Lhůta pro provedení směrnice do vnitrostátního práva byla stanovena do 1. ledna 2012. Vnitrostátní opatření k provedení směrnice oznámily Komisi všechny členské státy. Od roku 2012 nebyly nahlášeny žádné změny vnitrostátních prováděcích právních předpisů členských států.

Článek 4 zavádí povinnost mít odpovídající pojištění, která je uložena majitelům lodí:

a) jejichž loď pluje pod vlajkou členského státu;

b) jejichž loď vplouvá do přístavu pod jurisdikcí členského státu a

c) jejichž loď pluje v teritoriálních vodách členského státu, pokud se příslušný členský stát rozhodl zařadit tento provoz do oblasti působnosti směrnice, aniž by byla dotčena pravidla mezinárodního práva týkající se pokojného proplutí.

Směrnice rovněž stanoví, že pojištění musí pokrývat námořní nároky podléhající omezení podle úmluvy z roku 1996. Výše pojištění pro každou loď v případě pojistné události se rovná příslušné maximální částce pro omezení odpovědnosti podle úmluvy z roku 1996.

Členské státy jakožto státy vlajky a přístavní státy musí vyžadovat, aby majitelé lodí dodržovali příslušnou povinnost podle směrnice. Za účelem uplatňování povinností podle článku 4 směrnice určily všechny členské státy příslušné vnitrostátní orgány.

Co se však týká uplatňování státem vlajky, pouze několik málo členských států uvedlo, že se bude ověřovat platnost příslušného dokladu o pojištění, zejména kontrolovat a ověřovat dodržování požadavku na pojištění odpovědnosti. Rovněž s ohledem na státní přístavní inspekci neposkytly všechny členské státy informace o tom, jak se ověřuje adekvátnost dokladu o pojištění u lodí plujících pod cizí vlajkou, které vplouvají do jejich přístavů. Pouze omezený počet členských států Komisi oznámil, že se platnost dokladu o pojištění ověřuje během státních přístavních inspekcí, a to zejména co se týká pojištění odpovědnosti.

Pokud jde o možnost vyžadovat pojištění u lodí plujících v teritoriálních vodách členských států, několik členských států uvedlo, že tento požadavek provedlo do vnitrostátních právních předpisů. Komise však nezískala dostatečné informace, aby bylo možno zjistit, jak členské státy tento požadavek uplatňují.

4.3 Inspekce a dodržování směrnice prostřednictvím státní přístavní inspekce (článek 5)

Článek 5 směrnice stanoví, že lodě vplouvající do přístavů členského státu, které plují pod vlajkou jiného členského státu, musí mít pojištění pro námořní nároky v souladu s článkem 4 směrnice. Členské státy plní své povinnosti jako přístavní státy podle směrnice prostřednictvím státních přístavních inspekcí prováděných v rámci směrnice 2009/16/ES.

Ačkoli plavidla podléhající státní přístavní inspekci nejsou předmětem kontroly na základě statusu pojištění, inspekce lodi prováděná přístavním státem v souladu se směrnicí 2009/16/ES musí zahrnovat ověření, zda se na palubě lodi nachází doklad o pojištění v souladu s článkem 6 směrnice. Ověření dokladu o pojištění je součástí státní přístavní inspekce podle přílohy IV bodu 41 směrnice 2009/16/ES. V databázi THETIS nelze informace o státní přístavní inspekci zaznamenat, není-li vykázáno ověření existence dokladu o pojištění. K zaznamenávání nedostatků v členských státech podle směrnice byl v databázi THETIS vytvořen zvláštní modul („THETIS-I“), jenž funguje od 1. července 2013. Ačkoliv inspekci nejsou podrobena všechna plavidla při každé návštěvě, systematické pokrytí inspekcemi zajištěné režimem státních přístavních inspekcí v EU znamená, že každé jednotlivé plavidlo vplouvající do přístavů EU je zkontrolováno v průměru co jedenáct měsíců.

Řada členských států mimoto uvedla, že se od lodí vplouvajících do jejich přístavů vyžaduje hlášení pojištění před vstupem, přičemž se používá především systém Unie pro výměnu informací na moři (SafeSeaNet, (dále jen „SSN“)). Požadavky na hlášení před vstupem jsou užitečné při cílených inspekcích plavidel a přispívají k účinnějšímu a racionálnějšímu uplatňování směrnice. Je nutno uvést, že podle čl. 16 odst. 1 písm. d) směrnice 2002/59/ES by lodě, které neohlásily nebo nemají osvědčení o pojištění nebo osvědčení o finančních zárukách podle jakýchkoliv právních předpisů Unie a mezinárodních pravidel, měly být oznámeny dotčeným pobřežním stanicím umístěným podél plánované trasy lodě v ostatních členských státech.

