Reformní balíček šesti právních aktů posílil i nápravnou složku Paktu o stabilitě a růstu, a to tak, že do praxe uvedl kritérium dluhu podle Smlouvy, čímž posunul zaměření od vyvarování se nadměrných schodků k zajišťování udržitelného vývoje dluhu.

Architektura hospodářské a měnové unie, jež byla zavedena Maastrichtskou smlouvou v roce 1992, je jedinečná. Kombinuje jednotnou měnovou politiku, která sleduje cíl cenové stability, s decentralizovanými fiskálními a hospodářskými politikami spadajícími do pravomoci členských států. Maastrichtská smlouva uznala potřebu řádných fiskálních politik a koordinace hospodářských politik, aby bylo možné účinně provádět jednotnou měnovou politiku a zajistit stabilní a úspěšné euro s ohledem na potenciální rizika vedlejších účinků mezi jednotlivými členskými státy a možné chování ve stylu černého pasažérství vedoucí k nadměrným schodkům veřejných financí a nadměrné míře zadlužení. Ty by znamenaly ohrožení cenové stability a v konečném důsledku by mohla být centrální banka nucena k tomu, aby měnové politiky využívala k financování rozpočtových schodků.

Je třeba důkladně uvážit, jaké důsledky mají převládající hospodářské podmínky pro rámec pro správu ekonomických záležitostí. Zaprvé je třeba pečlivě posoudit, zda má daný vývoj dopad na rizika týkající se udržitelnosti dluhu. Z některých nedávných zkušeností vyplývá, že nálady na trzích se mohou prudce měnit a mohou vést k náhlým změnám úrokových sazeb. To by mohlo i při nezměněných základních ekonomických veličinách znamenat nárůst daňového zatížení, zejména u vysoce zadlužených zemí, a ohrozit udržitelnost dluhu těchto zemí. Toto riziko je pravděpodobně ještě vážnější v měnové unii, v níž vlády s velmi rozdílnými mírami zadlužení sdílejí stejnou měnu a centrální banka nemůže ve vztahu k vládám fungovat jako věřitel poslední instance. Potvrzuje se tím nutnost klást trvale důraz na zajištění udržitelnosti dluhu. Jelikož měnová politika je stále více omezována efektivní dolní hranicí úrokových sazeb, je třeba zároveň posoudit, jakou úlohu by měly hrát fiskální a hospodářské politiky při makroekonomické stabilizaci. Vnitrostátní fiskální politiky mají kromě toho také vliv na fungování finančních trhů a vzájemně se ovlivňují s měnovými politikami, zejména vzhledem k úloze státních dluhopisů jako referenčních bezpečných aktiv a možnému dopadu v případě relativního nedostatku bezpečných aktiv. V neposlední řadě je třeba zmínit rizika spojená s klimatem a jejich důsledky pro stabilitu finančních trhů a veřejné finance, které v rámci procesů dohledu v EU rovněž nabývají na významu.

Tato četná pravidla nevedou vždy ke stejnému závěru, pokud jde o plnění požadavků, a je tedy nutné uchýlit se k použití ekonomického úsudku. Rámec navíc do značné míry spoléhá na různé proměnné, které nejsou přímo pozorovatelné a jsou často revidovány (jedná se např. o mezeru výstupu a strukturální saldo), což ztěžuje poskytování stabilních politických pokynů. Vyšší stupeň propracovanosti Paktu o stabilitě a růstu má zajistit, aby se rámec mohl lépe přizpůsobit měnícím se hospodářským podmínkám, ale tato propracovanost zároveň vedla k tomu, že tento rámec je složitější a méně transparentní, zejména pokud jde o preventivní složku. To má za následek menší ztotožnění se s pravidly a omezení komunikace a politické podpory. Komise tyto nedostatky do určité míry řeší výraznějším zaměřením na výdajové kritérium, které poskytuje stabilnější a operativnější politické vodítko a soustředí se na rozpočtové položky přímo pod kontrolou vlády.

