CS Úřední věstník Evropské unie C 185/75

Stanovisko Evropského výboru regionů — Přezkum směrnice o vysílání pracovníků

(2017/C 185/10)

Zpravodajka: Yoomi RENSTRÖM (SE/SES), členka zastupitelstva obce Ovanåker Odkaz: Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb COM(2016) 128 final

I. DOPORUČENÉ POZMĚŇOVACÍ NÁVRHY

Pozměňovací návrh 1

návrh směrnice

4. bod odůvodnění

Text navržený Komisí Pozměňovací návrh VR Téměř dvacet let po přijetí směrnice o vysílání pracovníků je nutné posoudit, zda směrnice nadále představuje správnou rovnováhu mezi potřebou podporovat volný pohyb služeb a chránit práva vyslaných pracovníků. Téměř dvacet let po přijetí směrnice o vysílání pracovníků je nutné posoudit, zda směrnice nadále představuje správnou rovnováhu mezi potřebou podporovat volný pohyb služeb a chránit práva vyslaných pracovníků. Vyslání nesmí za žádných okolností vést k tomu, že se vyslaní pracovníci ocitnou v méně výhodném postavení.

Pozměňovací návrh 2

návrh směrnice

8. bod odůvodnění

Text navržený Komisí Pozměňovací návrh VR Vzhledem k dlouhé době některých vyslání je nezbytné stanovit, že v případě vyslání na dobu delší než 24 měsíců se za zemi výkonu práce považuje hostitelský stát . V souladu se zásadou podle nařízení Řím I se tudíž na pracovní smlouvy těchto vyslaných pracovníků vztahuje právo hostitelských členských států , pokud si smluvní strany nezvolily právo jiné. Volba jiného práva však neznamená, že je zaměstnanec zbaven ochrany, kterou mu poskytují ustanovení, od nichž se nelze odchýlit smluvním vztahem uzavřeným podle práva hostitelského členského státu. Toto by mělo platit od začátku vyslání, jestliže má trvat více než 24 měsíců, a od prvního dne následujícího po uplynutí 24 měsíců, jestliže ve skutečnosti dojde k překročení této doby. Tímto pravidlem není dotčeno právo podniků vysílajících pracovníky na území jiného členského státu dovolávat se volného pohybu služeb i v případě, že doba vyslání překročí 24 měsíců. Výhradním účelem je vytvořit právní jistotu při uplatňování nařízení Řím I ve specifické situaci, aniž by se uvedené nařízení jakkoliv měnilo. Zaměstnanec bude mít především nárok na ochranu a dávky podle nařízení Řím I. Vzhledem k dlouhé době některých vyslání je nezbytné stanovit, že v případě vyslání na dobu delší než 12 měsíců se na pracovní poměr vztahuje právo hostitelského státu . V souladu se zásadou podle nařízení Řím I to platí vždy , pokud si smluvní strany nezvolily právo jiné. Volba jiného práva však neznamená, že je zaměstnanec zbaven ochrany, kterou mu poskytují ustanovení, od nichž se nelze odchýlit smluvním vztahem uzavřeným podle práva hostitelského členského státu. Toto by mělo platit od začátku vyslání, jestliže má trvat více než 12 měsíců, a od prvního dne následujícího po uplynutí 12 měsíců, jestliže ve skutečnosti dojde k překročení této doby. Tímto pravidlem není dotčeno právo podniků vysílajících pracovníky na území jiného členského státu dovolávat se volného pohybu služeb i v případě, že doba vyslání překročí 12 měsíců.

Odůvodnění

Časové období udávající, kdy se podle návrhu Komise bude na pracovní poměr během vyslání plně uplatňovat právo hostitelské země, odpovídá období uvedenému v článku 12 nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení. Podle tohoto ustanovení se na jednoho určitého pracovníka vztahuje právo hostitelské země, pokud má být vyslán na dobu 24 měsíců.

