DŮVODOVÁ ZPRÁVA

Podle čl. 395 odst. 1 směrnice 2006/112/ES ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (dále jen „směrnice o DPH“) může Rada jednomyslně na návrh Komise povolit kterémukoli členskému státu, aby zavedl zvláštní opatření odchylující se od uvedené směrnice, jejichž cílem je zjednodušit postup vyměřování DPH nebo zabránit určitým druhům daňových úniků či vyhýbání se daňovým povinnostem.

Dopisem, který Komise zaevidovala dne 30. července 2020, požádalo Nizozemsko o povolení uplatňovat opatření odchylující se od článků 168 a 168a směrnice 2006/112/ES s cílem vyloučit DPH vyměřenou na zboží a služby, které jsou z více než 90 % využívány osobou povinnou k dani pro soukromou potřebu nebo pro potřebu jejích zaměstnanců nebo obecně na neobchodní účely nebo nehospodářskou činnost, z nároku na odpočet daně.

V souladu s čl. 395 odst. 2 směrnice 2006/112/ES informovala Komise dopisem ze dne 10. září 2020 o žádosti Nizozemska ostatní členské státy. Dopisem ze dne 11. září 2020 uvědomila Komise Nizozemsko, že má k dispozici všechny údaje potřebné k posouzení žádosti.

1.SOUVISLOSTI NÁVRHU

•Odůvodnění a cíle návrhu

Článek 168 směrnice 2006/112/ES stanoví, že osoba povinná k dani má nárok na odpočet DPH zaplacené za dodání zboží a poskytnutí služby pro účely svých zdaněných plnění. Ustanovení čl. 168a odst. 1 směrnice 2006/112/ES uvádí, že DPH u výdajů souvisejících s nemovitostí, která tvoří součást obchodního majetku osoby povinné k dani a která je užívána pro obchodní i neobchodní účely, je odpočitatelná pouze do výše podílu, v jakém je nemovitost užívána pro účely podnikání osoby povinné k dani. Podle čl. 168a odst. 2 směrnice 2006/112/ES mohou členské státy použít toto pravidlo rovněž ve vztahu k výdajům souvisejícím s dalším zbožím, které členské státy vymezí a které tvoří součást obchodního majetku.

Opatření zamýšlené Nizozemskem se od těchto zásad odchyluje a z nároku na odpočet zcela vylučuje DPH, kterou byly zatíženy zboží a služby využívané osobou povinnou k dani z více než 90 % na soukromé nebo neobchodní účely, včetně nehospodářských činností.

Prahová hodnota ve výši 90 % vychází z uplatňování této hodnoty v Nizozemsku pro účely daně z příjmu právnických osob a daně z příjmu. Více než 90 % neobchodního využití znamená, že obchodník téměř zcela využívá investice pro vlastní soukromé použití nebo pro soukromé účely svých zaměstnanců nebo obecně pro neobchodní účely nebo pro nehospodářské činnosti, a tyto investice se proto nepovažují za obchodní investice.

Nizozemsko ve své žádosti tvrdí, že vzhledem k tomu, že každý, kdo pravidelně dodává zboží nebo poskytuje služby za úplatu, je osobou povinnou k dani, a nizozemské daňové orgány se tak musí v současném (digitálním) hospodářství vypořádávat s velkým počtem soukromých osob nebo podniků na částečný úvazek nebo mikropodniků, které mají velmi nízký obrat. Ti smějí odečíst DPH ze svých vstupů/nákladů. Jde například o vlastníky solárních panelů, účastníky sdílené ekonomiky (kteří pronajímají své automobily nebo domy), nezávislé osoby bez zaměstnanců atd. Hranice mezi jejich profesionální a soukromou činností je velmi tenká, a to vede v praxi k mnoha diskusím o tom, jak vysoký mají nárok na odpočet DPH na vstupu, a tento nárok je u těchto osob často velmi omezený.

Nizozemsko informovalo Komisi, že řízení nároku na odpočet daně na vstupu u těchto osob povinných k dani pomocí neustálých přiznání k DPH a oprav vede k nepřiměřené zátěži jak pro dotčené osoby povinné k dani, tak pro správce daně.

Navíc to vede k neodůvodněné výhodě peněžního toku v porovnání s osobami povinnými k dani, které toto zboží a služby využívají stoprocentně pro účely podnikání. Osoby povinné k dani, které toto zboží a služby používají pro obchodní účely pouze okrajově, smějí přesto uplatňovat nárok na odpočet ve výši 100 %. Právní předpisy v oblasti DPH jsou navíc pro mikropodniky, které si nemohou dovolit právní podporu, velmi složité, což s sebou nese velké riziko chyb, vyhýbání se daňovým povinnostem, a komplikuje tak dodržování předpisů. Že je obtížné dodržovat právní předpisy dokládá příklad vlastníků solárních panelů, kteří se stávají osobami povinnými k dani za energii, kterou vyrábějí a dodávají do elektrické sítě. Za to mohou odečíst celou DPH z nakoupených panelů, a dokonce přidat takové náklady, jako je kupní cena stavebního pozemku a domů, na kterých byly solární panely instalovány. Vzhledem k tomu, že garáže a domy jsou primárně určeny k soukromému použití, vede to ke komplikovaným diskusím o nároku na odpočet DPH na vstupu a o tom, jak jej správně uplatňovat.

V důsledku toho představuje dotčené zvláštní opatření zjednodušení pro správce daně i pro podniky, neboť již nebude zapotřebí sledovat následné využití zboží a služeb, které byly při pořízení vyloučeny z odpočtu, zejména s ohledem na možné zdanění soukromého použití podle článků 16 nebo 26 směrnice 2006/112/ES. Opatření odchylující se od směrnice je proto vhodné povolit.

Očekává se, že toto opatření bude mít na celkové daňové příjmy jen malý dopad. Původní odpočet daně se v současnosti u neobchodního použití opravuje na základě článků 16 a 26 směrnice 2006/112/ES. Očekává se, že opatření nijak neovlivní vlastní zdroje Unie pocházející z DPH.

Veškerá odchylující se opatření by však měla být časově omezená, aby bylo možné zhodnotit, zda jsou stále platné podmínky a dopady, na jejichž základě byla odchylka schválena. Proto se navrhuje povolit odchylku do konce roku 2023 a požádat Nizozemsko, aby – pokud si bude přát prodloužení této odchylky i po roce 2023 – do dne 31. března 2023 předložilo spolu s žádostí o prodloužení i zprávu, která vyhodnotí uplatňované rozdělení mezi obchodním a neobchodním použitím, na němž je vyloučení z odpočtu založeno.

•Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky

Podobná odchylující se opatření ve vztahu k nároku na odpočet daně byla povolena i dalším členským státům Rakousku a Německu.