Celkově však stávající fiskální rámec nezabránil snížení úrovně veřejných investic v obdobích fiskální konsolidace, ani nevedl k tomu, aby veřejné finance více podporovaly růst. Odráží to zejména záměrná politická rozhodnutí v členských státech. Neexistují totiž jasné důkazy o tom, že investicím skutečně bránila fiskální pravidla. Zahájením uplatňování investiční doložky v letech 2015 a 2016 měla být posílena prorůstová orientace Paktu o stabilitě a růstu prostřednictvím ochrany investic v obdobích hospodářského poklesu, ale nezdá se, že by tento krok měl na veřejné investice významný pozitivní dopad. Zejména zaměření na ochranu investic v konkrétní situaci hlubokého hospodářského poklesu znamenalo obecně možnost jen omezeného použití uvedené doložky. Obdobná je situace i v případě doložky o strukturálních reformách, jež byla dosud použita pětkrát a zaznamenala jen poměrně malý úspěch, pokud jde o podporu reforem, jež mají zlepšit kvalitu veřejných financí a/nebo zvýšit potenciální růst.

Zásadní úloha veřejných investic při zajišťování veřejných statků a podpoře udržitelných veřejných financí je ve fiskálním rámci EU jasně uznána. Zaprvé, v čl. 126 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie se stanoví, že zvažuje-li Komise, zda má členský stát nadměrný schodek, přihlíží k veřejným investičním výdajům. Zadruhé, Pakt o stabilitě a růstu uznává svým názvem i obsahem nutnost posuzovat celkovou kvalitu veřejných financí z hlediska prorůstové povahy systému zdanění a veřejných výdajů. Zatřetí, definice střednědobého rozpočtového cíle odkazuje na volnější nakládání s rozpočtem, a především potřeby veřejných investic. Tyto aspekty vedly k tomu, že do fiskálního rámce byla zahrnuta ustanovení, která se snaží chránit úroveň veřejných investic v obdobích hospodářského poklesu a podněcovat k provádění strukturálních reforem, jež přispívají k udržitelným veřejným financím, a to mimo jiné zvýšením potenciálního růstu.

Za těchto okolností a vzhledem k tomu, že neexistuje centrální fiskální kapacita se stabilizačními prvky, zůstává schopnost řídit orientaci fiskální politiky eurozóny jako celku omezená. To zmenšuje prostor pro to, aby se v případě rozsáhlých otřesů, které nejsou vyvolány politikou, fiskální politika podílela na makroekonomické stabilizaci na úrovni eurozóny jako celku. Makroekonomická stabilizace v eurozóně proto kromě vnitrostátních fiskálních a hospodářských politik závisí i nadále zejména na měnové politice, což si v době, kdy se měnová politika blíží efektivní dolní hranici, zaslouží zvláštní pozornost. Zavedení fiskální stabilizační kapacity pro eurozónu, která by doplňovala vnitrostátní fiskální politiky, by umožnilo, aby měnová politika byla efektivnější a měla méně vedlejších účinků.

Fiskální politiky členských států však zůstaly z velké části procyklické. Fiskální politika byla procyklická již v polovině prvního desetiletí 21. století, tedy v hospodářsky obzvláště příznivém období, a do značné míry zůstala procyklická i během krize, neboť konsolidace probíhala v kontextu zvýšeného tržního tlaku v období poznamenaném velmi nízkým růstem či dokonce útlumem hospodářské činnosti. Ačkoli reformovaný fiskální rámec umožňoval, aby mohly působit automatické stabilizátory, jejich účinek byl kompenzován diskrečními konsolidačními opatřeními, jež byla nezbytná pro korekci neudržitelných pozic v kontextu zvýšeného tržního tlaku. To přispělo ke slabé hospodářské výkonnosti a výkonnosti v oblasti zaměstnanosti v tomto období, i když cílem bylo zajistit udržitelnost vývoje veřejných financí a obnovit důvěru na trzích. Fiskální konsolidace se zastavila v roce 2014, kdy byla v eurozóně stále záporná mezera výstupu. Celková orientace fiskální politiky v eurozóně však byla i nadále obecně neutrální, ačkoli se mezera výstupu v eurozóně dostala do roku 2017 do kladných hodnot. Dalším aspektem bylo i rozložení orientace fiskální politiky v jednotlivých členských státech, jež nebylo s ohledem na jejich konkrétní potřeby v oblasti udržitelnosti a stabilizace vhodné. Navzdory posílení preventivní složky tak mnohé členské státy nevyužily příznivějších hospodářských podmínek k vytvoření proticyklických rezerv.

