EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 25.5.2016 SWD(2016) 163 final PRACOVNÍ DOKUMENT ÚTVARŮ KOMISE POKYNY K PROVEDENÍ/UPLATŇOVÁNÍ SMĚRNICE 2005/29/ES O NEKALÝCH OBCHODNÍCH PRAKTIKÁCH Průvodní dokument k SDĚLENÍ KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU, RADĚ, EVROPSKÉMU HOSPODÁŘSKÉMU A SOCIÁLNÍMU VÝBORU A VÝBORU REGIONŮ Komplexní přístup ke stimulaci přeshraničního elektronického obchodu pro evropské občany a podniky {COM(2016) 320 final}



Obsah ÚVOD 1. Oblast působnosti SNOP 1.1 Obchodní praktiky spadající do oblasti působnosti SNOP 1.1.1 Poprodejní praktiky, včetně vymáhání pohledávek 1.1.2 Obchodníci nakupující produkty od spotřebitelů 1.2 Obchodní praktiky, které do oblasti působnosti SNOP nespadají 1.2.1 Obchodní praktiky, které nepoškozují ekonomické zájmy spotřebitelů 1.2.2 Obchodní praktiky, které souvisejí s transakcemi mezi podniky nebo které poškozují pouze ekonomické zájmy soutěžitelů 1.3 Úplná harmonizace 1.3.1 Podpora prodeje a snížení cen 1.3.2 Výjimky z úplné harmonizace 1.4 Vzájemný vztah mezi směrnicí a ostatními právními předpisy EU 1.4.1 Vztah k ostatním právním předpisům EU 1.4.2 Dopad na prosazování 1.4.3 Informace, které jsou v ostatních právních předpisech EU stanoveny jako „podstatné“ informace 1.4.4 Vzájemný vztah se směrnicí o právech spotřebitelů 1.4.5 Vzájemný vztah se směrnicí o nepřiměřených (smluvních) podmínkách 1.4.6 Vzájemný vztah se směrnicí o klamavé a srovnávací reklamě

1.4.7 Vzájemný vztah se směrnicí o službách 1.4.8 Vzájemný vztah se směrnicí o elektronickém obchodu 1.4.9 Vzájemný vztah se směrnicí o audiovizuálních mediálních službách 1.4.10 Vzájemný vztah se směrnicí o ochraně údajů a směrnicí o soukromí a elektronických komunikacích 1.4.11 Vztah k článkům 101 a 102 SFEU (pravidla hospodářské soutěže) 1.4.12 Vztah k Listině základních práv EU 1.4.13 Vztah k článkům 34–36 SFEU 1.5 Vztah mezi SNOP a samoregulací 1.6 Uplatňování SNOP na obchodníky usazené ve třetích zemích 2. Obecné pojmy 2.1 Pojem obchodník 2.2 Pojem obchodní praktika 2.3 Pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ 2.4 „Podstatné narušení ekonomického chování spotřebitele“ 2.5 „Průměrný spotřebitel“ 2.6 Zranitelní spotřebitelé 2.6.1 Kritéria zranitelnosti uvedená v čl. 5 odst. 3 2.6.2 Požadavek na „předvídatelnost“ 2.7 Výzva ke koupi – pojem 3. Ustanovení SNOP

3.1 Fungování SNOP – postupový diagram 3.2 Obecné ustanovení – požadavky náležité profesionální péče 3.3 Klamavá jednání 3.3.1 Obecné zavádějící informace 3.3.2 Zavádějící reklama 3.3.3 Nedodržování kodexů chování 3.4 Klamavá opomenutí 3.4.1 Závažné informace 3.4.2 Skrytá reklama / neuvedení obchodního záměru 3.4.3 Závažné informace poskytnuté nejasným způsobem 3.4.4 Věcné souvislosti a omezení použitého sdělovacího prostředku 3.4.5 Závažné informace ve výzvách ke koupi – čl. 7 odst. 4 3.4.6 Bezplatné vyzkoušení a abonentské pasti 3.4.7 Poskytnutí určitých informací v jiném jazyce 3.4.8 Plánované zastarávání 3.5 Agresivní obchodní praktiky 4. Černá listina obchodních praktik (příloha I) 4.1 Produkty, jejichž prodej není dovolen – zakázaná obchodní praktika č. 9 4.2 Pyramidové programy – zakázaná obchodní praktika č. 14 4.3 Produkty, které mohou vyléčit nemoci, poruchu nebo tělesné postižení – zakázaná obchodní praktika č. 17

4.4 Používání slova „zdarma“ – zakázaná obchodní praktika č. 20 4.5 Vytrvalá reklama prostřednictvím nástroje přenosu na dálku – zakázaná obchodní praktika č. 26…. 4.6 Přímé nabádání určené dětem – zakázaná obchodní praktika č. 28 4.7 Ceny – zakázaná obchodní praktika č. 31 5. Uplatňování SNOP na konkrétní odvětví 5.1 Environmentální tvrzení 5.1.1 Vztah s ostatními právními předpisy EU týkajícími se environmentálních tvrzení 5.1.2 Hlavní zásady: články 6, 7 a 12 SNOP uplatňované na environmentální tvrzení 5.1.3 Uplatňování článku 6 SNOP na environmentální tvrzení 5.1.4 Uplatňování článku 7 SNOP na environmentální tvrzení 5.1.5 Uplatňování článku 12 SNOP na environmentální tvrzení 5.1.6 Uplatňování přílohy I na environmentální tvrzení 5.1.7 Srovnávací environmentální tvrzení 5.2 On-line odvětví 5.2.1 On-line platformy 5.2.2 Použitelnost SNOP na on-line platformy 5.2.3 Platformy elektronického obchodu (tržiště) 5.2.4 Obchody s aplikacemi 5.2.5 Ekonomika sdílení 5.2.6 Vyhledávače

5.2.7 Nástroje pro porovnávání 5.2.8 Nástroje pro hodnocení uživatelů 5.2.9 Sociální média 5.2.10 Platformy pro společné nákupy 5.2.11 Dynamické stanovování cen 5.2.12 Cenová diskriminace 5.2.13 Stanovení individuálních cen 5.2.14 Používání geolokalizačních technik 5.3 Odvětví cestovních služeb a dopravy 5.3.1 Průřezové otázky 5.3.2 Souborné služby pro cesty 5.3.3 Smlouvy o dočasném užívání ubytovacího zařízení 5.3.4 Otázky týkající se letecké dopravy 5.3.5 Otázky týkající se pronájmu automobilů 5.4 Finanční služby a nemovitosti 5.4.1 Průřezové otázky 5.4.2 Otázky týkající se nemovitostí 5.4.3 Otázky týkající se finančních služeb Příloha I: Judikatura Soudního dvora týkající se SNOP (podle roku)

Upozorňujeme, že tento pracovní dokument byl původně napsán v angličtině. V případě jazykových pochybností, prosím, zkontrolujte anglickou verzi, která je k dispozici na adrese: http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_en.pdf .



ÚVOD Účelem těchto pokynů je usnadnit náležité uplatňování směrnice 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu (dále jen „SNOP“). Tento dokument obsahuje vodítko ohledně klíčových pojmů a ustanovení SNOP a praktické příklady převzaté z judikatury Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“) a od vnitrostátních soudů a správních orgánů, které se týkají jejího uplatňování. Tyto pokyny vycházejí ze znění pokynů z roku 2009 a nahrazují je. SNOP představuje zastřešující právní předpis EU, který upravuje nekalé obchodní praktiky uplatňované v obchodních transakcích mezi podniky a spotřebiteli. Vztahuje se na všechny obchodní praktiky, které se používají před uskutečněním transakce mezi podnikem a spotřebitelem (tj. ve fázi reklamy nebo uvádění na trh), v jejím průběhu a po ní. Sdělení z roku 2013 týkající se uplatňování směrnice o nekalých obchodních praktikách a připojená zpráva prokázaly, že je třeba prosazování ustanovení SNOP zintenzivnit. K usnadnění donucovacích činností a zajištění právní jistoty vyzdvihují tyto pokyny otázky, které jsou společné pro všechny členské státy. To zahrnuje například tato témata: ·vzájemný vztah mezi SNOP a ostatními právními předpisy EU, ·narůstající judikatura Soudního dvora a vnitrostátních soudů, ·způsob uplatňování SNOP na nové a rozvíjející se obchodní modely, zejména v on-line odvětví. Tyto pokyny souvisejí se sdělením Komise o „komplexním přístupu ke stimulaci přeshraničního elektronického obchodu pro evropské občany a podniky“ (COM(2016) 320), zejména s jeho oddílem 6. Dokument vypracovaly útvary Komise a nevyjadřuje nutně názory Evropské komise. Má usnadnit provádění směrnice 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách. Samotné pokyny však nejsou právně závazné. Právně závazné znění je třeba odvodit pouze ze samotné směrnice 2005/29/ES a jiných platných právních aktů nebo zásad. Závazný výklad práva Unie přísluší pouze Soudnímu dvoru Evropské unie. Posouzení, zda je určitá obchodní praktika podle SNOP nekalá, je nutno provést v každém jednotlivém případě, s výjimkou praktik uvedených v příloze I směrnice. Pravomoc provádět toto posouzení mají členské státy. 1.Oblast působnosti SNOP Čl. 3 odst. 1 Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní. Směrnice má horizontální povahu a chrání ekonomické zájmy spotřebitelů. Její principiální ustanovení se zabývají širokou škálou praktik a jsou dostatečně obecná, aby zachycovala rychle se vyvíjející produkty, služby a způsoby prodeje.

1.1Obchodní praktiky spadající do oblasti působnosti SNOP Čl. 2 písm. d) „obchodními praktikami vůči spotřebiteli“ (dále také jen „obchodní praktiky“) [se rozumí] jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli. Čl. 2 písm. c) „produktem“ [se rozumí] zboží nebo služby včetně nemovitosti, práva a závazku. Tento oddíl se zaměřuje především na příklady obchodních praktik, u nichž může být nutné objasnit, zda spadají do oblasti působnosti SNOP. Uplatňování SNOP na internetové obchodní modely je projednáno v kapitole 5.2. 1.1.1Poprodejní praktiky, včetně vymáhání pohledávek Podle čl. 3 odst. 1 se obchodní praktiky uplatňují nejen ve fázi reklamy a uvedení na trh, ale také po uskutečnění transakce. 13. bod odůvodnění SNOP rovněž odkazuje na „nekalé obchodní praktiky jak mimo smluvní vztah mezi obchodníkem a spotřebitelem, tak i po uzavření smlouvy nebo během jejího plnění“. Například: · Obchodník, který používá obtížné nebo neúměrné mimosmluvní překážky, aby spotřebiteli zabránil změnit poskytovatele služeb: italský orgán pro hospodářskou soutěž (AGCM) uložil telekomunikační společnosti pokutu za prodlevy a bránění zákazníkům v přechodu na jiného poskytovatele služeb. Některé vnitrostátní orgány uvedly, že bez ohledu na to, zda obchodník postoupil pohledávku třetí straně, je třeba vymáhání pohledávek považovat za poprodejní obchodní praktiky, jelikož vymáhání pohledávek přímo souvisí s prodejem nebo dodáním produktů. Neexistují žádné objektivní důvody pro rozlišení tohoto hodnocení na základě toho, zda obchodník zajišťuje vymáhání pohledávek prostřednictvím specializovaných agentur, či nikoli. To je naznačeno také v bodě 25 přílohy I, v němž se „osobní návštěvy u spotřebitele a nedbání požadavku spotřebitele opustit jeho byt a nevracet se, kromě situací a v rozsahu odůvodněném podle vnitrostátních právních předpisů za účelem vymáhání smluvních závazků“ pokládají za všech okolností za nekalou obchodní praktiku. Například: ·Slovenský soud rozhodl, že informování spotřebitele, který neplní své finanční závazky, o tom, že jeho jméno bude v místních sdělovacích prostředcích zveřejněno jako jméno neplatiče, představuje agresivní obchodní praktiku. ·Italský orgán pro hospodářskou soutěž (AGCM) zakročil proti vymahači dluhů, který používal logo, název a dokumenty podobající se logu, názvu a dokumentům oficiálních italských agentur. Obchodník vyvolal u spotřebitelů klamný dojem, že vykonává oficiální soudní příkazy, aby spotřebitele přinutil uhradit pohledávky, ačkoli ve skutečnosti jsou tyto pravomoci vyhrazeny orgánům veřejné moci. ·Polský orgán (UOKiK) považoval vymáhání pohledávek za poprodejní obchodní praktiku, která spadá do oblasti působnosti SNOP, a společnosti vymáhající pohledávky uložil pokutu za klamání dlužníků z řad spotřebitelů ohledně rozsahu a závažnosti nepříznivých důsledků, kterým budou čelit, pokud svůj dluh ihned nevyrovnají. Společnost vymáhající pohledávky spotřebitele rovněž řádně neinformovala o příslušném smluvním základu pohledávky a vyvíjela na ně nepatřičný psychický nátlak. 1.1.2Obchodníci nakupující produkty od spotřebitelů Určití obchodníci mohou v rámci své odborné činnosti nakupovat produkty od spotřebitelů. K příkladům patří prodejci automobilů, starožitníci a maloobchodníci s použitým zbožím. Podle definice uvedené v SNOP zahrnují obchodní praktiky pouze praktiky „přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli“. Opačný případ, kdy obchodníci nakupují produkty od spotřebitelů, do oblasti působnosti SNOP nespadá. Existují však případy, kdy lze zjistit souvislost mezi prodejem produktu obchodníkovi ze strany spotřebitele a propagací, prodejem nebo dodáním (jiného) produktu spotřebiteli. Například v obchodě s motorovými vozidly jsou běžné smlouvy o dodání vozidla na protiúčet. Obchodník odkoupí použité vozidlo od spotřebitele, který zase kupuje vozidlo od obchodníka. V těchto případech lze nákup ze strany obchodníka považovat za součást odměny, kterou spotřebitel poskytuje za část transakce mezi podnikem a spotřebitelem. Smlouvy o dodání vozidla na protiúčet jednoznačně spadají do oblasti působnosti SNOP.