Cílem nařízení (ES) č. 883/2004 je především rozdělit odpovědnost mezi členskými státy, pokud jde o právo občanů EU na dávky podle systému sociálního zabezpečení daného členského státu. Cílem směrnice o vysílání pracovníků je chránit vysílané pracovníky a podporovat volný pohyb služeb. Podle názoru Výboru neexistuje žádný pádný důvod pro koordinaci časových období stanovených těmito dvěma právními akty pouze z toho důvodu, že upravují situace, kdy státní příslušníci EU dočasně pobývají a pracují v určitém členském státě.

Výbor se domnívá, že by se časové období udávající, kdy se bude na pracovní poměr během vyslání plně uplatňovat právo hostitelské země, mělo zkrátit. Vhodným časovým obdobím, kdy se lze domnívat, že má vyslaný pracovník takovou vazbu na hostitelskou zemi, že se na pracovní poměr během vyslání bude plně uplatňovat právo této země, je podle Výboru 12 měsíců skutečného nebo očekávaného vyslání jednoho určitého pracovníka.

Výbor se domnívá, že otázka země, jejíž právo je rozhodné pro vyslané pracovníky, by měla být v celém svém rozsahu upravena směrnicí o vysílání pracovníků, a nikoliv na základě uplatnění nařízení Řím I.

Pozměňovací návrh 3

návrh směrnice

12. bod odůvodnění

Text navržený Komisí Pozměňovací návrh VR Pravidla pro odměňování určují členské státy v souladu se svými právními předpisy a postupy. Nicméně vnitrostátní pravidla pro odměňování vztahující se na vysílané pracovníky musí být odůvodněna potřebou vyslané pracovníky chránit a nesmí nepřiměřeně omezovat přeshraniční poskytování služeb. Touto směrnicí není dotčena příslušnost členských států určovat pravidla pro odměňování v souladu se svými právními předpisy a postupy. Nicméně uplatňování vnitrostátních pravidel pro odměňování vztahujících se na vysílané pracovníky musí být odůvodněno potřebou vyslané pracovníky chránit a nesmí nepřiměřeně omezovat přeshraniční poskytování služeb.

Odůvodnění

Směrnicí o vysílání pracovníků není dotčena výlučná pravomoc členských států, pokud jde o otázky tvorby mezd. Každý členský stát může v souladu s uplatňovaným modelem trhu práce rozhodnout o tom, jaká mzda bude platit na vnitrostátní úrovni. Směrnice o vysílání pracovníků pouze znamená, že určitá odměna – stanovená v zemi, do níž byl pracovník vyslán – platí rovněž v případě pracovníků vysílaných na území této země.

Návrh Komise uvedený ve 12. bodu odůvodnění by mohl být vyložen tak, že taková pravidla o odměňování stanovená na vnitrostátní úrovni by mohla být předmětem posouzení z hlediska směrnice o vysílání pracovníků a pravidel Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb. Mělo by být jasně uvedeno, že je to uplatňování mzdy stanovené na vnitrostátní úrovni na vysílané pracovníky, jež musí být odůvodněno potřebou chránit vyslané pracovníky a nesmí nepřiměřeně omezovat přeshraniční poskytování služeb.

Pozměňovací návrh 4

návrh směrnice

čl. 1 odst. 1

Text navržený Komisí Pozměňovací návrh VR Vkládá se nový článek 2a, který zní: Vkládá se nový článek 2a, který zní: Článek 2a Článek 2a Vyslání na dobu delší než dvacet čtyři měsíců Vyslání na dobu delší než dvanáct měsíců 1. Je-li předpokládaná nebo skutečná doba vyslání delší než dvacet čtyři měsíců, považuje se za zemi obvyklého výkonu práce členský stát , na jehož území byl pracovník vyslán. 1. Je-li předpokládaná nebo skutečná doba vyslání delší než dvanáct měsíců, podléhá pracovní smlouva v celém období trvání vyslání právu členského státu , na jehož území byl pracovník vyslán , pokud se zaměstnavatel a pracovník nedohodli na jiném rozhodném právu . 2. V případě nahrazení vyslaných pracovníků vykonávajících stejnou činnost na stejném místě se pro účely odstavce 1 u pracovníků, jejichž skutečná doba vyslání je nejméně šest měsíců, vezme v úvahu celková doba vyslání dotčených pracovníků. 2. V případě nahrazení vyslaných pracovníků vykonávajících stejnou činnost na stejném místě se pro účely odstavce 1 u pracovníků, jejichž skutečná doba vyslání je nejméně šest měsíců, vezme v úvahu celková doba vyslání dotčených pracovníků. 3. Zaměstnanec nesmí být v důsledku dohody o rozhodném právu zbaven ochrany, kterou mu zaručují ustanovení, od nichž se podle práva, jež se použije podle odstavce 1, nelze smluvně odchýlit. 4. Použití odstavce 1 nesmí vést k tomu, že se vyslaný pracovník ocitne v méně výhodném postavení, než kdyby bylo – podle článku 8 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) – rozhodným právem pro pracovní smlouvu právo jiné země.

