechny soudy členských států akceptovaly, že jde o „zahájení“ řízení ve smyslu nařízení. Uplatňování výhrady veřejného pořádku podle článku 26 nařízení nezpůsobovalo žádné zásadní problémy; nicméně bylo pár případů, ve kterých soudy členského státu neuznaly cizí hlavní řízení s odkazem na veřejný pořádek. Polovina respondentů veřejné konzultace (51 %) souhlasila s tím, že by se měla změnit definice „rozhodnutí o zahájení řízení“, aby zohledňovala vnitrostátní právní režimy, kde soud fakticky řízení nezahajuje. 6. Koordinace hlavního a vedlejšího řízení Podle hodnotící studie se vedlejší řízení nestalo pro správce podstaty nástrojem, který je popisován v bodu 19 odůvodnění nařízení – tj. v případech „kdy je struktura dlužníkova majetku natolik složitá, že je obtížné spravovat jej jako jedinou jednotku, nebo jsou-li právní systémy, jichž se to týká, natolik odlišné, že mohou nastat potíže plynoucí z rozšíření účinků práva státu, ve kterém bylo řízení zahájeno, na jiné státy, ve kterých se nachází majetek“. Zdá se, že bylo pouze relativně málo případů, ve kterých to byl hlavní správce podstaty, kdo fakticky navrhl zahájení vedlejšího řízení. Vedlejší řízení byla využívána (a zneužívána) z různých důvodů, zejména jako nástroj ochraňující místní zájmy a jako nástroj v kompetenčních sporech, kde se zahájení vedlejšího řízení považovalo za druhé nejlepší řešení po zahájení hlavního řízení v konkrétním členském státě. Hodnotící studie odhaduje, že nevýhody vedlejšího řízení jsou zásadnějšího charakteru, nežli jeho výhody. A je tomu tak v situaci, kdy vedlejší správce podstaty při jednání spolupracuje, avšak mnohem zřetelnější je to v situacích, kdy nespolupracuje. Stanoviska respondentů veřejné konzultace k výhodám vedlejšího řízení byla rozpolcená, přičemž 36 % má za to, že rozdělení na hlavní a vedlejší řízení je přínosem a 37 % s tímto názorem nesouhlasí. Hodnotící studie odhalila tyto problémy: Skutečnost, že vedlejší řízení musí být likvidačním řízením, je překážkou pružných a účinných restrukturalizačních opatření. Problematická je neexistence zvláštních pravidel o postupu při zahajování vedlejších řízení. Neexistují ustanovení, která by příslušným soudů umožňovala odmítnout zahájení vedlejšího řízení v případech, kdy by zahájení nebylo v zájmu místních věřitelů. Neexistuje rovněž žádné výslovné ustanovení, které by vyžadovalo, aby byl před zahájením vedlejšího řízení vyslechnut správce podstaty v hlavním řízení. Navíc není jasné, zda mohou v každém členském státě správci podstaty přijímat závazky zaručující věřitelům, kteří jsou oprávněni podat návrh na zahájení vedlejšího řízení, že budou respektována všechna jejich práva na pořadí pohledávky, kterých by požívali ve vedlejším řízení, aby se jim zabránilo podávat návrh na zahájení vedlejšího řízení (nebo zabránilo soudu zahájit vedlejší řízení). Anglické soudy a právníci vyvinuli takovýto přístup, není však jasné, zda mají ve všech ostatních členských státech správci podstaty oprávnění učinit podobný závazek podle daného vnitrostátního úpadkového práva. Povinnosti spolupracovat a sdělovat informace podle článku 31 nařízení jsou spíše vágní. Nařízení nestanoví povinnost spolupracovat mezi soudy a nebo správci podstaty a soudy. Existují příklady, ve kterých soudy nebo správci podstaty nejednali dostatečně v duchu spolupráce. Tato zjištění potvrdila veřejná konzultace, ve které 48 % respondentů nebylo spokojeno s koordinací mezi hlavním a vedlejším řízením. Ustanovení čl. 33 odst. 1, které umožňuje, aby hlavní správce podstaty žádal o zastavení zpeněžování ve vedlejším řízení, není dostatečně jasné a obsáhlé, pokud jde o řadu opatření, na která může hlavní správce podstaty odkazovat. Ustanovení čl. 33 odst. 2, na jehož základě lze zrušit pozastavení zpeněžování není v souladu s ustanovením čl. 33 odst. 1. 