Například: · Office of Fair Trading (nyní Competition and Markets Authority – CMA) Spojeného království prověřoval praktiku společností specializujících se na nákup ojetých automobilů od spotřebitelů a domníval se, že spadá do oblasti působnosti SNOP. Orgán Spojeného království zakročil proti společnosti nakupující ojeté automobily z toho důvodu, že její ocenění na internetu mohla být zavádějící. Do oblasti působnosti SNOP může za určitých okolností spadat nákup a další prodej zlata. Lze mít například za to, že obchodník, který spotřebitelům nabízí odborné ocenění jejich zlata před nákupem, poskytuje spotřebitelům službu. Je-li tomu tak, použije se SNOP, a obchodník proto nesmí poskytnout zavádějící informace o skutečné hodnotě zlata nebo o ceně nabízené služby (např. opomenutí „administrativních poplatků“). Například: ·„Obchodník, který je odborníkem na čínský porcelán, sdělí spotřebitelce, že váza z období Ming, kterou mu chce prodat, je padělek. Pokud by tomu tak nebylo, představovalo by toto tvrzení pravděpodobně klamavé jednání“. 1.2Obchodní praktiky, které do oblasti působnosti SNOP nespadají 1.2.1Obchodní praktiky, které nepoškozují ekonomické zájmy spotřebitelů Článek 1 Účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů. SNOP se nevztahuje na vnitrostátní předpisy, které mají chránit zájmy, jež nemají ekonomickou povahu. SNOP proto neomezuje možnost členských států stanovit pravidla, která upravují obchodní praktiky z důvodu ochrany zdraví, bezpečnosti nebo ochrany životního prostředí. SNOP se nevztahuje ani na vnitrostátní pravidla upravující uvádění na trh a reklamu založené na důvodech, jako je „vkus a slušnost“. Podle 7. bodu odůvodnění „tato směrnice […] neupravuje právní požadavky na vkus a slušnost, které jsou v jednotlivých členských státech značně rozdílné. […] Členské státy by proto měly mít možnost na svém území zachovat zákaz obchodních praktik v souladu s právem Společenství z důvodu vkusu a slušnosti i u praktik, které neomezují svobodnou volbu spotřebitelů. […].“ SNOP se proto nevztahuje na vnitrostátní pravidla týkající se obchodních praktik, která upravují ochranu lidské důstojnosti, předcházení diskriminaci z důvodu pohlaví, rasy a náboženství nebo zobrazování nahoty, násilí a společensky nebezpečného jednání. Například: ·Soudní dvůr objasnil, že se SNOP nevztahuje na vnitrostátní právní úpravu, která obchodníkům zakazuje otevřít obchod sedm dní v týdnu, a vyžaduje, aby obchodníci dodržovali jeden zavírací den v týdnu, jelikož takováto právní úprava nesleduje cíle směřující k ochraně spotřebitele. Do oblasti působnosti směrnice spadají naopak vnitrostátní pravidla, která mají chránit ekonomické zájmy spotřebitelů ve spojení s jinými zájmy. Například: ·Vnitrostátní pravidla zakazující prodej s bonusy: Soudní dvůr objasnil, že SNOP vylučuje obecný vnitrostátní zákaz prodeje s bonusy, jehož cílem je dosažení ochrany spotřebitele a jiné cíle (např. pluralita tisku). ·Vnitrostátní pravidla, která umožňují oznamovat výprodej pouze tehdy, je-li schválen příslušným místním správním orgánem: Soudní dvůr konstatoval, že dotazující soud implicitně připustil, že právní úprava, o jakou se jedná v daném případě, měla chránit spotřebitele, a nikoli výhradně soutěžitele a jiné hospodářské subjekty na trhu. Proto byla použitelná SNOP. 1.2.2Obchodní praktiky, které souvisejí s transakcemi mezi podniky nebo které poškozují pouze ekonomické zájmy soutěžitelů

6. bod odůvodnění Tato směrnice […] se nevztahuje na vnitrostátní právní předpisy, které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících pouze ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování mezi obchodníky, ani se jich nedotýká; při plném respektování zásady subsidiarity budou členské státy, pokud se tak rozhodnou, moci i nadále regulovat tyto praktiky v souladu s právem Společenství [...]. Obchodní praktiky mezi podniky („B2B“) do oblasti působnosti SNOP nespadají. Tyto praktiky jsou částečně upraveny směrnicí o klamavé a srovnávací reklamě. Členské státy mohou na základě vnitrostátních právních předpisů rozšířit ochranu poskytovanou podle SNOP i na obchodní praktiky mezi podniky. Do oblasti působnosti SNOP nespadají pouze opatření, která chrání výhradně zájmy soutěžitelů. Pokud vnitrostátní opatření upravují praktiku s dvojím cílem spočívajícím v ochraně spotřebitelů i soutěžitelů, pak se na tato vnitrostátní opatření SNOP vztahuje. Co se týká rozdílu mezi zájmy spotřebitelů a soutěžitelů, Soudní dvůr se domníval, že: „39. Z uvedeného rozsahu působnosti jsou tak vyloučeny, jak vyplývá z šestého bodu odůvodnění [SNOP], pouze vnitrostátní právní předpisy, které se týkají nekalých obchodních praktik poškozujících „pouze“ ekonomické zájmy soutěžitelů nebo které se týkají obchodování mezi obchodníky. 40. […] zcela zjevně tomu tak není v případě vnitrostátních ustanovení, [která] směřují výslovně k ochraně spotřebitelů, a nikoliv k ochraně soutěžitelů a jiných účastníků trhu“ . Je na vnitrostátních orgánech a soudech, aby rozhodly, zda má vnitrostátní předpis chránit zájmy spotřebitelů. Soudní dvůr dospěl k těmto závěrům: „29. Je tedy na předkládajícím soudu, a nikoli na Soudním dvoru, aby zjistil, zda vnitrostátní ustanovení […] týkající se zákazu oznamování slev spotřebitelům, sledují skutečně účel, kterým je ochrana spotřebitelů, pro účely ověření toho, zda taková ustanovení mohou spadat do působnosti směrnice o nekalých obchodních praktikách […]“. Soudní dvůr rovněž konstatoval, že SNOP brání vnitrostátní právní úpravě zakazující prodej se ztrátou pouze tehdy, je-li cílem chránit spotřebitele. Pokud jde o vnitrostátní pravidla, která zakazují snížení cen před obdobím slev, Soudní dvůr objasnil, že takovýto zákaz není slučitelný se SNOP tehdy, má-li chránit ekonomické zájmy spotřebitelů. Soudní dvůr však rovněž konstatoval, že vnitrostátní předpis nespadá do oblasti působnosti SNOP tehdy, „jestliže jeho jediným účelem byla, jak tvrdil předkládající soud, úprava vztahů mezi soutěžiteli, a nikoli ochrana soutěžitelů. 1.3Úplná harmonizace SNOP je založena na zásadě úplné harmonizace. Za účelem odstranění překážek na vnitřním trhu a zvýšení právní jistoty u spotřebitelů i podniků byl na úrovni EU zaveden jednotný regulační rámec harmonizující vnitrostátní pravidla. Toto blíže objasnil Soudní dvůr. Soudní dvůr uvedl, že „směrnice provádí plnou harmonizaci uvedených pravidel na úrovni Společenství. […] členské státy tudíž nemohou přijmout více omezujících opatření, než jaká jsou stanovena směrnicí, a to ani s cílem dosáhnout vyšší úrovně ochrany spotřebitele“. Proto bylo konstatováno, že směrnice brání obecnému vnitrostátnímu zákazu vázaných nabídek. 1.3.1Podpora prodeje a snížení cen SNOP se vztahuje na obchodní praktiky, jako jsou spojené a vázané nabídky, slevy, snížení cen, propagační prodejní akce, komerční loterie, soutěže a kupóny. SNOP obsahuje řadu ustanovení týkajících se propagačních praktik (např. čl. 6 písm. d) o existenci konkrétní cenové výhody, příloha I bod 5 o vábivé reklamě, bod 7 o speciálních nabídkách, body 19 a 31 o soutěžích o ceny v rámci propagace a bod 20 o bezplatných nabídkách).

Soudní dvůr objasnil, že pravidla, která vyžadují, aby se snížení ceny vztahovalo k referenční ceně a době trvání propagace, nejsou v souladu se SNOP: „61. Vnitrostátní právní úprava, která v obecné rovině zakazuje praktiky neuvedené v příloze I směrnice 2005/29, aniž na individuální bázi hodnotí jejich „nekalou“ povahu ve světle kritérií uvedených v článcích 5 až 9 této směrnice, je tudíž v rozporu s obsahem jejího článku 4 i s cílem úplné harmonizace, který citovaná směrnice sleduje, i když je cílem takové právní úpravy dosáhnout vyšší úrovně ochrany spotřebitelů […]“ . SNOP výslovně nevyžaduje, aby obchodníci uváděli snížení cen určitým způsobem nebo aby snížené ceny odůvodnili. To, zda obchodník jedná v rozporu se SNOP, je třeba posoudit v každém jednotlivém případě. Otázky týkající se cenové propagace a povahy SNOP jakožto předpisu zajišťujícího úplnou harmonizaci byly nadneseny rovněž ve světle směrnice o označování cen. Tato směrnice vyžaduje, aby obchodníci uváděli maloobchodní cenu a jednotkovou cenu výrobků v zájmu snazšího porovnávání cen ze strany spotřebitelů. Bylo uvedeno, že v případě cenových politik spojených s propagačními kampaněmi lze cílů zmíněné směrnice dosáhnout pouze zavedením přísnějších požadavků ohledně způsobu označování cen, než jaké vyplývají ze SNOP. Soudní dvůr konstatoval: „59. […] předmětem směrnice 98/6 není ochrana spotřebitele při označování cen obecně, nebo v souvislosti s otázkou, zda jsou oznámení o slevách z ekonomického hlediska skutečná, nýbrž při označování cen výrobků ve vztahu k různým jednotkám měření“. Soudní dvůr dospěl rovněž k závěru, že zachování přísnějších vnitrostátních předpisů o slevách nelze podle směrnice o označování cen odůvodnit. 1.3.2Výjimky z úplné harmonizace V čl. 3 odst. 5 a 6 SNOP je stanovena dočasná odchylka od úplné harmonizace, a to po dobu šesti let ode dne 12. června 2007. To se vztahovalo na vnitrostátní předpisy, kterými se provádějí směrnice obsahující ustanovení o minimální harmonizaci. Ve zprávě Komise z roku 2013 o uplatňování SNOP byl vyvozen závěr, že tuto odchylku není nutno dále prodloužit. Ode dne 12. června 2013 již proto nejsou ustanovení čl. 3 odst. 5 a 6 SNOP použitelná. V 14. bodě odůvodnění je objasněno, že úplná harmonizace nebrání členským státům stanovit ve vnitrostátním právu hlavní znaky konkrétních produktů, jejichž opomenutí by při výzvě ke koupi bylo podstatné. Vysvětluje rovněž, že touto směrnicí by neměly být dotčeny stávající právní předpisy Společenství, jež členským státům výslovně ponechávají výběr z několika možností úpravy ochrany spotřebitelů v oblasti obchodních praktik. Ustanovení čl. 3 odst. 9 stanoví omezení týkající se plně harmonizačního charakteru SNOP, když uvádí, že „ve vztahu k „finančním službám“ (…) a k nemovitostem mohou členské státy uložit požadavky, které obsahují více omezení nebo požadavků než tato směrnice v oblasti, kterou sbližuje“. V těchto odvětvích mohou tudíž členské státy stanovit pravidla, která jdou nad rámec ustanovení SNOP, pokud jsou v souladu s ostatními právními předpisy EU. Uplatňováním SNOP na finanční služby a nemovitosti se zabývá kapitola 5.4. 1.4Vzájemný vztah mezi směrnicí a ostatními právními předpisy EU Čl. 3 odst. 4 V případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými pravidly Společenství, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla Společenství pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se. 10. bod odůvodnění: Je nutné zajistit soulad mezi touto směrnicí a stávajícím právem Společenství, zejména pokud se předpisy týkající se nekalých obchodních praktik vztahují na konkrétní odvětví. […] Tato směrnice se proto použije, pouze pokud neexistují zvláštní právní předpisy Společenství upravující konkrétní hlediska nekalých obchodních praktik, například požadavky na informovanost a pravidla upravující způsob předkládání informací spotřebiteli. Zajišťuje ochranu spotřebitelů tam, kde na úrovni Společenství neexistují žádné zvláštní odvětvové právní předpisy, a zakazuje obchodníkům vytvářet klamnou představu o povaze produktů. Toto je zejména důležité u složitých produktů s vysokou mírou rizika pro spotřebitele, například některých produktů finančních služeb. Směrnice následně doplňuje acquis communautaire platné pro obchodní praktiky poškozující ekonomické zájmy spotřebitelů. Vzhledem ke své obecné oblasti působnosti se směrnice vztahuje na mnoho obchodních praktik, které jsou upraveny rovněž jinými obecnými nebo odvětvovými právními předpisy EU. 1.4.1Vztah k ostatním právním předpisům EU