Míra zadlužení některých členských států se ve skutečnosti nadále zvyšovala nebo se v nejlepším případě stabilizovala. Vedlo to k větším rozdílům, pokud jde o míru zadlužení v EU. Některé vysoce zadlužené členské státy mají stále schodky, které neposkytují dostatečnou bezpečnostní rezervu k dosažení referenční hodnoty ve výši 3 % HDP, a to i přes příznivé hospodářské podmínky. Nadále zdaleka neplní ani své střednědobé rozpočtové cíle.

Míra zadlužení v EU a v eurozóně se poté, co se mezi lety 2009 a 2014 zvýšila na téměř 90 % HDP, začala v roce 2015 snižovat, a to díky nižším primárním schodkům / vyšším přebytkům, výraznějšímu hospodářskému růstu a historicky nízkým úrokovým sazbám u veřejného dluhu. Komise celkově odhaduje, že poměr dluhu k HDP bude i nadále stejně jako v posledních letech klesat a v roce 2020 se sníží přibližně na 79 %, což je výrazně nižší hodnota než v případě USA nebo Japonska (přibližně 114 %, resp. 237 %). Dynamika dluhu se nicméně od hospodářské a finanční krize v jednotlivých členských státech značně liší. Odráží to velké rozdíly v tempu fiskální konsolidace a hospodářského růstu, jakož i ve fiskálních nákladech jednotlivých zemí v souvislosti s podpůrnými opatřeními pro bankovní sektor. Míra veřejného zadlužení je nyní (opět) nižší než 60 % HDP přibližně v polovině členských států, ale zůstává na úrovni zhruba 100 % HDP či tuto úroveň (značně) překračuje v některých jiných státech, na něž připadá velký podíl na HDP eurozóny.

Postup při makroekonomické nerovnováze byl úspěšnější při snižování schodků běžného účtu než při snižování přetrvávajících a velkých přebytků běžného účtu. Politická opatření byla obzvlášť naléhavě potřebná v členských státech, které vykazují vysoké schodky běžného účtu a úbytky konkurenceschopnosti, a to vzhledem k obavám o udržitelnost jejich vnějšího zadlužení a souvisejícím rizikům týkajícím se solventnosti, které jsou znepokojující zejména v kombinaci se setrvalými ztrátami nákladové konkurenceschopnosti a setrvalými ztrátami podílů na světovém vývozu. Postup při makroekonomické nerovnováze však nebyl s to podpořit korekci velkých a přetrvávajících přebytků běžného účtu, což nelze plně vysvětlit základními ekonomickými veličinami. Vysoké a trvalé přebytky běžného účtu, ačkoli nevytvářejí bezprostřední rizika pro národní hospodářskou stabilitu, mohou ovlivnit řádné fungování eurozóny. Jejich korekce by pomohla zvýšit reálný HDP v dotčených členských státech a měla by vyvolat pozitivní vedlejší účinky na zbytek eurozóny. A konečně vzhledem k tomu, že postup při makroekonomické nerovnováze byl zaveden v situaci, kdy nerovnováha a nadměrná nerovnováha již byly v mnoha členských státech přítomny, jeho účinnost při prevenci hromadění nových nerovnováh, slabých míst a rizik je ještě třeba otestovat. To vyžaduje včasné zjištění nově se objevujících nerovnováh, aby bylo možné přijmout vhodná preventivní politická opatření.

Postup při makroekonomické nerovnováze rozšířil rozsah rámce dohledu mimo fiskální politiky tak, aby zahrnoval i jiné potenciální zdroje makroekonomické nerovnováhy, které byly dříve zanedbávány. To zahrnovalo mimo jiné větší zaměření na makrostrukturální a makrofinanční problémy související s makroekonomickou stabilitou, kupříkladu vnější nerovnováhy, produktivitu, konkurenceschopnost, trh s bydlením a zadluženost soukromého sektoru. V rámci postupu při makroekonomické nerovnováze se nadto analyzuje rovněž vývoj veřejných financí, zejména veřejný dluh, a to vzhledem k jeho významu pro celkovou makroekonomickou stabilitu. V tomto ohledu postup při makroekonomické nerovnováze doplnil další nástroje dohledu a poskytl základ pro upřednostnění politik, na něž se Pakt o stabilitě a růstu nevztahuje, ale které mají význam pro řádný vývoj veřejných financí. Analytický základ pro zjištění nerovnováhy byl posílen a byly zavedeny postupy pro sledování hospodářského vývoje a politických opatření. I když rozsah dohledu v rámci postupu při makroekonomické nerovnováze zůstal zakotven v aspektech souvisejících s makroekonomickou stabilitou, byl rovněž postupně rozšiřován tak, aby zohlednil širší důsledky související s přizpůsobením, kupříkladu důsledky ovlivňující vývoj zaměstnanosti a sociální situace.