Odůvodnění

Časové období udávající, kdy se podle návrhu Komise bude na pracovní poměr během vyslání plně uplatňovat právo hostitelské země, odpovídá období uvedenému v článku 12 nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení. Podle tohoto ustanovení se na jednoho určitého pracovníka vztahuje právo hostitelské země, pokud má být vyslán na dobu 24 měsíců.

Cílem nařízení (ES) č. 883/2004 je především rozdělit odpovědnost mezi členskými státy, pokud jde o právo občanů EU na dávky podle systému sociálního zabezpečení daného členského státu. Cílem směrnice o vysílání pracovníků je chránit vysílané pracovníky a podporovat volný pohyb služeb. Podle názoru Výboru neexistuje žádný pádný důvod pro koordinaci časových období stanovených těmito dvěma právními akty pouze z toho důvodu, že upravují situace, kdy státní příslušníci EU dočasně pobývají a pracují v určitém členském státě.

Výbor se domnívá, že by se časové období udávající, kdy se bude na pracovní poměr během vyslání plně uplatňovat právo hostitelské země, mělo zkrátit. Vhodným časovým obdobím, kdy se lze domnívat, že má vyslaný pracovník takovou vazbu na hostitelskou zemi, že se na pracovní poměr během vyslání bude plně uplatňovat právo této země, je podle Výboru 12 měsíců skutečného nebo očekávaného vyslání jednoho určitého pracovníka.

Znění návrhu Komise, jehož součástí je pravidlo, jež nepřímo a pouze prostřednictvím uplatňování nařízení Řím I označuje za rozhodné právo pro pracovní poměr právo hostitelské země, vyvolává řadu otázek. V textu směrnice by se v souladu s tím, co je uvedeno v 8. bodu odůvodnění návrhu Komise, mělo vyjasnit, že je stále možné uzavřít za podmínek vyplývajících z článku 8 nařízení Řím I dohodu o uplatňování práva jiné země než hostitelské. Kromě toho by se mělo zajistit, aby se vlivem uplatňování právních předpisů hostitelské země na pracovní poměr neocitl pracovník v méně výhodném postavení, například pokud má podle právních předpisů hostitelské země pracovník nižší ochranu nebo méně příznivé podmínky.

Podmínky, za nichž se uplatní právní předpisy hostitelské země, by se dle názoru Výboru měly stanovit přímo ve směrnici o vysílání pracovníků. V důsledku tohoto pozměňovacího návrhu se mění i 8. bod odůvodnění.

Pozměňovací návrh 5

návrh směrnice

čl. 1 odst. 2 písm. a)

Text navržený Komisí Pozměňovací návrh VR […] Pro účely této směrnice se odměnou rozumí veškeré povinné složky odměny stanovené vnitrostátními právními či správními předpisy , kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy, které byly prohlášeny za všeobecně použitelné, a/nebo neexistuje-li systém, který by prohlásil kolektivní smlouvy či rozhodčí nálezy za všeobecně použitelné, jinými kolektivními smlouvami nebo rozhodčími nálezy ve smyslu odstavce 8 druhého pododstavce, v členském státě , na jehož území je pracovník vyslán. Pro účely této směrnice se odměnou rozumí odměny a odvody stanovené v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi členského státu , na jehož území je pracovník vyslán. Složky odměny podle písmene c) členské státy zveřejní na jediné oficiální vnitrostátní internetové stránce, jak je stanoveno v článku 5 směrnice 2014/67/EU. Složky odměny podle písmene c) členské státy zveřejní na jediné oficiální vnitrostátní internetové stránce, jak je stanoveno v článku 5 směrnice 2014/67/EU.