7. Skupiny společností Přestože velký počet přeshraničních úpadkových řízení zahrnuje skupinu společností, nařízení neobsahuje žádná zvláštní pravidla upravující úpadek nadnárodní skupiny společností. Základním východiskem stávajícího nařízení je, že úpadková řízení se týkají jednoho právního subjektu a že je v zásadě nutné zahájit samostatné řízení pro každého jednotlivého člena skupiny. Neexistuje povinnost koordinovat nezávislá řízení zahájená pro mateřskou společnost a její dceřiné společnosti s cílem usnadnit reorganizaci těchto společností, nebo, není-li to v daném případě možné, koordinovat jejich likvidace. Žádní správci podstaty ani soudy zapojení v různých řízeních proti členům jedné skupiny společností nemají povinnost navzájem spolupracovat a komunikovat. Zatímco správci podstaty mohou spolupracovat na základě dobrovolnosti, soudců v mnoha členských státech brání ve vzájemné spolupráci absence právního základu, jež by je k tomuto jednání výslovně zmocňoval. Judikatura se různými způsoby pokoušela v praxi překonat absenci specifických ustanovení o úpadku skupiny: V prvních letech po nabytí účinnosti nařízení některé vnitrostátní soudy vykládaly pravidla nařízení o příslušnosti extenzivně, aby se dostala úpadková řízení pro všechny členy skupiny, včetně těch nacházejících se v jiném členském státě, k soudu v místě sídla mateřské společnosti. Soudy obecně odůvodňovaly takovou konsolidaci úpadkových řízení tím, že obchodní rozhodnutí dceřiných společností byla pod kontrolou mateřské společnosti[27]. Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Eurofood podstatně omezil prostor pro využití těchto procesních konsolidací a posílil pravidlo, že s každým právním subjektem by mělo být zacházeno odděleně[28]. Podle soudu samotná kontrola korporátního směřování nestačí k tomu, aby bylo možné středisko HZ dceřiné společnosti umístit k mateřské společnosti a nikoliv do místa jejího sídla. Po rozsudku ve věci Eurofood a následném rozsudku ve věci Interedil, který odráží pružnější přístup, je stále možné zahájit úpadkové řízení proti dceřiné společnosti v členském státě, kde je sídlo mateřské společnosti, avšak pouze pokud existují objektivní a třetími osobami zjistitelné okolnosti prokazující, že středisko HZ dceřiné společnosti je v sídle mateřské společnosti. V praxi to znamená, že soudy musí přezkoumávat komplexní soubor okolností, např. to, zda je dceřiná společnost financována mateřskou společností, zda je pod kontrolou mateřské společnosti provádění podnikatelských aktivit (např. schvalováním nákupů nad určitou výší) a nábor zaměstnanců, zda jsou některé funkce (např. správa IT nebo loga či podnikatelská identita) centralizovány[29]. Tyto podmínky v zásadě splní pouze velmi integrované společnosti. Jiným v praxi přijatým přístupem je jmenování stejného insolvenčního správce v řízeních proti všem členům skupiny, nebo insolvenčních správců, kteří spolu dříve úspěšně pracovali při úpadkovém řízení ohledně skupiny společností[30]. Tato možnost však v současné době závisí na ochotě příslušných insolvenčních správců a soudců spolupracovat. Obecně Komise sdílí závěry hodnotící studie, že absence specifického rámce pro úpadkové řízení proti skupině společností představuje překážku účinnému vedení úpadkových řízení proti členům skupiny společností[31]. Toto hodnocení vychází z výsledků veřejné konzultace: téměř polovina respondentů veřejné konzultace měla za to, že nařízení nefunguje účinně v případě úpadku nadnárodní skupiny, přičemž toto stanovisko zastávaly více než dvě třetiny soudců a akademiků. 