Hlavními prvky SNOP jsou ustanovení čl. 3 odst. 4 a 10. bod odůvodnění. V nich je objasněno, že SNOP doplňuje ostatní právní předpisy EU („pravidla Společenství“), jež upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik. SNOP proto funguje jako „záchranná síť“, která zajišťuje, že ve všech odvětvích lze zachovat vysokou společnou úroveň ochrany spotřebitele před nekalými obchodními praktikami, a to včetně doplnění a zaplnění případných mezer v ostatních právních předpisech EU. Pokud jsou zavedeny odvětvové či jiné právní předpisy EU a jejich ustanovení se překrývají s ustanoveními SNOP, mají přednost příslušná ustanovení lex specialis. V čl. 3 odst. 4 směrnice je objasněno, že „v případě rozporu mezi ustanoveními této směrnice a jinými pravidly Společenství, která upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik, jsou tato jiná pravidla Společenství pro tyto určité aspekty rozhodná a použijí se“. Ustanovení čl. 3 odst. 4 ve spojení s 10. bodem odůvodnění znamená, že ustanovení právního předpisu EU mají přednost před SNOP, jsou-li splněny všechny tyto tři podmínky: Ødotyčný předpis představuje právní předpis EU, Øupravuje určitý aspekt obchodních praktik a Ømezi oběma ustanoveními existuje rozpor nebo se obsah ustanovení jiného právního předpisu EU překrývá s obsahem příslušného ustanovení SNOP, například tím, že upravuje dotyčné jednání podrobněji a/nebo se vztahuje na určité odvětví. Například: ·Článek 12 směrnice o hypotečních úvěrech v zásadě zakazuje vázaný prodej, kdy je smlouva o hypotečním úvěru prodávána s jiným finančním produktem a není k dispozici samostatně. Tento zákaz je v rozporu se SNOP, jelikož vázaný prodej představuje nekalou praktiku, a je tudíž podle SNOP zakázán pouze na základě individuálního posouzení. Její článek 12 má však přednost před obecnými pravidly obsaženými v SNOP. Vázaný prodej ve smyslu článku 12 směrnice o hypotečních úvěrech je tudíž jako takový zakázán. Jsou-li všechny tři výše uvedené podmínky splněny, nebude se SNOP vztahovat na určitý aspekt obchodní praktiky, který upravuje například odvětvové pravidlo. SNOP je však relevantní při posuzování případných jiných aspektů obchodní praktiky, na něž se odvětvové předpisy nevztahují, například agresivní jednání obchodníka. Například: ·Za účelem přechodu k jinému poskytovateli telekomunikačních služeb stávající poskytovatel vyžaduje, aby spotřebitel vyplnil určitý formulář. Tento formulář však není dostupný na internetu a poskytovatel na e-maily / telefonní hovory spotřebitele neodpovídá. Toto jednání článek 30 směrnice o univerzální službě nezakazuje, neboť pouze uvádí, že při přepojení si mohou účastníci ponechat své telefonní číslo a že přenesení čísel musí být provedeno rychle a nesmí být příliš nákladné. Lze je však posoudit podle článku 8 a čl. 9 písm. d) SNOP, podle nichž představují neúměrné mimosmluvní překážky při přechodu agresivní obchodní praktiku . Z výše uvedených skutečností vyplývá, že obecně není uplatnění SNOP samo o sobě vyloučeno pouze z toho důvodu, že existují i jiné právní předpisy EU, které upravují určité aspekty nekalých obchodních praktik. Například: ·Ve spojených věcech C‑544/13 a C‑545/13 Soudní dvůr uvedl : „Podstatou (…) otázky předkládajícího soudu (…) je, zda se v případě, že se na takové humánní léčivé přípravky […] vztahuje směrnice 2001/83, na takové reklamní praktiky týkající se těchto léčivých přípravků […] může vztahovat rovněž směrnice 2005/29. (…) Jak uvedl Soudní dvůr, směrnice 2005/29 se vyznačuje obzvláště širokým věcným rozsahem působnosti vztahujícím se na všechny obchodní praktiky, které přímo souvisejí s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebitelům. (…) „(…) je třeba na (…) otázku (…) odpovědět tak, že i v případě, kdy takové humánní léčivé přípravky, jako jsou léčivé přípravky dotčené v původním řízení, spadají do působnosti směrnice 2001/83, se na takové reklamní praktiky týkající se těchto léčivých přípravků […] může vztahovat rovněž směrnice 2005/29, a to pokud jsou splněny podmínky použití této směrnice.“ SNOP lze proto obvykle uplatňovat spolu s odvětvovými pravidly EU, a to doplňkovým způsobem; konkrétnější požadavky stanovené v jiných pravidlech EU zpravidla doplňují obecné požadavky stanovené ve SNOP, které obchodníkům obvykle brání v tom, aby poskytovali informace vyžadované podle odvětvových právních předpisů zavádějícím nebo agresivním způsobem, není-li tento aspekt výslovně upraven odvětvovými pravidly. Například: ·Na motorová vozidla se vztahují plně harmonizované požadavky EU, které stanoví mezní hodnoty emisí znečišťujících látek a zkušební postupy pro ověřování emisí znečišťujících látek a CO2 a spotřeby paliva (viz nařízení (ES) č. 715/2007) . S cílem pomoci spotřebitelům vybrat vozidla s nízkou spotřebou paliva směrnice 1999/94/ES výslovně vyžaduje, aby byly potenciálním kupujícím nových osobních automobilů nabízených k prodeji nebo na leasing v EU poskytovány informace o oficiální spotřebě paliva a emisích CO2 . Pokud tak obchodník neučiní ve spojení s agresivním chováním při uvádění na trh, jako je nátlakový prodej, vystavuje se riziku, že bude shledán vinným z porušení směrnice 1999/94/ES i SNOP . 1.4.2Dopad na prosazování

Článek 11 1. Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů existovaly vhodné a účinné prostředky pro boj proti nekalým obchodním praktikám v zájmu zajištění souladu s touto směrnicí. Podle článku 11 by v zájmu zajištění řádného prosazování právních předpisů EU v oblasti ochrany spotřebitele měly členské státy zajistit koordinaci mezi různými příslušnými donucovacími orgány v dobré víře. V členských státech, v nichž za prosazování SNOP a odvětvových právních předpisů odpovídají různé orgány, by tyto orgány měly úzce spolupracovat, aby bylo zajištěno, že zjištění vyplývající z jejich příslušných šetření, která se týkají téhož obchodníka a/nebo obchodní praktiky, jsou jednotná. 1.4.3Informace, které jsou v ostatních právních předpisech EU stanoveny jako „podstatné“ informace Čl. 7 odst. 5 5. Požadavky na informace stanovené právními předpisy Společenství v souvislosti s obchodní komunikací, včetně reklamy a uvádění na trh, jejichž demonstrativní výčet je uveden v příloze II, jsou považovány za podstatné. „Požadavky na informace stanovené právními předpisy Společenství v souvislosti s obchodní komunikací“ jsou obsaženy v řadě odvětvových právních předpisů EU. Například: Øživotní prostředí (např. směrnice o označování energetické účinnosti štítky, směrnice o ekodesignu, směrnice o spotřebě paliva), Øfinanční služby (např. směrnice o trzích finančních nástrojů, směrnice o platebních službách, směrnice o spotřebitelských úvěrech, směrnice o hypotečních úvěrech, směrnice o platebních účtech, nařízení o sděleních klíčových informací týkajících se strukturovaných retailových investičních produktů a pojistných produktů s investiční složkou), Øzdraví (např. směrnice 2001/83/ES), Øtelekomunikace (např. směrnice o univerzální službě), Ødoprava (např. nařízení o leteckých službách, nařízení o právech cestujících). Tyto požadavky na informace budou často konkrétnější než požadavky na informace stanovené v SNOP. V čl. 7 odst. 5 SNOP je objasněno, že tyto požadavky na informace „jsou považovány za podstatné“. Pojmem „podstatné informace“ ve smyslu SNOP se zabývá oddíl 3.4.1. Například: ·V článku 23 směrnice o leteckých službách se vyžaduje, aby letečtí dopravci, jejich zástupci a jiní prodejci letenek rozdělili konečnou cenu na jednotlivé složky (např. letecké tarify, daně, letištní a jiné poplatky nebo platby, jež souvisí například s bezpečností nebo palivem). To představuje podstatné informace ve smyslu čl. 7 odst. 5 SNOP. V 15. bodě odůvodnění je uvedeno, že členské státy mohou zachovat nebo doplnit požadavky na informace, které se týkají smluvního práva, pokud to umožňují ustanovení stávajících právních nástrojů EU o minimální harmonizaci. Například: ·Členské státy mohou zavést dodatečné požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv v případě prodeje v obchodních prostorách, na nějž se vztahuje ustanovení o minimální harmonizaci obsažené v čl. 5 odst. 4 směrnice o právech spotřebitelů. 1.4.4Vzájemný vztah se směrnicí o právech spotřebitelů

Směrnice o právech spotřebitelů je použitelná ode dne 13. června 2014. Vztahuje se na veškeré smlouvy uzavírané mezi podniky a spotřebiteli, včetně smluv uzavřených mimo obchodní prostory, smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených v obchodních prostorách. U smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory rovněž plně harmonizuje požadavky na informace poskytované před uzavřením smlouvy, přičemž členské státy mohou přijmout nebo ponechat v platnosti dodatečné požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv v obchodních prostorách (čl. 5 odst. 4). Toto ustanovení o minimální harmonizaci má důsledky pro obchodní praktiky, které spadají do oblasti působnosti plně harmonizované SNOP. Podle čl. 5 odst. 4 směrnice o právech spotřebitelů mohou členské státy přijmout nebo ponechat v platnosti požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv, které jdou nad rámec SNOP, pokud se tyto vnitrostátní požadavky vztahují pouze na prodej v obchodních prostorách a týkají se pouze požadavků na informace poskytované před uzavřením smluv, na rozdíl od reklamy a uvedení na trh. Například: ·Vnitrostátní požadavek, aby obchodníci v kamenných obchodech uváděli v rámci cenové propagace vedle propagační ceny i dřívější cenu, by přesahoval oblast působnosti SNOP. Podle čl. 5 odst. 4 směrnice o právech spotřebitelů to však lze považovat za přípustný požadavek na informace, pokud se vztahuje pouze na prodej v obchodních prostorách a na fázi před uzavřením smlouvy.



Obě směrnice se tudíž vzájemně doplňují. Například: ·Setrvačný prodej: Bod 21 přílohy I SNOP zakazuje praktiku spočívající v přiložení faktury nebo podobných dokladů k marketingovým materiálům, čímž ve spotřebiteli vyvolá dojem, že si inzerovaný produkt již objednal. Směrnice o právech spotřebitelů SNOP doplňuje s ohledem na důsledky této praktiky. Ve svém článku 27 objasňuje, že v případě setrvačného prodeje „spotřebiteli nevzniká povinnost poskytnout úhradu“ a v těchto případech nelze „neexistenci odpovědi ze strany spotřebitele (…) považovat za souhlas“. V případě „výzvy ke koupi“ stanoví směrnice o právech spotřebitelů podrobnější požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv, než jsou požadavky na informace stanovené v čl. 7 odst. 4 SNOP. Výzva ke koupi se podle SNOP vztahuje na informace poskytované ve fázi uvádění na trh (reklamy) i před podpisem smlouvy. Ve druhém případě se požadavky na informace podle čl. 7 odst. 4 SNOP a požadavky na informace poskytované před uzavřením smluv podle směrnice o právech spotřebitelů překrývají. Rozdíl mezi informacemi poskytovanými před uzavřením smluv a výzvou ke koupi je blíže objasněn v oddíle 2.7. Vzhledem k úplnějšímu charakteru požadavků na informace, které jsou stanoveny ve směrnici o právech spotřebitelů, by mělo dodržení požadavků obsažených ve směrnici o právech spotřebitelů pro fázi před uzavřením smlouvy již ve fázi výzvy ke koupi obvykle zajistit rovněž soulad s čl. 7 odst. 4 SNOP, co se týká obsahu informací. SNOP se použije při posuzování případných klamavých nebo agresivních obchodních praktik uplatňovaných obchodníkem s ohledem na formu a způsob předložení těchto informací spotřebiteli. 1.4.5Vzájemný vztah se směrnicí o nepřiměřených (smluvních) podmínkách Směrnice o nepřiměřených (smluvních) podmínkách se vztahuje na všechny smlouvy uzavírané mezi podniky a spotřebiteli a týká se smluvních podmínek, které nebyly individuálně sjednány předem (např. předem sepsané standardní smluvní doložky). Na rozdíl od SNOP má porušení směrnice o nepřiměřených (smluvních) podmínkách smluvní důsledky: podle čl. 6 odst. 1 zmíněné směrnice nejsou nepřiměřené podmínky použité ve smlouvě uzavřené se spotřebitelem „pro spotřebitele závazné“. Soudní dvůr objasnil určité prvky vztahu mezi těmito směrnicemi ve věci Pereničová a Perenič, která se týkala úvěrové smlouvy, kdy byla uvedená roční procentní sazba nákladů nižší než skutečná sazba. Soudní dvůr dospěl k závěru, že tato mylná informace uvedená ve smluvních podmínkách představuje „klamavou obchodní praktiku“ ve smyslu směrnice o nekalých obchodních praktikách, pokud vede nebo může vést k tomu, že průměrný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. Konstatování nekalého charakteru takovéto obchodní praktiky je jedním z faktorů, které lze uvést při posuzování nepřiměřenosti smluvních podmínek podle směrnice o nepřiměřených (smluvních) podmínkách. Takovéto konstatování však nemá přímý dopad na otázku, zda je smlouva platná s ohledem na čl. 6 odst. 1 uvedené směrnice. Ve Spojeném království bylo ve věci OFT v. Ashbourne Management Services konstatováno, že bylo v rozporu se SNOP zahrnout do smlouvy nepřiměřenou podmínku a že bylo rovněž nepřiměřené snažit se ji prosazovat vymáháním částek splatných podle této podmínky . Pouze několik málo orgánů ochrany spotřebitele v členských státech má s ohledem na nekalé obchodní praktiky a nepřiměřené (smluvní) podmínky podobné pravomoci, pokud jde o zákaz používání nesjednaných standardních smluvních podmínek, které tyto orgány považují za nepřiměřené, aniž by byl obchodník postaven před soud. 1.4.6Vzájemný vztah se směrnicí o klamavé a srovnávací reklamě Směrnice o klamavé a srovnávací reklamě zahrnuje vztahy mezi podniky.