Odůvodnění

Je důležité uvést, že odměňování spadá do pravomoci jednotlivých členských států, aby směrnice neumožňovala Soudnímu dvoru EU přezkoumávat ustanovení vnitrostátních předpisů o mzdách.

II. POLITICKÁ DOPORUČENÍ

EVROPSKÝ VÝBOR REGIONŮ

Připomínky Výboru regionů

1. konstatuje, že volný přeshraniční pohyb služeb uvnitř EU je zaručen články 56 až 62 SFEU. Řádné fungování vnitřního trhu služeb neznamená pouze bezprostřední výhody pro poskytovatele služeb a spotřebitele v EU, ale je rovněž důležitým předpokladem hospodářského růstu, od nějž lze očekávat, že bude prospěšný pro všechny občany EU, a sice v podobě většího blahobytu a vyšší úrovně sociální ochrany;

2. konstatuje, že dobře fungující vnitřní trh služeb je obzvláště významný pro poskytovatele služeb v regionech, jež bezprostředně sousedí s jinými členskými státy;

3. poukazuje na to, že důležitým východiskem pro volný pohyb služeb je to, že poskytovatel služby usazený v některém členském státě může poskytovat služby v jiných členských státech za stejných podmínek jako ve své zemi. Předpokladem dobře fungujícího vnitřního trhu služeb je zároveň to, že by se hospodářská soutěž (taktéž v přeshraničním kontextu) neměla primárně zakládat na nákladech práce, ale na faktorech, jakými jsou např. kvalita poskytované služby a efektivita činnosti poskytovatele služeb;

4. konstatuje, že vlivem rozdílů mezi členskými státy, zejména pokud jde o mzdové náklady, vzniká riziko, že vysílání pracovníků v rámci volného pohybu služeb vyvine tlak na snížení mzdových podmínek ve státě, do něhož jsou pracovníci vysíláni. Pokud je hospodářská soutěž ohledně pracovních podmínek nekalá, může to vést k tzv. sociálnímu dumpingu v hostitelské zemi. Tento sociální dumping přispívá ke snižování cen, což ohrožuje podniky, které vysílání pracovníků nepraktikují;

5. domnívá se, že rozumná rovnováha mezi volným pohybem služeb na jedné straně a ochranou vyslaných pracovníků a ochranou před mzdovým a sociálním dumpingem na druhé straně je předpokladem pro to, aby občané EU a zejména pracovníci zaměstnaní v odvětvích služeb, kde vysílání probíhá nebo lze očekávat, že bude v budoucnu běžné, uznali funkci vnitřního trhu. Zdůrazňuje však, že k účinnému boji proti sociálnímu dumpingu jsou zapotřebí opatření, která by chránila rovněž osoby samostatně výdělečně činné a osoby pracující prostřednictvím digitálních platforem;

6. konstatuje, že rozumná rovnováha mezi zájmy, jež se snaží směrnice o vysílání pracovníků naplnit, je rovněž předpokladem pro zdravou a spravedlivou přeshraniční hospodářskou soutěž v sektoru služeb;

7. podporuje v tomto výchozím kontextu zásadu, na níž je návrh Komise založen a podle níž by pracovníci měli být za stejnou práci na stejném místě odměňováni stejným způsobem;

8. je přesvědčen, že neznalost administrativních požadavků týkajících se náboru pracovníků, které stanovují hostitelské členské státy, a obtíže, které některé podniky (zejména malé a střední podniky) mají při jejich plnění, mohou oslabovat svobodu poskytování přeshraničních služeb v EU a ohrozit ochranu vyslaných pracovníků. Tyto obtíže by se daly zmírnit, kdyby Komise a členské státy vytvořily jasné a snadno dostupné mechanismy pro informování a poradenství v těchto otázkách;