8. Zveřejňování úpadkových řízení a informace o nich Nařízení obsahuje ustanovení, která mají pomoci zajistit zveřejňování úpadkových řízeních a povědomí o nich. Články 21 a 22 nařízení stanoví, že správce podstaty může požadovat, aby rozhodnutí o zahájení řízení a o jeho jmenování byla zveřejněna v jiném členském státě a byla zapsána v jeho veřejném rejstříku. Členské státy mohou stanovit, že zveřejnění a zápis jsou povinné, avšak v zásadě jde o diskreční opatření. Širokou podporu má závěr, že nezveřejnění informací o zahájení řízení ve veřejném rejstříku značně snižuje schopnosti věřitelů dozvědět se o tom, že bylo v jiném členském státě zahájeno řízení. Nedostatek informací o existujících řízeních má rovněž za následek zbytečná souběžná řízení, zahajovaná v různých členských státech. Tři čtvrtiny respondentů veřejné konzultace (75 %) považují absenci povinného zveřejňování a zápisu rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení za problém. Studie pro posouzení dopadů uvádí, že problémy existují i v případech, kde bylo zveřejnění a zápis povinností. Zatímco úpadková řízení proti právnickým osobám jsou zapisována do rejstříku v každém členském státě, úpadková řízení proti jednotlivcům jsou zapisována do rejstříku pouze v několika z nich. Pouze 14 členských států zveřejňuje rozhodnutí ve veřejně přístupných internetových insolvenčních rejstřících[32]. V dalších 9 členských státech jsou některé informace o úpadkovém řízení dostupné v elektronické databázi, např. v obchodním rejstříku nebo elektronické verzi úředního věstníku. Ve čtyřech členských státech nejsou vůbec k dispozici informace o úpadkových řízeních v elektronické podobě, což obzvláště znesnadňuje přístup k těmto informacím ze zahraničí. Avšak i tam, kde elektronické rejstříky existují, není pro zahraniční věřitele a soudy proveditelným tyto rejstříky pravidelně kontrolovat. Jako jedno z opatření, kterým se provádí akční plán e-justice z roku 2009, vytvořila Komise pilotní projekt pro propojení elektronických insolvenčních rejstříků. Tento pilotní projekt však dosud pokrývá pouze sedm členských států. Většina respondentů veřejné konzultace měla za to, že členské státy by měly mít povinnost zapisovat rozhodnutí o zahájení řízení do insolvenčního rejstříku a že by vnitrostátní insolvenční rejstříky měly být propojeny. 9. Přihlašování pohledávek Hodnotící studie zmiňuje praktické problémy v souvislosti s určitými aspekty přihlašování pohledávek v přeshraničních situacích, zejména jazykové překážky, náklady, lhůty pro přihlašování pohledávek a nedostatek informací o rozhodnutí o zahájení řízení, správci podstaty a formalitách lex fori concursus pro přihlašování pohledávek. Články 39 až 42 nařízení pouze stanoví minimální pravidla umožňující zahraničním věřitelům přihlásit své pohledávky, nestanoví však komplexní procesní rámec. Podle čl. 42 odst. 2 nařízení může být věřiteli nařízeno, aby předložil překlad do úředního jazyka (jazyků) státu, kde bylo řízení zahájeno. Hodnotící studie odhalila, že v některých členských státech se tato povinnost stala pravidlem, a nikoliv výjimkou, což vytváří další náklady a prodlení. Tato otázka má souvislost s problémem procesních nákladů. Vnitrostátní zpravodajové obecně kritizovali vysoké náklady překladů v případě přihlašování pohledávek. Některé členské státy navíc pro přihlášení pohledávky vyžadují povinné právní zastoupení místním právníkem. Průměrné náklady na přihlášení pohledávky pro zahraničního věřitele se odhadují na zhruba 2000 EUR v přeshraniční věci. Vzhledem k vysokým nákladům si věřitelé mohou raději zvolit odepsání pohledávky, zvláště jde-li o malou částku. Tento problém se týká především malých a středních podniků a fyzických osob. Hodnotící studie dále uvádí komplikace vyplývající z používání práva místa zahájení řízení, a to zejména v souvislosti s lhůtami, prokazováním pohledávek a zvláštních postupů při přihlašování pohledávek. Byly oznámeny případy, ve kterých cizí věřitelé propásli možnost přihlásit pohledávku, protože lhůty podle vnitrostátního práva byly poměrně krátké a správce podstaty je před vypršením těchto lhůt neinformoval. Téměř polovina respondentů veřejné konzultace (46 %) oznámila, že docházelo k problémům s přihlašováním pohledávek podle nařízení. Což se týkalo zejména malých a středních podniků. 