Komise důrazně podporuje tento postup, jenž slouží i cílům této směrnice, jak se uvádí v posouzení dopadu připojeném k návrhu Komise týkajícím se směrnice o občanskoprávní odpovědnosti a finančních zárukách majitelů lodi, jenž vedl k přijetí směrnice.

Hlášení pojištění před vstupem ve spojení s případným zjednodušením podávání zpráv, jež umožňuje systém SSN, se může ukázat jako účinný způsob odstranění nejistoty, pokud jde o odpovědnost majitelů lodí a dostupnost náhrady škody v případě, potřebuje-li loď pomoc ve vodách EU či v jejich blízkosti. Využití systému SSN k získání a sdílení informací o pojistném krytí lodí vplouvajících do přístavů EU může být obzvláště užitečné pro příslušné vnitrostátní orgány, které posuzují možnost přijetí lodi potřebující pomoc v útočišti.

V případě nedodržení směrnice ze strany lodi vplouvající do přístavu jednoho členského státu, která pluje pod vlajkou jiného státu, konkrétně neexistence odpovídajícího pojistného krytí, je možné loď v souladu se směrnicí 2009/16/ES zadržet. Ustanovení čl. 5 odst. 2 směrnice mimoto stanoví další nástroj doplňující nástroje, jež se předpokládají ve směrnici 2009/16/ES. Tento nástroj, jehož použití je ponecháno na uvážení členských států, předpokládá vyhoštění nevyhovujících lodí z přístavu členského státu se současným oznámením Komisi, ostatním členským státům a příslušnému státu vlajky, což má za následek odmítnutí vstupu dotyčné lodi do přístavů ostatních členských států. Oznámení se zasílá prostřednictvím systému SSN, pomocí vzoru „hlášení o incidentu“, který byl za tímto účelem vypracován. Většina členských států zavedla ve svých vnitrostátních právních předpisech možnost vyhoštění; vyhoštění lodí je však v EU velmi ojedinělé.

4.4 Doklad o pojištění (článek 6)

Článek 6 směrnice stanoví minimální požadavky, které musí být splněny za účelem prokázání existence odpovídajícího pojištění na palubě lodi v souladu s článkem 4. Těžištěm při ověřování pojištění je posouzení minimálního formálního obsahu dokladu, jak je stanoveno v článku 6 směrnice. Kontroly pravosti dokladu a posouzení limitů odpovědnosti podle úmluvy z roku 1996 jsou v členských státech méně běžné. Omezený počet členských států zavedl (jak se zdá) vnitrostátní pokyny týkající se ověřování pojištění.

Důležitou otázkou, s ohledem na niž se přístupy členských států liší, je přijímání dokladů o pojištění v elektronické podobě v praxi – především během státní přístavní inspekce. Je důležité uvést, že odvětví pojišťovnictví používá (téměř výhradně) elektronické doklady (např. osvědčení pro vstup do P&I) a organizace IMO schválila „Pokyny k používání elektronických dokladů“ v lodní dopravě, jež mohou být vhodné i pro ověřování pojištění. Elektronické verze dokladů vykazují zvláštní vlastnosti a jsou zavedeny postupy umožňující kontrolu jejich pravosti a následné ověření. Aby bylo zajištěno, že používání elektronických dokladů pro účely této směrnice je akceptováno a je dostupné ve všech členských státech, je třeba tuto otázku blíže uvážit.

4.5 Sankce za nesoulad u vlastních lodí (článek 7)

Za účelem uplatňování požadavků podle článku 4 směrnice státem vlajky zavádí článek 7 systém sankcí za porušení vnitrostátních ustanovení přijatých v této oblasti. Vnitrostátní sankce zavedené podle tohoto ustanovení musí být účinné, přiměřené a odrazující. Na základě posouzení vnitrostátních prováděcích opatření, která byla oznámena Komisi, a odpovědí členských států poskytnutých v rámci šetření agentury EMSA se výklad tohoto požadavku podle směrnice mezi jednotlivými členskými státy liší, zejména co se týká odpovídající výše finančních sankcí. Nebyly oznámeny žádné případy uložení sankcí za nedodržování směrnice ze strany lodí plujících pod vlajkou členského státu na základě tohoto ustanovení.