Od svého vzniku v roce 2011 v podobě balíčku šesti právních aktů týkajících se správy ekonomických záležitostí se evropský semestr stal zavedeným rámcem pro koordinaci hospodářských politik. Jeho cílem je poskytnout integrovaný přístup kombinováním různých složek, tj. fiskální, strukturální a finanční politiky, v oblasti dohledu nad hospodářskými politikami, a to na základě společného harmonogramu a rámce ročního cyklu dohledu. Za tímto účelem jsou v rámci evropského semestru uspořádány klíčové kroky při provádění Paktu o stabilitě a růstu a postupu při makroekonomické nerovnováze, co do načasování i případně co do podávání zpráv a sledování. Toto vytyčení trasy pomáhá zajistit, aby členské státy využívaly integrovaného přístupu, pokud jde o hospodářské politiky.

U mechanismů řízení napříč institucemi zapojenými do makroekonomických ozdravných programů – Komise ve spolupráci s Evropskou centrální bankou a případně i Mezinárodním měnovým fondem – poskytuje rámec určitou flexibilitu, pokud jde o to, jak jsou tyto mechanismy prováděny v praxi, s tou výhradou, že by měly být plně dodrženy všechny konkrétně přidělené role. Mechanismy řízení celkově fungovaly dobře.

Stávající rámec dohledu a jeho provádění dále nezajistily dostatečnou diferenciaci mezi členskými státy, které mají výrazně odlišné fiskální pozice, rizika pro udržitelnost či jiné zranitelnosti. Další oblastí zlepšení je interakce mezi fiskálními pravidly Unie a vnitrostátními fiskálními rámci.

Fiskální rámec (který zahrnuje sekundární právní předpisy a další dokumenty, které poskytují více podrobností a transparentnosti ohledně toho, jak se dohled provádí v praxi) se stal nadměrně složitým. Tato složitost vyplývá z toho, že rámec sleduje více cílů a musí zohlednit širokou škálu vyvíjejících se okolností, též s využitím flexibility, a to v souvislosti s rozdílnými názory členských států. Odráží se ve velmi podrobné kodifikaci, která zahrnuje několik operačních ukazatelů, z nichž je určitý počet nepozorovatelný a často revidovaný, jakož i v rozmanitých únikových doložkách. V důsledku toho se fiskální pravidla stala méně transparentními, což brání předvídatelnosti, komunikaci a politické podpoře.

Další nerovnováhy nahromaděné během hospodářské krize ustupují, ale v mnoha případech jen pomalu. Postup při makroekonomické nerovnováze byl úspěšnější při snižování schodků běžného účtu než při snižování přetrvávajících a velkých přebytků běžného účtu. I když to lze vysvětlit naléhavější potřebou korigovat velké schodky běžného účtu vzhledem k obavám o udržitelnost, setrvalými přebytky běžného účtu může být rovněž dotčeno hladké fungování eurozóny. Tažná síla politických doporučení není optimální a časem postupně klesá, neboť dynamika reforem polevila. Ačkoli interakce mezi jednotlivými složkami dohledu byla adekvátní, existuje navíc další prostor pro jejich lepší souhru. Nejsou dostatečně zohledněny důležité vazby mezi jednotlivými nástroji dohledu, zejména pokud jsou otázky udržitelnosti veřejného dluhu neoddělitelně spjaty s širší makroekonomickou nerovnováhou nebo s nízkým růstovým potenciálem.

V neposlední řadě je nutno zvážit, zda je třeba, aby rámec dohledu přispíval k řešení současných i budoucích naléhavých ekonomických, demografických a environmentálních problémů. V současné době je jednou z hlavních ekonomických výzev skutečnost, že růst může zůstat nízký po delší dobu, dokud nebudou přijata politická opatření na podporu potenciálního růstu. S již tak velmi expanzivní měnovou politikou je důležité zvážit, zda a jak by fiskální a strukturální politiky členských států mohly přispět k souboru opatření v eurozóně a ke zvýšení potenciálního růstu a také jakou úlohu by v tomto ohledu mohl hrát rámec EU pro správu ekonomických záležitostí. Dále je třeba zvážit, do jaké míry může rámec podpořit potřeby v oblasti hospodářské, environmentální a sociální politiky v souvislosti s přechodem ke klimaticky neutrálnímu, účinně využívajícímu zdroje a digitálnímu evropskému hospodářství tím, že bude doplňovat klíčovou úlohu regulačního prostředí a strukturálních reforem.