10. Závěry Na základě výsledků výše uvedeného hodnocení Komise konstatuje, že nařízení funguje v obecně rovině řádným a dostačujícím způsobem. Dobře zavedlo zásadu vzájemného uznávání přeshraničních úpadkových řízení a zlepšilo koordinaci těchto věcí. Existují nicméně určité otázky, které si zaslouží změnu: hlavní změny navrhované Komisí se týkají oblasti působnosti. Komise navrhuje rozšířit oblast působnosti nařízení za pomoci revize definice úpadkového řízení tak, aby zahrnovala hybridní a předúpadková řízení a řízení proti fyzickým osobám, jež jsou v současnosti z oblasti působnosti vyloučena. Co se týče příslušnosti, nařízení by mělo zachovat koncept střediska HZ, jak jej vykládá Soudní dvůr Evropské unie, avšak Komise navrhuje pozměnit znění ustanovení, a vyjasnit tak jeho smysl. Komise rovněž objasňuje použití střediska HZ na fyzické osoby. Navrhovaná revize vkládá pravidlo u příslušnosti pro související žaloby a měla by se zdokonalit procesní rámec pro přezkum příslušnosti, aby se zamezilo nekalým volbám příslušnosti. Komise navrhuje zlepšit zveřejňování informací o úpadkových řízení dvěma způsoby: zavedením povinnosti zveřejňovat rozhodnutí v jiném členském státě; a zavedením povinnosti, aby rozhodnutí o zahájení a skočení úpadkového řízení a některá další rozhodnutí byla zveřejňována v elektronickém rejstříku, veřejně přístupném prostřednictvím internetu. Elektronické rejstříky by měly reagovat na potřeby přeshraničních úpadkových řízení, ale samozřejmě budou rovněž sloužit vnitrostátním uživatelům. Návrh zavádí nové standardní formuláře pro oznámení o úpadkovém řízení a pro přihlašování pohledávek, což zahraničním věřitelům toto přihlašování usnadní. Lhůty pro přihlašování pohledávek navíc musí být dostatečně dlouhé, aby věřitelům umožňovaly přihlásit uplatnitelnou pohledávku. Komise řeší i otázku skupinového úpadkového řízení: Komise navrhuje včlenit do nařízení zvláštní pravidla pro účinnější řešení úpadku členů nadnárodní skupiny společností. Hladší spolupráce mezi správci podstaty v různých členských státech by měla napomáhat s záchranou společností a maximalizací hodnoty jejich majetku. Zvažovány byly rovněž další záležitost, u kterých byly během hodnocení odhaleny problémy, jako např. rozšíření působnosti mimo EU a rozhodné právo. Komise však neshledala žádoucím, aby se do nařízení zavedla specifická ustanovení o uznávání a koordinaci úpadkových řízení zahájených mimo EU. Jak je uvedeno výše, hlavním důvodem je to, že taková ustanovení by byla závazná pouze na území členských států a nikoliv v zemích mimo EU. Těchto cílů by se lépe dosáhlo případným vypracováním návrhu mezinárodní úmluvy, čímž by se rovněž ochránily zájmy Unie v recipročních jednáních s třetími zeměmi. Komise navíc nenavrhuje změnit ustanovení o rozhodném právu. Komise shledává, že stávající ustanovení fungují v rámci EU hladce a příslušné oblasti lex fori a lex situ vytváří správnou rovnováhu. Považuje se proto za vhodnější zachovat stávající kolizní normy do doby, než budou dále přezkoumány účinky případných změn na vnitrostátní úpadkové právo, právo obchodních společností a sociální právo. [1] Úř. věst. L 160, 30.6.2000, s. 1. [2] Hess/Oberhammer/Pfeiffer, Study for an