Její pravidla týkající se srovnávací reklamy však poskytují obecný test založený na plně harmonizovaných kritériích pro posouzení, zda je srovnávací reklama dovolená rovněž v obchodních transakcích mezi podniky a spotřebiteli. Podle čl. 6 odst. 2 písm. a) SNOP se považuje za klamavou praktika zahrnující uvádění produktu na trh, včetně srovnávací reklamy, které vede k záměně s jinými produkty, ochrannými známkami, obchodními firmami nebo jinými rozlišovacími znaky jiného soutěžitele. Podle čl. 4 písm. a) směrnice o klamavé a srovnávací reklamě není současně srovnávací reklama dovolena, je-li klamavá ve smyslu článků 6 a 7 SNOP. Obě směrnice tudíž na sebe vzájemně odkazují. Jelikož jsou relevantní pro obchodní transakce mezi podniky i pro transakce mezi podniky a spotřebiteli, jsou podmínky pro posouzení zákonnosti srovnávací reklamy stanovené v článku 4 směrnice o klamavé a srovnávací reklamě poměrně široké a zahrnují rovněž některé aspekty nekalé hospodářské soutěže (např. znevážení ochranných známek). Směrnice o klamavé a srovnávací reklamě proto stanoví podmínky pro takovéto posouzení podle SNOP v případě transakcí mezi podniky a spotřebiteli, nebo ukládá dodatečné požadavky, které se vztahují na obchodníky, zejména konkurenty, v rámci transakcí mezi podniky. V případě členských států, které rozšířily všechna ustanovení SNOP (Rakousko a Švédsko) nebo část jejích ustanovení (Dánsko, Francie, Itálie) na transakce mezi podniky, nahradí ve vztazích mezi podniky ustanovení SNOP provedená ve vnitrostátním právu v praxi příslušná ustanovení směrnice o klamavé a srovnávací reklamě. Je třeba uvést, že některé země (Belgie) přijaly pro transakce mezi podniky zvláštní pravidla. 1.4.7Vzájemný vztah se směrnicí o službách Na rozdíl od odvětvových právních předpisů má směrnice o službách širokou oblast působnosti. Vztahuje se na služby obecně, jak jsou definovány ve Smlouvě o fungování Evropské unie, s určitými výjimkami. Nelze ji proto považovat za lex specialis ke směrnici o nekalých obchodních praktikách ve smyslu čl. 3 odst. 4. Požadavky na informace uvedené v článku 22 směrnice o službách proto platí navíc k informacím vyžadovaným u výzvy ke koupi podle čl. 7 odst. 4 SNOP. 1.4.8Vzájemný vztah se směrnicí o elektronickém obchodu Směrnice o elektronickém obchodu se vztahuje na služby informační společnosti, k nimž mohou patřit služby poskytované provozovateli internetových stránek a on-line platformami, které spotřebitelům umožňují pořizovat zboží nebo služby. Článek 5 směrnice o elektronickém obchodu stanoví obecné požadavky na informace vztahující se na poskytovatele služeb, zatímco v článku 6 jsou uvedeny informace, které musí být poskytnuty v obchodním sdělení. Seznamy položek v těchto dvou článcích představují minimální seznamy. Podle článku 6 musí členské státy dbát zejména na to, aby obchodníci jasně rozeznávali propagační nabídky jako slevy, prémie a dary, jsou-li v členském státě, v němž je poskytovatel služby usazen, povolené, a podmínky pro jejich využívání. Vzájemným vztahem mezi SNOP a směrnicí o elektronickém obchodu se blíže zabývá zejména oddíl 5.2.2 týkající se „použitelnosti SNOP na on-line platformy“. 1.4.9Vzájemný vztah se směrnicí o audiovizuálních mediálních službách Směrnice o audiovizuálních mediálních službách se vztahuje na lineární a nelineární audiovizuální mediální služby (např. televizní vysílání a mediální služby na vyžádání), což může zahrnovat audiovizuální obchodní sdělení, která přímo či nepřímo propagují zboží nebo služby (např. televizní reklama, sponzorství, teleshopping nebo umístění produktu). Článek 5 směrnice o audiovizuálních mediálních službách stanoví obecné požadavky na informace vztahující se na poskytovatele služeb, zatímco článek 9 stanoví požadavky, které musí dodržovat všechna audiovizuální obchodní sdělení. Článek 10 resp. 11 stanoví podmínky, které musí splňovat sponzorství a umístění produktu v audiovizuálních mediálních službách. Směrnice o audiovizuálních mediálních službách stanoví rovněž další, přísnější kritéria, která se vztahují pouze na televizní reklamu a teleshopping (kapitola VII o televizní reklamě a teleshoppingu). SNOP se na nekalé obchodní praktiky uplatňované v audiovizuálních mediálních službách, například klamavé a agresivní praktiky, vztahuje v případě, že se na ně nevztahují výše zmíněná ustanovení. 1.4.10Vzájemný vztah se směrnicí o ochraně údajů a směrnicí o soukromí a elektronických komunikacích

Podle článku 8 Listiny základních práv EU představuje ochrana osobních údajů základní právo. V čl. 8 odst. 2 Listiny jsou obsaženy klíčové zásady ochrany údajů (korektní zpracování, souhlas nebo oprávněný důvod stanovený zákonem, právo na přístup k údajům a právo na jejich opravu). Podle čl. 8 odst. 3 Listiny dohlíží na dodržování pravidel ochrany údajů nezávislý orgán. Směrnice o ochraně údajů upravuje ochranu osobních údajů a volný pohyb těchto údajů. Pravidla ochrany údajů prosazují vnitrostátní orgány dohledu a vnitrostátní soudy. Směrnice o soukromí a elektronických komunikacích doplňuje směrnici o ochraně údajů s ohledem na zpracovávání osobních údajů v odvětví elektronických komunikací, jelikož usnadňuje volný pohyb těchto údajů prostřednictvím služeb elektronických komunikací. Směrnice o soukromí a elektronických komunikacích zejména vyžaduje souhlas uživatele v případě používání „cookies“ či jiných forem přístupu k informacím o zařízení fyzických osob (jako je tablet nebo chytrý telefon) a jejich uchovávání. Směrnice o ochraně údajů se vztahuje na zpracovávání „osobních údajů“. Osobními údaji se rozumí veškeré informace o identifikované nebo identifikovatelné fyzické osobě („subjekt údajů“). Identifikovatelnou osobou se rozumí osoba, kterou lze přímo či nepřímo identifikovat, zejména s odkazem na identifikační číslo nebo na jeden či více zvláštních prvků její fyzické, fyziologické, psychické, hospodářské, kulturní nebo sociální identity. Osoba nebo organizace, která určuje účely zpracování osobních údajů, je správce údajů (čl. 2 písm. a)). Správce údajů musí dodržovat právní povinnosti stanovené v pravidlech ochrany údajů. Zpracování, které zahrnuje shromažďování a uchovávání osobních údajů, musí být prováděno korektním a zákonným způsobem. Jedním z aspektů korektního zpracování je to, že subjektu údajů jsou poskytnuty příslušné informace, včetně: Øtotožnosti správce údajů a případně jeho zástupce, Øúčelů zpracování, Øveškerých doplňujících informací, jako je: 1. kategorie zpracovávaných osobních údajů, 2. příjemci nebo kategorie příjemců údajů, 3. existence práva na přístup k údajům, které se subjektu údajů týkají, a práva na jejich opravu, 4. to, zda budou osobní údaje poskytnuty třetím osobám, a 5. informace o tom, zda jsou odpovědi na otázky povinné nebo dobrovolné, a případné důsledky neposkytnutí odpovědi, informace o existenci práva na přístup k údajům a práva na opravu vlastních osobních údajů, v míře, v jaké jsou tyto doplňující informace nezbytné pro zajištění řádného zpracování údajů vůči subjektu údajů, s ohledem na zvláštní okolnosti, za jakých jsou údaje shromažďovány. Korektní a zákonné zpracovávání osobních údajů vyžaduje, aby byly dodrženy zásady ochrany údajů a aby se na každé zpracování vztahoval alespoň jeden ze šesti důvodů legitimního zpracování. Jedním z těchto kritérií je souhlas fyzické osoby. Další kritéria se použijí dle potřeby podle okolností a účelu zpracování. Zásady ochrany údajů vyžadují, aby osobní údaje: Øbyly shromažďovány pro stanovené účely, výslovně vyjádřené a legitimní, a nebyly dále zpracovávány způsobem, který je s těmito účely neslučitelný,

Øbyly přiměřené, podstatné a nepřesahující míru s ohledem na účely zpracování, Øbyly přesné, a pokud jsou nepřesné, aby byly vymazány nebo opraveny, Ønebyly uchovávány po dobu delší, než je nezbytné. V on-line světě začínají převládat obchodní struktury založené na datech. Zejména on-line platformy analyzují, zpracovávají a prodávají údaje týkající se preferencí spotřebitelů a jiného obsahu vytvářeného uživateli. To spolu s reklamou často představuje hlavní zdroj jejich příjmů. Shromažďování a zpracovávání osobních údajů v těchto situacích musí splňovat výše uvedené právní požadavky podle směrnice o ochraně údajů. Fyzické osoby musí mít možnost uplatnit s ohledem na toto zpracování svá práva. Patří mezi ně: Øprávo na přístup k osobním údajům, Øprávo vznést námitku proti zpracování (např. přímý marketing), Øprávo na výmaz údajů. Například: · Vývojář aplikací, který se rozhodne shromažďovat a zpracovávat osobní údaje, je podle směrnice o ochraně údajů „správcem údajů“. Vývojář aplikací proto musí spotřebitele informovat přinejmenším o druhu zpracovávaných osobních údajů a o tom, kdo údaje zpracovává a za jakým účelem. Vývojář aplikací zpracovávající osobní údaje pro další účely, které nejsou slučitelné s účely oznámenými spotřebiteli, porušuje směrnici o ochraně údajů. Vývojář aplikací musí plnit rovněž povinnosti podle směrnice o soukromí a elektronických komunikacích a zajistit, aby byl získán předchozí souhlas spotřebitele, pokud se používají „cookies“ či některé jiné formy přístupu k informacím o zařízení fyzické osoby (jako je chytrý telefon) a jejich uchovávání. Ode dne 25. května 2018 bude směrnice 95/46/ES nahrazena obecným nařízením o ochraně údajů, které bylo přijato v roce 2016. Nová pravidla posílí stávající práva a zmocní jednotlivce k větší kontrole nad jejich osobními údaji. Mezi tato nová pravidla patří zejména: Øexistence jednoho, celoevropského právního předpisu o ochraně údajů: subjekty údajů, orgány veřejné moci a společnosti se budou muset zabývat pouze jedním nařízením EU na rozdíl od 28 vnitrostátních právních předpisů, Øsnazší přístup k vlastním osobním údajům: fyzické osoby budou mít více informací, a to navíc ke stávajícím požadavkům, pokud jde o způsob zpracovávání jejich osobních údajů, a tyto informace musí být zpřístupněny jasným a srozumitelným způsobem, Øprávo vědět například to, že došlo k neoprávněnému přístupu k osobním údajům: společnosti a organizace musí kupříkladu vyrozumět vnitrostátní dozorový úřad pro ochranu údajů o závažném porušení zabezpečení osobních údajů co nejdříve, aby mohli uživatelé přijmout vhodná opatření. Porušení směrnice o ochraně údajů nebo směrnice o soukromí a elektronických komunikacích ze strany obchodníka nebude samo o sobě vždy znamenat, že dotyčná praktika porušuje také SNOP. Takovéto porušení ochrany údajů je však nutno vzít v úvahu při posuzování celkové nekalosti obchodních praktik podle SNOP, zejména v případech, kdy obchodník zpracovává osobní údaje spotřebitele v rozporu s požadavky na ochranu údajů, například pro účely přímého marketingu nebo pro jiné obchodní účely, jako je profilování, stanovení individuálních cen nebo aplikace využívající data velkého objemu. Z hlediska SNOP je první otázkou, kterou je třeba uvážit, otázka transparentnosti obchodní praktiky. Podle článků 6 a 7 SNOP nesmí obchodníci uvádět spotřebitelé v omyl s ohledem na aspekty, které mají pravděpodobně dopad na rozhodnutí o obchodní transakci. Ustanovení čl. 7 odst. 2 a bod 22 přílohy I konkrétně obchodníkům brání v tom, aby skrývali obchodní záměr obchodní praktiky.