9. sdílí názor Komise, že by mělo být zavedeno časové období udávající, kdy se na vyslaného pracovníka bude plně vztahovat právo hostitelské země. Domnívá se však, že neexistují žádné pádné důvody pro to, aby se pro stanovení časového období, jež bude základem pro úplné uplatňování práva hostitelské země na pracovní poměr během vyslání, bralo jako východisko nařízení (ES) č. 883/2004. Výbor se domnívá, že by časové období stanovené směrnicí o vysílání pracovníků mělo být v délce dvanácti měsíců;

10. domnívá se rovněž, že podmínky, za nichž se má na pracovní vztah plně vztahovat právo hostitelské země, nesmí vést k tomu, že se vyslaný pracovník ve skutečnosti ocitne v méně výhodném postavení;

11. konstatuje, že návrh Komise nahradit pojem „minimální mzda“ pojmem „odměna“ je podle všeho v souladu s rozsudkem Evropského soudního dvora např. ve věci Säkhöalojen ammattiliito ry (C-396/13) a jeho výkladem pojmu „minimální mzda“ v tomto procesu;

12. konstatuje, že to, že se při stanovování odměny v hostitelské zemi ve smyslu směrnice smí a budou používat pouze povinné složky odměny a základy pro výpočet daného členského státu, znamená, že hostitelská země nebude nikdy moci požadovat, aby vysílající zaměstnavatel platil svým pracovníkům to, co lze považovat za „normální“ nebo průměrnou odměnu za stejnou práci v hostitelské zemi;

13. vítá návrh, že se složky odměny, z nichž se skládá odměna v době vyslání v hostitelské zemi, zveřejní na oficiální vnitrostátní internetové stránce, kterou členské státy zřídí v souladu s článkem 5 směrnice o prosazování za účelem zlepšení přístupu k informacím před vysláním;

14. domnívá se zároveň, že návrh Komise používat místo pojmu „minimální mzda“ pojem „odměna“ a ostatní návrhy změn v této souvislosti znamenají, že směrnice o vysílání pracovníků získává rozumnou rovnováhu, pokud jde na jedné straně o možnost poskytovatele služeb v EU poskytovat bez neodůvodněných překážek služby přes hranice a na druhé straně o ochranu vysílaných pracovníků a ochranu před nekalou hospodářskou soutěží;

15. je toho názoru, že se musí ujasnit, že směrnicí o vysílání pracovníků není nijak dotčena výlučná pravomoc členských států, pokud jde o právo rozhodovat o mzdových otázkách v rámci vlastního modelu trhu práce;

16. sdílí názor Komise, že povinnost uplatňovat podmínky hostitelské země v oblastech uvedených v čl. 3 odst. 1 směrnice o vysílání pracovníků ve stavebnictví by měla platit stejně bez ohledu na to, zda je odměna stanovena zákonem, na základě všeobecně použitelné kolektivní smlouvy nebo kolektivní smlouvy podle čl. 3 odst. 8 první a druhé odrážky;

17. upozorňuje Komisi na vysílání pracovníků v rámci kaskádového zadávání subdodávek, které vede k oslabení odpovědnosti zaměstnavatele a k tomu, že se vyslaní pracovníci někdy ocitají odkázáni sami na sebe bez jakékoliv podpory a pomoci. Evropský podpůrný fond by umožnil rychlé zakročení, aby se tito pracovníci mohli za co nejlepších podmínek vrátit do země, ze které pocházejí. Dále navrhuje vytvoření evropského rejstříku, jenž by ve všech členských státech ukládal vysílajícím podnikům povinnost nahlásit vyslaného pracovníka nejpozději v době zahájení poskytování služby;