evaluation of Regulation (EC) No 1346/2000 on Insolvency Proceedings (Studie pro hodnocení nařízení (ES) č. 1346/2000 o úpadkovém řízení), tato studie je k dispozici na internetových stránkách GŘ pro spravedlnost http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm. [3] Tato studie je zveřejněna na internetových stránkách GŘ pro spravedlnost http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm [4] Statistický přehled odpovědí obdržených prostřednictvím nástroje IPM byl zveřejněn na http://ec.europa.eu/yourvoice/ipm/forms/dispatch?userstate=DisplayPublishedResults&form=Insolvency. Analýza všech obdržených odpovědí byla vyhotovena GHK/Milieu a tvoří součást výše uvedené studie pro posouzení dopadů. [5] Stávající situace je nejasná: jelikož příloha A obecně odkazuje na řízení podle zákona o úpadku, lze tedy dle všeho řízení o ochranném valu zahrnout. Nicméně stále panuje nejistota, zda toto řízení vyhovuje definici uvedené v čl. 1 odst. 1 úpadkového nařízení. [6] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Ulf Kaziemierz Radziejewski, C-461/11. [7] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Bank Handlowy, C-116/11. [8] Bod odůvodnění 9 nařízení. [9] AT, BE, CZ, CY, DE, LV, ML, NL, PL a – částečně – FR, SI a UK. Ve východní Francii (Bas-Rhin, Haut Rhin, Modeslle), se obecné úpadkové právo vztahuje rovněž na předlužené fyzické osoby. Ve Spojeném království se na některá řízení otevřená pro fyzické osoby nařízení vztahuje (bankruptcy, individual voluntary arrangement, trust deeds, sequestration), zatímco na jiné (debt relief orders, debt management plans) nikoliv. [10] EE, EL, FI, FR, LT, LU, SI, SE, UK. [11] FR, LU. [12] Viz bod odůvodnění 9 [13] Směrnice 2009/138/ES o přístupu k pojišťovací a zajišťovací činnosti a jejím výkonu (Solventnost II), Úř. věst. L 335, 17.12.2009, s. 1. Směrnice 2001/24/ES o reorganizaci a likvidaci úvěrových institucí, Úř. věst. L 125, 5.5.2001, s. 15. [14] Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 6. června, kterou se stanoví rámec pro ozdravné postupy a řešení problémů úvěrových institucí a investičních podniků a kterou se mění směrnice Rady 77/91/ES, 82/891/ES, 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES a 2011/35/ES a nařízení (EU) č. 1093/2010, COM (2012) 280 final. [15] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Eurofood, C-341/04. [16] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Interedil, C-396/09. [17] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Staubitz-Schreiber, C-1/04. [18] Nařízení (ES) č. 44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1. [19] Úmluva o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech z roku 1968 (konsolidované znění v Úř. věst. C 27, 26.1.1998, s.1 ). [20] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Gourdain v. Nadler, 133/78. [21] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci Deko Marty, C-339/07. [22] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci SCT Industri, C-111/08. [23] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci SCT Industri, C-111/08. [24] Rozsudek Soudního dvora EU ve věci German Graphics, C-292/08. [25] Rozsudek Soudního dvora ve věci F-Tex, C-213/10. [26] Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, Úř. věst. L 283, 28.10.2008, s. 36. [27] S tímto přístupem se začalo v Anglii a přijaly jej soudy v členských státech, např. ve Francii, Německu, Maďarsku a Itálii. [28] Věc C-341/04 Eurofood, bod 30. [29] Viz např. rozhodnutí High Court ve věci Daisytek, 16.5.2003. [30] Např. Nortel. [31] Podrobnosti uvádí posouzení dopadů, které je připojeno k návrhu nařízení, kterým se mění úpadkové nařízení. [32] AT, CZ, FI, DE, HU, LV, NL, PL, PT, RO, SI, SK, SE a – částečně – UK.