Požadavek na informování spotřebitelů v rámci ochrany údajů ohledně zpracovávání jejich osobních údajů, a to nejen ve vztahu k obchodní komunikaci, lze považovat za podstatný (čl. 7 odst. 5). Osobní údaje, preference spotřebitelů a jiný obsah vytvářený uživateli mají fakticky ekonomickou hodnotu a jsou prodávány třetím stranám. Podle čl. 7 odst. 2 a bodu 22 přílohy I SNOP lze proto v případě, že obchodník neinformuje spotřebitele o tom, že údaje, které má poskytnout obchodníkovi za účelem přístupu ke službě, budou použity pro obchodní účely, toto považovat za klamavé opomenutí podstatných informací Podle okolností to lze pokládat i za porušení požadavků EU na ochranu údajů, které se týkají poskytnutí potřebných informací dotyčné osobě, pokud jde o účely zpracovávání osobních údajů. 1.4.11Vztah k článkům 101 a 102 SFEU (pravidla hospodářské soutěže) Nařízení č. 1/2003 stanoví právní rámec pro provádění pravidel hospodářské soutěže obsažených v článcích 101 a 102 SFEU. V čl. 101 odst. 1 SFEU jsou za určitých okolností zakázány dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, například určování nákupních nebo prodejních cen anebo jiných obchodních podmínek, jejichž účelem nebo důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže v EU. Základním znakem je to, že jakékoli jednání ve vzájemné shodě ze strany dvou či více podniků, jehož účelem nebo důsledkem je narušení hospodářské soutěže, je zakázáno a je automaticky neplatné. Článek 102 SFEU zakazuje za určitých okolností zneužívání dominantního postavení ze strany jednoho či více podniků. Jeho základním znakem je to, že zakazuje zneužití i ze strany jednoho podniku, který je dominantní. Takovéto zneužívání může spočívat například v uplatňování rozdílných podmínek vůči obchodním partnerům při plnění stejné povahy, čímž jsou někteří partneři znevýhodňováni v hospodářské soutěži, nebo v přímém či nepřímém vynucování nepřiměřených nákupních nebo prodejních cen. Ačkoli tyto praktiky jsou za určitých okolností zakázány podle pravidel hospodářské soutěže, nepovažují se podle SNOP automaticky za nekalé. Porušení pravidel hospodářské soutěže je však třeba vzít v úvahu při posuzování jejich nekalosti podle SNOP. V těchto případech je důležité obecné ustanovení v čl. 5 odst. 2 SNOP. 1.4.12Vztah k Listině základních práv EU Podle čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv EU se Listina na členské státy vztahuje tehdy, pokud uplatňují právo Unie, tudíž rovněž při uplatňování ustanovení SNOP. Listina obsahuje mimo jiné ustanovení o ochraně osobních údajů (článek 8), právech dítěte (článek 24), ochraně spotřebitele (článek 38) a právu na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces (článek 47). Soudní dvůr zdůraznil význam článku 47 Listiny o přístupu k spravedlnosti ve vztahu k prostředkům nápravy, jež mají spotřebitelé k dispozici v souvislosti s právy spotřebitelů, která jim jsou přiznána podle směrnic EU. Zásada efektivity, na kterou Soudní dvůr poukazuje, znamená, že vnitrostátní procesní pravidla nesmí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv, která spotřebitelům přiznává právo EU . 1.4.13Vztah k článkům 34–36 SFEU Každé vnitrostátní opatření přijaté v oblasti, která byla na úrovni Unie plně harmonizována, musí být posuzováno ve vztahu k ustanovením tohoto harmonizačního opatření, a nikoli ve vztahu ke Smlouvě o fungování Evropské unie (SFEU). Pokud tudíž vnitrostátní opatření spadá do oblasti působnosti SNOP (jak je projednáno v oddílech 1.1 a 1.2), mělo by být posouzeno ve vztahu k SNOP, a nikoli podle SFEU. Vnitrostátní opatření, která nespadají do oblasti působnosti SNOP ani jiného harmonizačního nástroje sekundárního práva EU, je nutno posoudit podle článků 34–36 SFEU. Zákaz opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením vývozu, který je stanoven v článku 34 SFEU, se vztahuje na všechna obchodní pravidla přijatá členskými státy, která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř Unie. Otázkou, zda může vnitrostátní pravidlo narušit obchod uvnitř Unie, se rozsáhle zabýval Soudní dvůr. Ve věci Keck Soudní dvůr konstatoval, že vnitrostátní právní předpisy, které omezují či zakazují některé způsoby prodeje, nemohou narušovat ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně obchod mezi členskými státy, pokud jsou použitelné na všechny dotčené subjekty provozující svou činnost na vnitrostátním území a pokud postihují stejným způsobem, právně i fakticky, uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících z jiných členských států na trh. Soudní dvůr zařazuje na seznam způsobů prodeje opatření týkající se podmínek a metod uvádění na trh, opatření při prodeji výrobků, opatření, která souvisejí s místem prodeje zboží, nebo omezení ohledně toho, komu lze zboží prodat, a opatření, která se týkají regulace cen. Některé příklady způsobů prodeje uvedené v judikatuře Soudního dvora, zejména vnitrostátní právní předpisy, které upravují podmínky a metody uvádění na trh, budou spadat do oblasti působnosti SNOP, jestliže se považují za obchodní praktiky ve vztazích mezi podniky a spotřebiteli, jež mají chránit ekonomické zájmy spotřebitelů. Mnoho obchodních praktik, které nespadají do oblasti působnosti SNOP ani jiných sekundárních právních předpisů EU, se bude podle rozsudku ve věci Keck pokládat za způsoby prodeje. Takovéto způsoby prodeje spadají do oblasti působnosti článku 34 SFEU tehdy, pokud právně nebo fakticky zavádějí diskriminaci na základě původu produktů. K právní diskriminaci dochází, jsou-li opatření zjevně diskriminační, zatímco faktická diskriminace je složitější. Tato opatření je nutno posoudit v každém jednotlivém případě.

Porušuje-li určité opatření nebo vnitrostátní praktika článek 34 SFEU, mohou být v zásadě odůvodněné podle článku 36 SFEU nebo na základě jednoho z nadřazených požadavků ve veřejném zájmu, které uznal Soudní dvůr. Je na vnitrostátních orgánech, aby prokázaly, že omezení volného pohybu zboží je opodstatněné na základě jednoho z těchto důvodů. Členský stát musí mimoto prokázat, že jeho právní úprava je nezbytná k účinné ochraně uvedených veřejných zájmů. Aby byly tyto právní předpisy přípustné, musí být úměrné sledovanému cíli a tohoto cíle nemůže být dosaženo prostřednictvím opatření, která méně omezují obchod uvnitř EU. Nedávno Soudní dvůr konstatoval, že „za účelem přezkumu proporcionality dotčeného omezení je ještě třeba ověřit, zda prostředky použité v této souvislosti nepřekračují meze toho, co je nezbytné k dosažení sledovaného legitimního cíle. Jinými slovy bude třeba posoudit, zda neexistují alternativní opatření, která by mohla tento cíl rovněž uskutečnit, která však mají méně omezující účinek na obchod uvnitř Společenství“. Soudní dvůr dále uvedl, že „je třeba v tomto kontextu připomenout, že omezující opatření může být považováno za slučitelné s požadavky práva Unie pouze tehdy, když skutečně odpovídá snaze dosáhnout sledovaného cíle soudržným a systematickým způsobem“. 1.5Vztah mezi SNOP a samoregulací Čl. 2 písm. f) „kodexem chování“ [se rozumí] dohoda nebo soubor pravidel, který není uložen právním nebo správním předpisem členského státu a který vymezuje chování obchodníků, kteří se zaváží k jeho dodržování, v souvislosti s jednou nebo více obchodními praktikami nebo odvětvími podnikání. Článek 10 Kodexy chování Tato směrnice nevylučuje kontrolu nekalých obchodních praktik prováděnou držiteli kodexu, kterou mohou členské státy podporovat, ani možnost osob nebo organizací uvedených v článku 11 obrátit se na držitele kodexu, jsou-li vedle toho přípustná i soudní nebo správní řízení podle uvedeného článku. Opravný prostředek podaný těmto kontrolním orgánům nelze považovat za rovnocenný podání k soudu nebo správnímu orgánu, jež jsou uvedeny v článku 11. SNOP uznává význam mechanismů samoregulace a objasňuje úlohu, kterou mohou držitelé kodexu a samoregulační orgány hrát při prosazování. Členské státy mohou držitele kodexu vybízet, aby kontrolovali nekalé obchodní praktiky, a to navíc k prosazování SNOP. Jsou-li pravidla samoregulačních kodexů přísná a jsou-li držiteli kodexu důsledně uplatňována, mohou skutečně snížit potřebu správního nebo soudního vymáhání právních předpisů. Pokud jsou standardy vysoké a hospodářské subjekty v daném odvětví je velkou měrou dodržují, mohou být tato pravidla pro vnitrostátní orgány a soudy užitečným referenčním bodem při posuzování toho, zda je obchodní praktika nekalá. SNOP obsahuje řadu ustanovení, která obchodníkům brání v tom, aby nepatřičně využívali důvěru spotřebitelů v samoregulační kodexy. To je projednáno v oddíle 3.3.3 týkajícím se nedodržování kodexů chování. V zájmu lepšího dodržování SNOP zahájila Evropská komise v roce 2012 dva procesy dialogu s mnoha zúčastněnými stranami, do nichž se zapojili zástupci průmyslových odvětví, nevládní organizace a vnitrostátní orgány. Mnohostranná skupina pro environmentální tvrzení a mnohostranná skupina pro nástroje pro porovnávání poskytly užitečné informace, jimiž se blíže zabývají oddíly 5.1 o environmentálních tvrzeních a 5.2.6 o nástrojích pro porovnávání. Tyto dvě skupiny mimoto vypracovaly: Ø„kritéria shody pro environmentální tvrzení“: doporučení mnohostranné skupiny, která mají obchodníkům pomoci při uplatňování SNOP s ohledem na environmentální tvrzení, Øseznam klíčových zásad pro nástroje pro porovnávání. Tyto dokumenty, jež nejsou jako takové právně závazné, jsou k dispozici na adrese: http://ec.europa.eu/consumers/consumer_rights/unfair-trade/unfair-practices Zúčastněné strany zapojené do těchto mnohostranných skupin se zavázaly šířit, prosazovat a uplatňovat kritéria/zásady a/nebo podporovat jejich uplatňování. 1.6Uplatňování SNOP na obchodníky usazené ve třetích zemích Použitelnost SNOP na obchodníky ze třetích zemí upravuje nařízení č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II). Toto nařízení se vztahuje na „mimosmluvní závazkové vztahy občanského a obchodního práva v případě kolize právních řádů“. Nařízení Řím II je použitelné v občanských nebo obchodních sporech.

Čl. 6 odst. 1 nařízení Řím II Rozhodným právem pro mimosmluvní závazky, které vznikají z jednání z nekalé soutěže, je právo země, ve které dochází nebo pravděpodobně dojde k narušení soutěžních vztahů nebo společných zájmů spotřebitelů. Jsou-li splněny podmínky čl. 6 odst. 1 nařízení Řím II, pokud je například na spotřebitele v EU zaměřena klamavá reklama, která má poškodit společné zájmy spotřebitelů v EU, bude použitelná SNOP.



2.Obecné pojmy 2.1Pojem obchodník Čl. 2 písm. b) „obchodníkem“ [se rozumí] fyzická nebo právnická osoba, jež v obchodních praktikách spadajících do oblasti působnosti této směrnice jedná za účelem, který lze považovat za provozování jejího obchodu, živnosti nebo řemesla anebo výkonu jejího svobodného povolání, a kdokoli, kdo jedná jménem obchodníka nebo v jeho zastoupení. Tato definice zahrnuje nejen obchodníky, kteří jednají na vlastní účet, nýbrž také osoby (včetně spotřebitelů) jednající „jménem“ jiného obchodníka nebo „v jeho zastoupení“. Například: ·Lotyšský soud konstatoval, že společnost, která zadala reklamu ve sdělovacích prostředcích v zastoupení a zájmu jiné společnosti poskytující služby, se považuje za obchodníka ve smyslu vnitrostátních právních předpisů, kterými se provádí SNOP. ·Vnitrostátní orgány ochrany spotřebitele prostřednictvím sítě pro spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele provedly společné opatření v oblasti prosazování práva, jež se vztahovalo na on-line hry, které nabízejí nákupy v aplikaci. Tyto orgány objasnily, že ačkoli odpovědnost za obsah aplikace nese v prvé řadě developer aplikace, lze i provozovatele obchodu s aplikacemi pokládat za odpovědného za zajištění toho, aby hry na jeho platformách neobsahovaly přímé nabádání určené dětem. Podle čl. 2 písm. b) ve spojení s příslušnými vnitrostátními právními předpisy o odpovědnosti a sankcích může být tudíž obchodník pokládán společně s jiným obchodníkem za odpovědného za porušení SNOP, kterého se dopustil tento jiný obchodník jednající v jeho zastoupení. Mohou nastat případy, kdy fyzické osoby, které se jeví jako spotřebitelé prodávající produkty jiným spotřebitelům, mohou být ve skutečnosti sami obchodníky nebo jednat v jejich zastoupení („skrytý“ prodej spotřebitelům ze strany podniků). To, zda se prodávající pokládá za „obchodníka“ nebo spotřebitele, je nutno posoudit v každém jednotlivém případě. Důležitá mohou být různá kritéria, například: Øto, zda prodávající usiluje o dosažení zisku, včetně skutečnosti, že může obdržet odměnu či jinou náhradu za to, že jedná v zastoupení daného obchodníka, Øpočet, výše a četnost transakcí, Øobrat prodávajícího z prodeje, Øskutečnost, zda prodávající pořizuje produkty za účelem jejich dalšího prodeje.