18. poukazuje na to, že zaměstnavatelé velice často úmyslně podhodnocují dovednosti vyslaných pracovníků, aby tak odůvodnili vyplácení nižší odměny. Hrozí, že tento postup bude přetrvávat jakožto způsob, jak obejít požadavek rovného zacházení v oblasti odměňování. Komise by měla prozkoumat možnost zřízení evropského rejstříku profesí a odborných dovedností s cílem napravit tuto situaci a ochránit zájmy pracovníků, kteří nemají žádný diplom či osvědčení;

19. poukazuje na to, že nejzazší datum provedení směrnice (2008/104/ES) o agenturním zaměstnávání bylo 5. prosince 2011. Jedním z účelů této směrnice je chránit zaměstnance agentur práce a je v ní mimo jiné zahrnuta zásada rovného zacházení, pokud jde o podmínky týkající se odměňování, dovolené a pracovní doby (článek 5);

20. sdílí názor Komise, že by se zásada rovného zacházení uvedená ve směrnici o agenturním zaměstnávání měla povinně uplatňovat i v situacích, kdy agentura práce sídlí v jiném členském státě a jedná se o vysílání podle směrnice o vysílání pracovníků;

Subsidiarita a proporcionalita

21. poukazuje na to, že čtrnáct vnitrostátních parlamentů/komor v jedenácti členských státech (Bulharsko, Česká republika, Dánsko, Estonsko, Chorvatsko, Litva, Lotyšsko, Maďarsko, Polsko, Rumunsko a Slovensko) předložilo odůvodněná stanoviska z hlediska analýzy subsidiarity, což znamená, že návrhu byla udělena tzv. žlutá karta;

22. konstatuje, že směrnice o vysílání pracovníků upravuje to, jaké pracovní podmínky hostitelské země musí poskytovatel služeb usazený v jiném členském státě uplatňovat pro pracovníky vyslané v hostitelské zemi. Ani platná směrnice ani pozměňující směrnice nemají za cíl harmonizaci úrovně podmínek v členských státech;

23. konstatuje, že změny ve směrnici lze provést pouze na úrovni EU. Na úrovni členských států není s ohledem na pravidla Smlouvy týkající se volného přeshraničního pohybu služeb v rámci EU a nařízení Řím I možné upravovat pracovněprávní podmínky, jež se budou uplatňovat při vysílání;

24. konstatuje, že směrnice o prosazování, již měly členské státy provést do vnitrostátního práva do 18. června 2016, stanoví nástroje, které mají členským státům umožnit omezit zneužívání a sociální dumping jako důsledek vysílání (konkrétně podvodné jednání, obcházení pravidel a výměnu informací mezi členskými státy). Bere na vědomí skutečnost, že přezkoumaná směrnice o vysílání pracovníků a směrnice o prosazování jsou do značné míry vzájemně se doplňující právní nástroje, a proto doufá, že budou komplexně posouzeny účinky a důsledky, které má provádění směrnice o prosazování členskými státy na vysílání pracovníků;

25. mimoto zdůrazňuje, že ještě nebyla vyřešena otázka jednotnosti provádění kontrol v oblasti vysílání pracovníků v jednotlivých členských státech, neboť směrnice o prosazování se omezila na zavedení dvoustranné spolupráce mezi členskými státy. Souhlasí tedy s tím, že cíle navrhovaného přezkumu směrnice, jímž je společná definice pravidel pro vysílání pracovníků, lze lépe dosáhnout na úrovni EU;

26. domnívá se, že je nutné zavést povinnou výměnu údajů mezi registračními místy resp. správami sociálního zabezpečení ve vysílajících a hostitelských státech a povinnost informovat správu sociálního zabezpečení v hostitelském státě jakožto účinná opatření proti fiktivnímu vysílání, proti zakládání podniků, jejichž účelem podnikání je fiktivní vysílání, a proti nekalé hospodářské soutěži spočívající v odvádění nižších příspěvků na sociální zabezpečení. Pokud by se otevřela možnost zakládat podniky za účelem fiktivního vysílání, musí se zvážit zavedení minimální doby, kterou musí pracovník ve vysílajícím státě před svým vysláním odpracovat.