3.Otázky k veřejné diskusi

Na základě dosavadních zkušeností s právními předpisy lze nastolit řadu otázek pro veřejnou diskusi:

Jak lze rámec zlepšit tak, aby zajišťoval udržitelné veřejné finance ve všech členských státech a pomáhal odstranit stávající makroekonomickou nerovnováhu a bránit vzniku nových případů této nerovnováhy? S ohledem na zkušenosti je klíčové zajistit efektivní plnění cílů spočívajících v zajištění udržitelného stavu veřejných financí a zabránění vzniku makroekonomické nerovnováhy. Účinná koordinace hospodářských politik a dohled jsou základním kamenem pro zajištění odolnosti v EU a hospodářské a měnové unii s ohledem na možné negativní vedlejší účinky plynoucí z vytváření neudržitelných pozic. Ačkoli došlo k celkovému pokroku, pokud jde o udržitelnost dluhu a nápravu makroekonomické nerovnováhy, tento pokrok nebyl vždy dostačující, přičemž mezi členskými státy existují velké rozdíly. Proto musí účinný rámec zajistit udržitelnost veřejného dluhu, a to včetně situací, kdy je to absolutně nezbytné, a předcházení makroekonomické nerovnováze a její nápravu. V této souvislosti je třeba zohlednit rizika spojená se změnou klimatu.

Jak zajistit odpovědné fiskální politiky, které zaručují dlouhodobou udržitelnost a zároveň umožní krátkodobou stabilizaci? Pokyny v oblasti fiskální politiky podporují členské státy při zajišťování dlouhodobé udržitelnosti veřejných financí a při provádění proticyklických fiskálních politik, které mají přispívat k lepší makroekonomické stabilizaci v dobrých i špatných časech. Ačkoli by účinný rámec měl být v dobrých i špatných časech proticyklický, nebylo to často v praxi naplněno. Vhodné fiskální úsilí a snížení dluhu v dobrých ekonomických časech pomáhá vytvořit prostor pro to, aby se ve špatných časech využívala fiskální politika. Pomoc je v tomto ohledu ukotvena ve vhodném střednědobém politickém plánování, pokud jde o fiskální cíle i strukturální reformy na podporu produktivity a investic, a ve vhodné politice.

Jaká je vhodná úloha rámce EU pro dohled při podněcování členských států k provádění klíčových reforem a investic, které jsou nezbytné k tomu, aby pomohly řešit současné i budoucí hospodářské, sociální a environmentální problémy, při uchování záruk proti rizikům pro udržitelnost dluhu? Rámec by měl být v souladu s dnešními a budoucími výzvami. Je třeba diskutovat o tom, jaká je vhodná úloha rámce EU pro dohled, má-li podporovat složení veřejných financí přispívající k udržitelnému růstu a napomáhat k tomu, aby členské státy zachovaly odpovídající úroveň investic. Zejména budou zapotřebí významné investice, aby byly splněny širší ambice Zelené dohody pro Evropu. To vyvolává otázku, do jaké míry může fiskální rámec podpořit reformy a investice, včetně investic do lidského kapitálu a dovedností, které jsou potřebné pro přechod ke klimaticky neutrální a konkurenceschopné ekonomice účinně využívající zdroje, odpovídající digitálnímu věku, a to způsobem, který nikoho neopomene. To zahrnuje opětovné posouzení vhodnosti stávajících doložek flexibility z hlediska jejich rozsahu a způsobilosti, aby se usnadnil správný druh a úroveň investic při zachování udržitelnosti dluhu. Navíc by měla být uvážena úloha fiskálního rámce ve větším zohledňování ekologických důrazů ve vnitrostátních rozpočtech.