Do definice obchodníka mohou spadat například osoby, jejichž hlavní činností je velmi častý prodej produktů prostřednictvím internetu a které nakupují produkty za účelem jejich dalšího prodeje za vyšší cenu. Organizace, které sledují charitativní či jiné etické cíle, mohou být podle SNOP považovány za obchodníky, pokud ve vztahu ke spotřebitelům vykonávají obchodní činnosti (např. prodej produktů, které splňují určité etické normy). Jestliže jednají jako obchodníci, měly by s ohledem na své obchodní činnosti dodržovat SNOP. Například informace o původu produktu nebo o jeho etických aspektech nesmí být zavádějící. Pro posouzení, zda je určitá organizace obchodníkem, není podstatná skutečnost, že určitá organizace je strukturovaná jako „nezisková“. Totéž platí pro orgány veřejné moci, které se mohou v závislosti na okolnostech rovněž považovat za obchodníka, vykonávají-li obchodní činnosti. Například: ·Do definice obchodníka podle SNOP může spadat obec, která prodává zlevněné vstupenky na uměleckou výstavu, kterou pořádá. Ve věci BKK Mobil Oil Soudní dvůr potvrdil, že veřejnoprávní subjekt pověřený plněním úkolu ve veřejném zájmu, jako je správa zákonného zdravotního pojištění, se může pokládat za „obchodníka“, jelikož: „unijní zákonodárce koncipoval pojem „obchodník“ mimořádně široce, když jím označuje jakoukoli „fyzickou nebo právnickou osobu“ vykonávající výdělečnou činnost a nevylučuje z jeho působnosti ani subjekty plnící úkoly ve veřejném zájmu, ani subjekty, které mají veřejnoprávní status“. Soudní dvůr dospěl rovněž k těmto závěrům: „[...] mohou být pojištěnci BKK, které je zjevně třeba považovat za spotřebitele ve smyslu směrnice o nekalých obchodních praktikách, uvedeni prostřednictvím zavádějících informací šířených tímto subjektem v omyl, který jim brání uskutečnit informovanou volbu […] a může je vést k rozhodnutí, které by bez takových informací neučinili, jak stanoví čl. 6 odst. 1 téže směrnice. V tomto kontextu je otázka, zda je dotyčný subjekt veřejnoprávním nebo soukromoprávním subjektem, i zvláštní úkoly, které tento subjekt plní, irelevantní“. Konkrétně podle bodu 22 přílohy I SNOP („černá listina“) je zakázána tato praktika: Bod 22 přílohy I Nepravdivé tvrzení nebo vyvolávání dojmu, že obchodník nejedná za účelem spojeným s jeho obchodní nebo podnikatelskou činností, řemeslem nebo povoláním, nebo klamná prezentace obchodníka jako spotřebitele. Například: ·Internetové stránky hotelu, které obsahují pozitivní hodnocení údajně ze strany spotřebitelů, ve skutečnosti je však jejich autorem majitel hotelu. 2.2Pojem obchodní praktika Čl. 2 písm. d) obchodními praktikami vůči spotřebiteli [se rozumí] jednání, opomenutí, chování nebo prohlášení, obchodní komunikace včetně reklamy a uvedení na trh ze strany obchodníka přímo související s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli. Soudní dvůr rozhodl, že jediným kritériem v čl. 2 písm. d) SNOP je to, že praktika dotyčného obchodníka musí přímo souviset s propagací, prodejem nebo dodáním produktu spotřebiteli.

Obchodní praktika může být „přímo související“ s propagací určitého produktu například tím, že se týká poskytování „informací o dostupnosti výrobku za zvýhodněnou cenu v průběhu určitého období“. Podle judikatury, která je k dispozici v současnosti, je obtížné stanovit mez, pokud jde o ty, kdy už obchodní praktika není „přímo související“ s propagací určitého produktu. Jako příklad však lze uvést, že by v situaci, kdy obchodník prodává plán města, který neobsahuje žádná reklamní sdělení, a spotřebitel poté plán města použije k vyhledání cesty do daného obchodu, nebylo přiměřené pokládat prodej tohoto plánu města za obchodní praktiku „přímo související“ s propagací produktu v daném obchodě. Soudní dvůr uvedl, že SNOP zahrnuje činnosti obchodníka následující po obchodní transakci týkající se zboží nebo služeb a po uzavření smlouvy nebo během jejího plnění. Na tomto základě dospěl Soudní dvůr k závěru, že: „[…] okolnost, že k uvedenému jednání dotčeného obchodníka došlo jen jednou a že se týkalo pouze jednoho spotřebitele, je v této souvislosti irelevantní. Definice uvedené v čl. 2 písm. c) a d), v čl. 3 odst. 1, jakož i v čl. 6 odst. 1 směrnice o nekalých obchodních praktikách, ani tato směrnice jako celek, totiž neobsahují nic, co by nasvědčovalo tomu, že jednání nebo opomenutí, kterých se dopustil obchodník, musí být opakované nebo že se musí týkat více než jednoho spotřebitele.“ „[…] sdělení nesprávné informace obchodníkem spotřebiteli, jako je sdělení dotčené ve věci v původním řízení, musí být kvalifikováno jako „klamavá obchodní praktika“ ve smyslu uvedené směrnice, třebaže se toto sdělení týkalo pouze jednoho spotřebitele“. 2.3Pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ Čl. 2 písm. k) „rozhodnutím o obchodní transakci“ [se rozumí] rozhodnutí spotřebitele o tom, zda, jak a za jakých podmínek produkt koupí, zaplatí za něj najednou nebo částečně, ponechá si jej nebo se jej zbaví anebo ve vztahu k němu uplatní právo vyplývající ze smlouvy, ať již se spotřebitel rozhodne jednat nebo zdržet se jednání. Obecná ustanovení SNOP (články 5 až 9) se týkají nekalých, klamavých a agresivních obchodník praktik, které mohou narušit ekonomické chování spotřebitele, a tudíž vedou nebo mohou vést k tomu, že učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. Ze znění použitého v čl. 2 písm. k) vyplývá, že definici je nutno vykládat široce a že by pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ měl zahrnovat širokou škálu rozhodnutí, která spotřebitel učiní ve vztahu k určitému produktu. Soudní dvůr rozhodl, že pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ zahrnuje nejen rozhodnutí, zda produkt zakoupit či nezakoupit, ale rovněž rozhodnutí, které s tímto rozhodnutím přímo souvisí, zejména rozhodnutí navštívit obchod: „V rozsahu, v němž se ve věci v původním řízení obchodní praktika týká informací o dostupnosti výrobku za zvýhodněnou cenu v průběhu určitého období, je třeba určit, zda lze na úkony, které předcházejí případné koupi určitého výrobku, jako cesta spotřebitele do obchodu nebo jeho návštěva obchodu, nahlížet tak, že představují rozhodnutí o obchodní transakci ve smyslu uvedené směrnice. […] rozhodnutím o obchodní transakci [je] „rozhodnutí spotřebitele o tom, zda, jak a za jakých podmínek produkt koupí“. Tento pojem tedy zahrnuje nejen rozhodnutí, zda produkt zakoupí či nezakoupí, ale rovněž rozhodnutí, které s tímto rozhodnutím přímo souvisí, zejména rozhodnutí navštívit obchod. […] Článek 2 písm. k) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „rozhodnutí o obchodní transakci“ zahrnuje každé rozhodnutí, které přímo souvisí s rozhodnutím, zda zakoupit či nezakoupit produkt.“ V tomto smyslu zahrnuje pojem rozhodnutí o obchodní transakcí též rozhodnutí před koupí a rozhodnutí po koupi. Kromě rozhodnutí o koupi existuje široká škála rozhodnutí o obchodní transakci, která může spotřebitel učinit ve vztahu k určitému produktu nebo službě. Tato rozhodnutí o obchodní transakci mohou vést k jednáním, která podle vnitrostátního smluvního práva nemají žádné právní důsledky a mohou být učiněna kdykoli mezi okamžikem, kdy je spotřebitel poprvé osloven reklamou, a koncem doby životnosti produktu nebo konečným užitím služby. Za rozhodnutí o obchodní transakci lze pokládat mnoho rozhodnutí před koupí.

Například: ·Rozhodnutí o cestě do prodejny nebo obchodu v důsledku obchodní nabídky. ·Rozhodnutí souhlasit s předvedením obchodníkem. ·Rozhodnutí pokračovat v procesu objednávání na internetu v důsledku obchodní nabídky.



Za rozhodnutí o obchodní transakci lze pokládat také rozhodnutí po koupi produktu nebo uzavření smlouvy o poskytování služby. Například: ·Rozhodnutí odstoupit od smlouvy o poskytování služeb nebo o jejím vypovězení. ·Rozhodnutí přejít k jinému poskytovateli služby. S ohledem na klamavé praktiky, jichž se dopustí třetí strany, článek 14 směrnice o elektronickém obchodu určuje, za jakých podmínek nejsou určité on-line platformy odpovědné za protiprávní informace třetích stran uložené na platformě, jestliže jednají jako zprostředkovatel, který poskytuje služby „shromažďování informací“ ve smyslu zmíněného ustanovení. Z hlediska SNOP je rozhodující to, zda se příslušný on-line zprostředkovatel považuje za obchodníka a zda se podílel či nepodílel na obchodní praktice vůči spotřebitelům, která přímo souvisí s propagací, prodejem nebo dodáním určitého produktu spotřebiteli. Pouze v případě, že se on-line zprostředkovatel považuje za obchodníka a podílí se na těchto obchodních praktikách a činí tak způsobem, který je podle SNOP zakázán, lze mít za to, že se dopustil jejího porušení. V této souvislosti se nemůže zprostředkovatel dovolávat odchylky v úpravě odpovědnosti podle článku 14 směrnice o elektronickém obchodu, pokud se tyto praktiky týkají vlastních činností zprostředkovatele, a nikoli ukládaných informací, nebo pokud zprostředkovatel tyto informace zná a kontroluje je. Mnoho spotřebitelů produkty nejprve vyhledává pomocí vyhledávačů nebo nástrojů pro porovnávání nebo zkoumá hodnocení uživatelů na internetu a teprve poté přechází na internetové stránky obchodníků s nejlepšími nabídkami za účelem provedení vlastního nákupu. Například: ·Nekalou obchodní praktikou může být situace, kdy obchodník neposkytne spotřebitelům nástroj pro porovnávání na internetu za účelem zveřejnění placeného umístění, a to nezávisle na tom, zda produkty porovnávané spotřebitelem prostřednictvím nástroje pro porovnávání jsou přímo nabízeny k prodeji poskytovatelem daného nástroje pro porovnávání, nebo ostatními prodejci. V tomto případě by netransparentní obchodní praktika poskytovatele nástroje pro porovnávání mohla vést k tomu, že spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. Nekalá obchodní praktika zaměřená na jednoho spotřebitele může vést k tomu, že jiný spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil. Například: ·Obchodní praktiky obchodníka nabízejícího hodnocení uživatelů na internetu, kdy obchodník vyřazuje negativní hodnocení, mohou představovat klamavé jednání nebo opomenutí, ačkoli se příslušné rozhodnutí o obchodní transakci vztahuje k rozhodnutí jiného spotřebitele, než je spotřebitel, který je nucen odstranit či nevyvěsit negativní hodnocení. V této situaci vyvolávání klamného nebo nesprávného celkového dojmu ze strany obchodníka ohledně povahy portálu s hodnoceními nebo způsobu jeho fungování může vést k tomu, že se průměrný spotřebitel, který čte on-line hodnocení, rozhodne obrátit na obchodníka uvedeného na seznamu (a následně s ním uzavřít smlouvu), přičemž by toto rozhodnutí neučinil, pokud by mu bylo známo, že negativní hodnocení byla vyřazena. Obchodní praktiky související s vyhledávači, nástroji pro porovnávání a hodnoceními uživatelů jsou blíže projednány v kapitole 5.2 „On-line odvětví“. 2.4„Podstatné narušení ekonomického chování spotřebitele“ Obecná ustanovení SNOP (články 5 až 9) zahrnují nekalé, klamavé a agresivní obchodní praktiky, které mohou narušit ekonomické chování spotřebitele. Dotyčná ustanovení používají k vyjádření těchto požadavků mírně odlišné znění. Podle čl. 5 odst. 2 SNOP je obchodní praktika nekalá, pokud je v rozporu s požadavky náležité profesionální péče a „podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit“ ekonomické chování průměrného spotřebitele. Články 6, 7 a 8 však klamavou nebo agresivní praktiku zakazují tehdy, pokud způsobí nebo může způsobit, že průměrný spotřebitel „učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil“. Požadavek, že obchodní praktika musí být schopna narušit ekonomické chování spotřebitele, aby se považovala za klamavou, je v čl. 5 odst. 2 formulován jinak než v článcích 6, 7 a 8. Na první pohled by tento zjevný rozdíl mohl způsobovat problémy při výkladu. Ustanovení čl. 5 odst. 2 je však nutno vykládat ve spojení s čl. 2 písm. e), v němž se uvádí: Čl. 2 písm. e) „podstatným narušením ekonomického chování spotřebitele“ [se rozumí] použití obchodní praktiky, která významně zhoršuje schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí, což vede k tomu, že učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.

Proto na základě čl. 5 odst. 2 je tím, co určuje, zda určitá obchodní praktika „podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit“ ekonomické chování spotřebitele, skutečnost, zda dotyčná obchodní praktika vede nebo může vést k tomu, že spotřebitel „učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil“. Stejné posouzení je nutno provést na základě článků 6, 7 a 8. Z toho plyne, že ačkoli se znění čl. 5 odst. 2 liší od znění posledně uvedených článků, požadavek ve vztahu k podstatnému narušení chování spotřebitele je týž. Obecný pojem rozhodnutí o obchodní transakci, který vyvinul Soudní dvůr (viz oddíl 2.3), umožňuje použít SNOP na řadu případů, kdy nekalé jednání obchodníka nevede k tomu, že spotřebitel uzavře transakci nebo smlouvu o poskytování služeb. Obchodní praktiku lze považovat za nekalou nejen tehdy, pokud může vést k tomu, že průměrný spotřebitel zakoupí či nezakoupí určitý produkt, avšak rovněž tehdy, může-li vést k tomu, že spotřebitel například: Ønavštíví obchod, Østráví více času na internetu během rezervace, Ørozhodne se nepřejít k jinému poskytovateli služeb nebo na jiný produkt. SNOP neomezuje toto kritérium týkající se podstatného narušení na posouzení toho, zda bylo skutečně narušeno ekonomické chování spotřebitele (tj. jeho rozhodnutí o obchodní transakci). Vyžaduje rovněž posouzení toho, zda obchodní praktika „může“ (tj. je schopná) mít takovýto dopad na průměrného spotřebitele. Vnitrostátní donucovací orgány by proto měly ověřit skutkovou podstatu a okolnosti každého jednotlivého případu (tj. in concreto), měly by však posoudit taktéž „pravděpodobnost“ dopadu této praktiky na rozhodnutí průměrného spotřebitele o obchodní transakci (tj. abstracto). Například: ·Reklamní oznámení uvádělo, že nový model automobilu je „nejbezpečnějším autem na světě“. Při rozhodování, zda tvrzení ovlivnilo spotřebitele s ohledem na přijetí odůvodněného rozhodnutí o obchodní transakci, švédský soud konstatoval, že aby se rozhodnutí pokládalo za rozhodnutí o obchodní transakci, postačuje, aby reklama mohla vyvolat zájem průměrného spotřebitele a vést k rozhodnutí spotřebitele o podniknutí jakýchkoli dalších kroků (např. k návštěvě obchodu nebo internetových stránek s cílem získat další informace o produktu). 2.5„Průměrný spotřebitel“ 18. bod odůvodnění: Je vhodné chránit před nekalými obchodními praktikami všechny spotřebitele; nicméně Soudní dvůr při rozhodování ve věcech týkajících se reklamy od přijetí směrnice 84/450/EHS shledal nezbytným posuzovat vliv na pomyslného běžného spotřebitele. Tato směrnice, v souladu se zásadou proporcionality a pro zajištění účinné ochrany v ní obsažené, vychází z pojmu průměrného spotřebitele, který má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný, s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory, jak je vykládán Soudním dvorem; tato směrnice však obsahuje také ustanovení, jejichž účelem je předcházet zneužívání spotřebitelů, kteří jsou svým charakterem obzvláště zranitelní nekalými obchodními praktikami. Zaměřuje-li se určitá obchodní praktika na určitou skupinu spotřebitelů, jako jsou například děti, je žádoucí, aby se dopad takové obchodní praktiky hodnotil z pohledu průměrného člena dané skupiny. ... Pojem průměrného spotřebitele není statistickým pojmem. Pro stanovení typické reakce průměrného spotřebitele v daném případě budou muset vnitrostátní soudy a orgány vycházet z vlastního úsudku, s přihlédnutím k judikatuře Soudního dvora. Jak je uvedeno v 18. bodě odůvodnění a blíže upřesněno v článcích 5 až 9, při posuzování dopadu obchodní praktiky se vychází z pojmu „průměrného spotřebitele“, jak jej vyvinul Soudní dvůr: „…pro určení, zda je dotčené označení, ochranná známka nebo reklamní označení či slogan klamavý, je třeba přihlédnout k předpokládanému očekávání průměrného spotřebitele, běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného“ . Tento pojem Soudní dvůr vypracoval ještě před přijetím SNOP. Poté byl prostřednictvím SNOP kodifikován s cílem poskytnout vnitrostátním orgánům a soudům společná kritéria k posílení právní jistoty a omezení možnosti odlišného hodnocení. V judikatuře Soudního dvora je průměrný spotřebitel přiměřeně kritická osoba, pozorná a obezřetná, pokud jde o její chování na trhu. Například: ·„Přiměřeně obezřetný spotřebitel“ nebude věřit tomu, že velikost reklamního označení na obalu odpovídá reklamnímu zvětšení velikosti daného produktu . Průměrný spotřebitel nebude obvykle připisovat zboží s označením „dermatologicky testováno“ léčivé účinky, které toto zboží nemá . Průměrný spotřebitel podle SNOP není každopádně někým, kdo potřebuje jen malou ochranu, jelikož je vždy schopen získat dostupné informace a jednat na základě těchto informací prozíravě. Naopak, jak je zdůrazněno v 18. bodě odůvodnění, kritérium je založeno na zásadě proporcionality. SNOP přijala tento pojem s cílem dosáhnout náležité rovnováhy mezi potřebou chránit spotřebitele a podporou volného obchodu na otevřeném konkurenčním trhu. Pojem průměrného spotřebitele podle SNOP je proto třeba vždy vykládat s přihlédnutím k článku 114 Smlouvy, který zajišťuje vysokou úroveň ochrany spotřebitele. SNOP je současně založena na myšlence, že by například vnitrostátní opatření zakazující tvrzení, která mohou uvést v omyl pouze velmi důvěřivého, naivního nebo povrchního spotřebitele (např. „vychvalování“ ), bylo nepřiměřené a vytvářelo by neodůvodněné překážky obchodu . Jak je výslovně uvedeno v 18. bodě odůvodnění, pojem průměrného spotřebitele není statistickým pojmem. To znamená, že by vnitrostátní orgány a soudy měly být schopny určit, zda určitá praktika může uvést v omyl průměrného spotřebitele používajícího vlastní úsudek, s přihlédnutím k obecným domnělým očekáváním spotřebitele, aniž by bylo nutno zadat vypracování zprávy odborníka nebo provedení průzkumu u spotřebitelů .

Například: ·V rozhodnutí High Court of Justice Spojeného království se uvádí, že se pojem „průměrný spotřebitel“ týká „spotřebitelů, kteří jsou přiměřeně obezřetní a nejsou nevědomí, neopatrní či ukvapení“. High Court dospěl rovněž k závěru, že nelze předpokládat, že průměrný spotřebitel bude číst text na propagačních materiálech, který je vytištěn malým písmem . ·V Německu Oberlandesgericht Karlsruhe rozhodl, že i osoby s poškozeným zrakem lze považovat za průměrné spotřebitele a že vytištění informací velmi malým písmem je možno pokládat za klamavou obchodní praktiku . Podobné rozhodnutí přijala Slovenská obchodní inspekce . ·V Maďarsku vrchní odvolací soud v hlavním městě rozhodl, že přiměřeně jednající spotřebitel není podezíravý a obvykle věří tomu, že obdržené informace jsou platné a správné. Přiměřeně jednající spotřebitel není povinen blíže přezkoumat celý přesný obsah sdělení, které obdržel, pokud jej odesílatel sdělení na tuto povinnost důrazně neupozorní, nebo není-li takovýto důrazný odkaz na tuto povinnost obsažen v textu sdělení . Ustanovení čl. 5 odst. 2 písm. b) SNOP pojem průměrného spotřebitele dále zpřesňuje s ohledem na zájmy zvláštní skupiny uživatelů. Je-li praktika určena zvláštní skupině spotřebitelů, je nutno její dopad posoudit z pohledu průměrného člena příslušné skupiny. Čl. 5 odst. 2 2. Obchodní praktika je nekalá, pokud (…) b) podstatně narušuje nebo je schopná podstatně narušit ekonomické chování průměrného spotřebitele, který je jejímu působení vystaven nebo kterému je určena, nebo průměrného člena skupiny, pokud se obchodní praktika zaměřuje na určitou skupinu spotřebitelů, ve vztahu k danému produktu. Například: ·V případě týkajícím se klamavé reklamy na dětské pleny, zejména naznačování vzájemného vztahu mezi alergiemi a plenami daného obchodníka, švédský obchodní soud identifikoval průměrného spotřebitele jako rodiče s malými dětmi, kteří nemají zvláštní povědomí o alergiích . Zjištění studie Evropské komise, která se týkala zranitelnosti spotřebitelů na klíčových trzích Nedávná studie týkající se zranitelnosti spotřebitelů zkoumala pojmy „průměrný“ a „zranitelný“ spotřebitel, které vyvinul Soudní dvůr, se zvláštním zaměřením na SNOP. Studie se zabývala tím, jak jsou tyto právní pojmy chápány v jednotlivých členských státech, a zjistila, že ačkoli se používají v řadě případů, existují určité rozdíly ve výkladu. Studie zkoumala pojem průměrného spotřebitele dvěma způsoby – ve vztahu k ukazatelům, které byly vypracovány v rámci studie za účelem konceptualizace zranitelnosti spotřebitelů, a ve vztahu k definici průměrného spotřebitele ve SNOP, která odkazuje na průměrného spotřebitele jako „běžně informovaného“, „pozorného“ a „opatrného“. Pokud jde o to, zda je průměrný spotřebitel „běžně informován“, studie zjistila, že se průměrný spotřebitel, reprezentovaný mediánovým spotřebitelem podle reakce s ohledem na jednotlivé ukazatele, považuje za dosti informovaného o cenách, prohlašuje, že čte sdělení poskytovatelů internetových a bankovních služeb a dodavatelů energie (připouští však, že je jen rychle přehlédne nebo je pročte jen zběžně), a tvrdí, že se nespoléhá pouze na informace z reklamy. Co se týká pojmů „pozorný“ a „opatrný“, ve studii bylo zjištěno, že se mediánový spotřebitel považuje při jednání s lidmi a při rozhodování za dosti opatrného, jelikož není příliš ochoten převzít rizika, a že nesouhlasí s tím, že v reklamě jsou uváděny objektivní skutečnosti. Mediánový spotřebitel je rovněž schopen správně určit význam pojmů jako KWh, MB/s a úroková sazba a správně odpovědět na otázky hodnotící základní výpočetní dovednosti a důvěřivost. Většina výše uvedených ukazatelů odráží průměr udávaný samotnými respondenty – na rozdíl od objektivních měřítek – s ohledem na pojmy „běžně informovaný“, „pozorný“ a opatrný“, a je tudíž nutno je vykládat obezřetně, jelikož jsou pravděpodobně ovlivněny – přinejmenším částečně – typickými vzorci chování, například přílišnou sebedůvěrou spotřebitelů . To dokládá skutečnost, že v případě, že se mediánový spotřebitel v rámci behaviorálních experimentů setká se složitými nabídkami, není ve skutečnosti schopen vybrat nejlepší nabídku v rámci experimentů odrážejících stávající obchodní praktiky v energetickém odvětví (složitá tvorba cen), on-line odvětví (vázané nabídky) a v rámci různých odvětví (ukázkové sazby – počáteční sazby nižší než tržní sazby, které ve skutečnosti platí jen krátkou dobu, načež se sazba postupně zvyšuje). Mediánový spotřebitel dále udává, že nikdy neporovnává nabídky bank a dodavatelů energie a že má problémy porovnat nabídky těchto poskytovatelů. Mediánový spotřebitel se také cítí do jisté míry zranitelný kvůli svým osobním vlastnostem, jako jsou zdravotní problémy, věk, příslušnost k určité menšině atd. Většina ukazatelů poskytuje celkově konzistentní představu o průměrném spotřebiteli ve 28 členských státech EU, mezi jednotlivými zeměmi však byly zjištěny určité rozdíly. Například 69 % spotřebitelů v Bulharsku pokládalo za „velmi“ nebo „dosti“ obtížné porovnat nabídky týkající se dodávek energie, zatímco v Německu uvádělo totéž 35 % spotřebitelů. V Dánsku považovalo 63 % spotřebitelů za „velmi“ nebo „dosti“ obtížné porovnat služby nabízené bankami, zatímco ve Spojeném království je tomu tak u 33 % spotřebitelů. Tato zjištění poukazují na skutečnost, že vlastnosti průměrného spotřebitele závisejí jak na situaci, ve které se nachází, tak i na způsobu měření těchto vlastností. Zjištěními této studie se proto může řídit chápání průměrného spotřebitele a zjištění týkající se jednotlivých zemí jsou uvedena v závěrečné zprávě. Při navrhování svých obchodních sdělení musí obchodníci někdy s ohledem na zvláštní povahu dotyčných produktů případně zohlednit určité sociální, jazykové a kulturní rysy, které jsou příznačné pro průměrné spotřebitele, jimž jsou produkty určeny. V určitých případech mohou tyto sociální, jazykové a kulturní rysy, které jsou příznačné pro daný členský stát, odůvodnit rovněž odlišný výklad sdělení předaného v rámci obchodní praktiky ze strany příslušného donucovacího orgánu nebo soudu. Ve věci klamavé reklamy týkající se kosmetických přípravků Soudní dvůr rozhodl, že: „aby bylo možno toto kritérium použít na daný případ, je nutno mít na paměti několik aspektů. Zejména je třeba určit, zda mohou sociální, kulturní nebo jazykové faktory odůvodnit výraz „liftingový“ použitý ve spojení se zpevňujícím krémem jako něco odlišného pro [průměrného] německého spotřebitele na rozdíl od spotřebitelů v ostatních členských státech nebo zda návod k použití výrobku sám o sobě postačuje k tomu, aby bylo dostatečně jasné, že jeho účinky jsou krátkodobé, což vylučuje jakýkoli závěr o opaku, jenž by bylo možno odvodit ze slova „liftingový“.“ Soudní dvůr mimoto uvedl, že: „zákaz uvedení na trh z důvodu klamavé povahy ochranné známky není v zásadě vyloučen skutečností, že se v ostatních členských státech stejná ochranná známka nepovažuje za klamavou. […] je možné, že kvůli jazykovým, kulturním a sociálním rozdílům mezi členskými státy může ochranná známka, která v jednom členském státě neuvádí spotřebitele v omyl, tak činit v jiném členském státě.“ Na základě kritéria průměrného spotřebitele a navzdory povaze SNOP zajišťující úplnou harmonizaci může být požadavek, aby zahraniční obchodník poskytl dodatečné informace, teoreticky odůvodněný na základě sociálních, kulturních nebo jazykových faktorů. Jinými slovy, kvůli vynechání těchto informací by mohli být spotřebitelé v zemi určení na rozdíl od spotřebitelů v zemi původu uvedeni v omyl. 2.6Zranitelní spotřebitelé Čl. 5 odst. 3 – Zákaz nekalých obchodních praktik 3. Obchodní praktiky, jež mohou podstatně narušit ekonomické chování pouze určité jednoznačně vymezitelné skupiny spotřebitelů, kteří jsou z důvodu duševní nebo fyzické slabosti, věku nebo důvěřivosti zvlášť zranitelní takovou praktikou nebo produktem, který propaguje, způsobem, který může obchodník rozumně očekávat, se hodnotí z pohledu průměrného člena dané skupiny. Tím nejsou dotčeny běžné a oprávněné reklamní praktiky zveličených prohlášení nebo prohlášení, která nejsou míněna doslovně. 19. bod odůvodnění: Pokud určité vlastnosti, jako je například věk, fyzická nebo duševní slabost nebo důvěřivost, vedou k snadnějšímu ovlivnění spotřebitelů obchodními praktikami nebo propagací produktů a pokud taková praktika může narušit ekonomické chování pouze u těchto spotřebitelů způsobem, který může obchodník rozumně očekávat, je vhodné zajistit přiměřenou ochranu těchto spotřebitelů posuzováním dané praktiky z pohledu průměrného člena této skupiny. SNOP je založena na myšlence, že ačkoli je vhodné chránit před nekalými obchodními praktikami všechny kategorie spotřebitelů, u spotřebitelů, kteří jsou členy jedné ze skupin uvedených v čl. 5 odst. 3, je třeba zajistit vyšší úroveň ochrany než v případě „průměrného spotřebitele“, na nějž se odkazuje v čl. 5 odst. 2.