Jak lze zjednodušit rámec EU a zvýšit transparentnost jeho provádění? Jelikož stávající rámec pro fiskální dohled zahrnuje prvky flexibility a prostoru pro uvážení prostřednictvím složitého souboru ustanovení přijatých v souvislosti s nedostatkem důvěry mezi klíčovými zúčastněnými stranami, je třeba účinně, objektivně a transparentně uplatňovat ekonomický úsudek v rámci založeném na pravidlech. To zahrnuje například zvážení toho, zda by jasné zaměření na závažné politické chyby, jak je stanoveno ve Smlouvě, založené na jasně vymezených cílech a cílech operačních politik mohlo přispět k účinnému provádění rámce dohledu. Jednodušší rámec a provádění by mohly přispět k většímu ztotožnění se s požadavky, lepší komunikaci a nižším politickým nákladům na prosazování a dodržování předpisů.

Jak může rámec zajistit účinné prosazování? Jaká by měla být úloha peněžitých sankcí, reputačních nákladů a pozitivních pobídek? Je třeba pečlivě zvážit patřičnou rovnováhu mezi peněžitými sankcemi a nástroji pobízejícími k makroekonomické stabilitě a udržitelnému růstu, jako je rozpočtový nástroj pro konvergenci a konkurenceschopnost nebo nástroj pro konvergenci a reformy, jako prvek zajišťující účinné provádění rámce.

Existuje prostor pro posílení vnitrostátních fiskálních rámců a zlepšení jejich interakce s fiskálním rámcem EU? Je třeba zvážit, zda by významnější úloha vnitrostátních fiskálních rámců, zejména nezávislých fiskálních institucí, přispěla k lepšímu dodržování fiskálních pravidel EU a zvýšila ztotožnění se s rámcem. Jelikož vysoce kvalitní statistiky mají nadto klíčový význam pro transparentnost fiskálního rámce, je třeba posoudit, jaké další zlepšení kvality údajů by bylo zapotřebí.

Jak by měl tento rámec zohledňovat rozměr eurozóny a program prohlubování hospodářské a měnové unie? Existuje řada konkrétních vazeb mezi rámcem pro správu ekonomických záležitostí a širším programem pro dotvoření hospodářské a měnové unie. Zaprvé se Pakt o stabilitě a růstu i postup při makroekonomické nerovnováze zaměřují výhradně na vnitrostátní politiky, zejména na prevenci a nápravu vysokých úrovní veřejného dluhu a schodků běžného účtu. V takovém kontextu a při neexistenci centrální fiskální kapacity se stabilizačními prvky je schopnost řídit orientaci fiskální politiky pro eurozónu jako celek i nadále omezená. Zavedení stabilizační kapacity vhodné velikosti by umožnilo, aby fiskální politika více přispívala k makroekonomické stabilizaci na úrovni eurozóny jako celku. Zadruhé dotvoření finanční unie (bankovní unie a unie kapitálových trhů), zavedení společného bezpečného aktiva a přezkum regulatorního zacházení s bankovními expozicemi státu by v závislosti na konkrétní koncepci mohly usnadnit tržní disciplínu a umožnit další zjednodušení koncepce účinného rámce fiskálního dohledu. Zatřetí pulzující a odolná hospodářská a měnová unie, která spočívá na pevných základech, je nejlepším prostředkem ke zvýšení finanční stability v Evropě. Je nezbytným předpokladem pro posílení mezinárodní úlohy eura, které je nástrojem k posílení vlivu Evropy ve světě a na světových trzích, a tím k prosazování evropských hodnot a k podpoře zájmů evropských podniků, spotřebitelů a vlád.

Jak mohou v kontextu evropského semestru Pakt o stabilitě a růstu a postup při makroekonomické nerovnováze být v interakci a lépe spolupracovat, aby se zlepšila koordinace hospodářských politik mezi členskými státy? Evropský semestr úspěšně slaďuje rozličné složky dohledu v rámci jednoho společného harmonogramu. Rovněž pomáhá synchronizovat vnitrostátní postupy a přispívá ke konvergenci v rámci EU. Může však existovat prostor pro jeho další posílení jakožto nástroje pro koordinaci politik s perspektivou lépe integrovaného dohledu a v souvislosti s nově se objevujícími výzvami. Jednotlivé oblasti se zaměřují na vlastní cíle, ale je třeba posoudit, zda by mohly být účinněji prováděny společně, pokud jsou problémy vzájemně propojeny. Toho lze například dosáhnout využitím stávajících vazeb mezi postupem při makroekonomické nerovnováze a Paktem o stabilitě a růstu v případech, kdy jsou problémy udržitelnosti veřejného dluhu spojeny s fiskální kázní i strukturálními překážkami potenciálního růstu.