19. bod odůvodnění blíže objasňuje výklad čl. 5 odst. 3: ačkoli se zdá, že ustanovení čl. 5 odst. 3 kvalifikuje spotřebitele jako zranitelné výhradně z důvodu jejich „duševní nebo fyzické slabosti, věku nebo důvěřivosti“, v 19. bodě odůvodnění je uveden neúplný seznam vlastností, které mohou vést k „snadnějšímu ovlivnění“ spotřebitelů. Například: ·Ve věci týkající se opomenutí podstatných informací ze strany úvěrové instituce se maďarský orgán pro hospodářskou soutěž domníval, že spotřebitele, kterým úvěrové instituce úvěr nepovolí kvůli nedostatečné platební schopnosti, lze snáze ovlivnit zvláštní nabídkou . Zjištění studie Evropské komise týkající se zranitelnosti spotřebitelů na klíčových trzích : Po zhodnocení různých stávajících definic a chápání pojmu „zranitelnost spotřebitelů“ stanoví studie obecnou definici, podle které představuje možnost snadnějšího ovlivnění obchodními praktikami jednu z pěti „dimenzí“ zranitelnosti spotřebitele. Ve studii je „zranitelný spotřebitel“ definován jako: „Spotřebitel, který v důsledku sociálně-demografické situace, znaků chování, osobní situace nebo tržního prostředí: oje více ohrožen negativními výsledky na trhu, omá omezenou schopnost maximalizovat své blaho, omá potíže získat nebo porovnat informace, oje méně schopen nakupovat, vybírat nebo získat vhodné produkty nebo oje snáze ovlivnitelný určitými obchodními praktikami.“ Z hlediska SNOP je poslední z těchto „dimenzí“ nejpodstatnější, jelikož v čl. 5 odst. 3 jsou zranitelní spotřebitelé definováni jako spotřebitelé, kteří jsou „zvlášť zranitelní takovou praktikou nebo produktem, který propaguje (…)“. Většina spotřebitelů vykazuje známky zranitelnosti s ohledem na nejméně jednu dimenzi, zatímco třetina spotřebitelů vykazuje známky zranitelnosti ve více dimenzích. Známky zranitelnosti nevykazuje méně než jedna pětina spotřebitelů, s nimiž byl veden pohovor. Jelikož je zranitelnost spotřebitelů vícerozměrná, platí to i pro dopad osobních vlastností na pravděpodobnost toho, že určitá osoba je jako spotřebitel zranitelná. Vlastnosti, jako je například věk a pohlaví, mohou zranitelnost zvýšit s ohledem na některé dimenze, zatímco v ostatních dimenzích nikoli. 2.6.1Kritéria zranitelnosti uvedená v čl. 5 odst. 3 Slabost (duševní nebo fyzická) zahrnuje smyslové postižení, omezenou schopnost pohybu a jiná zdravotní postižení. Například: ·Italský orgán AGCM považoval reklamu, která klamně prezentovala produkty jako schopné vyléčit závažné onemocnění, za obzvláště nebezpečnou, jelikož mohla vést k tomu, že zranitelní spotřebitelé, například osoby trpící závažným onemocněním, učiní rozhodnutí o obchodní transakci, která by jinak neučinili . V této souvislosti je třeba zmínit, že EU ratifikovala v roce 2010 Úmluvu OSN o právech osob se zdravotním postižením . V prvních závěrečných připomínkách Výboru OSN v říjnu 2015 bylo uvedeno doporučení, aby EU „přijala vhodná opatření s cílem zajistit, že všechny osoby se zdravotním postižením, které byly zbaveny způsobilosti k právům a právním úkonům, mohou vykonávat veškerá práva zakotvená ve smlouvách o Evropské unii a jejích právních předpisech, například (….) práva spotřebitelů (…)“ . Co se týká věku, může být vhodné posoudit danou obchodní praktiku z hlediska spotřebitelů různého věku. Studie Komise týkající se zranitelnosti spotřebitelů zjistila, že věk může být v některých případech příčinou zranitelnosti spotřebitelů. V porovnání se spotřebiteli středního věku (34–44 let) například mladí spotřebitelé (16–24 let): ·přijímají s menší pravděpodobností opatření, pokud se setkají s problémy, ·s větší pravděpodobností služby přeplácejí, jelikož nemohou používat určité platební metody. Ve studii bylo na druhou stranu zjištěno, že starší spotřebitelé (ve věku 65–74 let a 75+) pokládají za obtížnější než spotřebitelé středního věku (33–44 let) porovnání nabídek a výběr obchodních transakcí na klíčových trzích. Starší osoby mohou být s ohledem na určité praktiky zranitelnější vzhledem ke svému věku. Agresivní metody podomního prodeje nemusí ovlivňovat průměrného spotřebitele, pravděpodobně však zastraší určité skupiny spotřebitelů, zejména starší osoby, které mohou výt zranitelnější, pokud jde o prodej pod tlakem. Zjištění studie Evropské komise týkající se on-line reklamy zaměřené na děti : ·Děti mají jednoznačně problém rozpoznat on-line reklamu a bránit se vědomě proti obchodnímu přesvědčování a jejich volba a jednání jsou těmito praktikami ovlivněny. ·Lze jednoznačně zdokumentovat dopady vložených reklam v hrách na vlastní chování. Behaviorální experiment zkoumající dopad vložených reklam v hrách (v tomto případě reklamní hry (advergame)) zjistil, že hraní hry propagující potraviny s vysokým obsahem energie vedlo u dětí k vyššímu příjmu přesnídávek s vysokým obsahem energie v porovnání s dětmi, které hrály hru propagující nepotravinářský výrobek. ·Behaviorální experiment zkoumající účinek pobídek k nákupům v aplikacích v hrách zjistil, že tyto pobídky ovlivňují spotřebitelské chování dětí, a řada dětí uvedla, že zakoupily další funkce, aniž si plně uvědomily, že to stojí peníze. Mnoho dětí pokládá za obtížné rozhodnout se, jsou-li vybízeny k nákupům v aplikacích. ·Zranitelnost dětí závisí na řadě faktorů, včetně sdělovacího prostředku, v němž je reklama obsažena. Děti s větší pravděpodobností rozumí obchodnímu záměru reklamy uváděné v televizi než reklamy v on-line hrách. V porovnání s přímější reklamou děti rovněž s menší pravděpodobnosti postřehnou obchodní záměr „vložených reklam“ a rozumí tomuto záměru. Podle čl. 5 odst. 3 SNOP požívají děti zvláštní ochrany v důsledku zákazu přímého nabádání stanoveného v příloze I bodu 28 SNOP. Tento zákaz, který zahrnuje vyvíjení tlaku na děti, aby přímo koupily určitý produkt, nebo aby přesvědčily své rodiče, aby jim je koupili („pester power“), je projednán v oddíle 4.6. Jak je uvedeno v oddíle 2.5 týkajícím se průměrného spotřebitele, schopnost dětí porozumět on-line a off-line reklamě se u jednotlivých dětí velmi liší a závisí na jejich věku a vyspělosti. Podle SNOP to lze do jisté míry zohlednit, jelikož čl. 5 odst. 3 umožňuje posoudit obchodní praktiku z pohledu průměrného člena určité věkové skupiny. Mladiství představují další kategorii spotřebitelů, na něž se často zaměřují nepoctiví obchodníci. Propagace produktů, které jsou obzvláště přitažlivé pro mladistvé, může využívat jejich nedostatečnou pozornost či uvážlivost, jakož i jejich rizikové chování v důsledku jejich nezralosti a důvěřivosti. Například: ·Mladiství budou brát pravděpodobně více doslovně reklamu na služby mobilních telefonů, která sděluje, že přihlášením se k určitému věrnostnímu programu lze snadno získat a udržet si přátele. Podle okolností lze toto zohlednit na základě čl. 5 odst. 3 SNOP.

Pojem „důvěřivost“ se vztahuje na skupiny spotřebitelů, kteří mohou snáze uvěřit určitým tvrzením. Tento pojem je neutrální a podmíněný okolnostmi, takže cílem je chránit členy určité skupiny, kteří jsou z jakéhokoli důvodu obzvláště přístupní vlivu určité obchodní praktiky. Za člena této skupiny lze považovat kteréhokoli spotřebitele. Studie týkající se zranitelnosti spotřebitelů zjistila, že osoby, které neuspěly v testu důvěřivosti, mají s větší pravděpodobností než ostatní problém vybrat si určitou nabídku. Osoby, které se považují za důvěřivé, si navíc s menší pravděpodobností stěžují v případě, že se setkají s problémy, a považují se s větší pravděpodobností za zranitelné jakožto spotřebitelé. Například: ·Obchodník inzeroval prodej sáčků s cukrovinkami a uváděl, že za každý prodaný sáček zasadí jeden strom. Obchodník však již souhlasil s vysazením určitého počtu stromů, a to bez ohledu na počet prodaných sáčků s cukrovinkami. Finský obchodní soud potvrdil rozhodnutí veřejného ochránce práv spotřebitelů, že toto tvrzení využilo důvěřivosti spotřebitelů, kteří se zajímají o životní prostředí . 2.6.2Požadavek na „předvídatelnost“ Kritéria týkající se „zranitelného spotřebitele“ se použijí v případě, že obchodní praktika narušuje ekonomické chování skupiny spotřebitelů, kteří jsou obzvláště zranitelní, „způsobem, který může obchodník rozumně očekávat“. Například: ·On-line hry nebo aplikace, které budou pravděpodobně zajímavé pro děti nebo mladistvé jako zranitelnou skupinu, nejsou obvykle zaměřeny výhradně na děti. Hry mohou být ve skutečnosti velmi oblíbené i u dospělých, ačkoli často používají komiksy nebo jiné prvky, které obvykle přitahují děti či mladistvé. Kritéria týkající se „předvídatelnosti“ se stávají důležitými tehdy, je-li třeba zjistit, zda mohl daný obchodník rozumně očekávat, že tato praktika přiláká zejména zranitelné skupiny . Toto kritérium přidává při posuzování obchodní praktiky ve vztahu k zranitelným spotřebitelům prvek přiměřenosti. Cílem je pokládat obchodníky za odpovědné pouze tehdy, mohl-li obchodník rozumně očekávat negativní dopad určité obchodní praktiky na kategorii zranitelných spotřebitelů. To znamená, že při posuzování toho, zda bude mít praktika nepřiměřený dopad na určitou jednoznačně vymezitelnou skupinu spotřebitelů, a při přijímání opatření k zmírnění tohoto dopadu se od obchodníků nevyžaduje více, než co je přiměřené. Obchodní praktika se proto pravděpodobně nebude považovat za klamavou, pokud někteří spotřebitelé mohou být kvůli své mimořádné naivitě nebo nevědomosti uvedeni v omyl nebo mohou jednat jinak neracionálně v reakci i na tu nejpoctivější obchodní praktiku. Například: ·Může existovat několik málo spotřebitelů, kteří věří, že „boloňské špagety“ jsou skutečně vyrobeny v Boloni nebo „yorkshirský pudink“ v Yorkshiru. Obchodníci však nebudou pokládáni za odpovědné s ohledem na každý myslitelný výklad jejich obchodní praktiky ze strany určitých spotřebitelů nebo s ohledem na jednání určitých spotřebitelů v reakci na jejich obchodní praktiku. 2.7Výzva ke koupi – pojem Čl. 2 písm. i) „výzvou ke koupi“ [se rozumí] obchodní komunikace, která uvádí základní znaky produktu a cenu způsobem vhodným pro použitý typ obchodní komunikace, a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi. V případě „výzvy ke koupi“ se v čl. 7 odst. 4 SNOP považují určité informace za „závažné“. To znamená, že obchodníci musí spotřebitelům tyto informace poskytnout, nejsou-li patrné ze souvislosti.

Požadavek týkající se „hlavních znaků produktu“ platí vždy, pokud existuje slovní nebo vizuální odkaz na produkt. Odlišný výklad by mohl obchodníky podněcovat k poskytování neurčitých popisů produktů nebo k vynechávání informací v obchodních nabídkách s cílem obejít požadavky na informace stanovené v čl. 7 odst. 4 SNOP. Poslední část definice v čl. 2 písm. i) („a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi“) nevyžaduje, aby obchodní komunikace poskytla spotřebiteli mechanismus k uskutečnění koupě (např. telefonní číslo nebo kupón). To znamená, že informace uvedené v reklamě na daný produkt musí být dostačující, aby mohl spotřebitel učinit rozhodnutí o koupi určitého produktu za danou cenu. Ve věci Ving Sverige Soudní dvůr konstatoval: „Z toho plyne, že k tomu, aby mohla být obchodní komunikace kvalifikována jakožto výzva ke koupi, není nutné, aby obsahovala i konkrétní prostředek koupě produktu nebo aby se vyskytovala v blízkosti nebo v rámci takového prostředku“. Výzva ke koupi je užší pojem než reklama, a ne všechna obchodní sdělení se považují za výzvu ke koupi ve smyslu čl. 2 písm. i). Výzva ke koupi je však širší pojem než předsmluvní informace. Zatímco se požadavky na předsmluvní informace vztahují na informace, které je nutno poskytnout před tím, než spotřebitel uzavře smlouvu, výzva ke koupi nutně neznamená, že dalším krokem spotřebitele je uzavření smlouvy s obchodníkem. Například: ·Rozhlasová reklama, které obsahuje hlavní znaky produktu a cenu, představuje výzvu za koupi, obvykle se však nebude