Návrh je v souladu se zásadou subsidiarity, neboť hlavní zjištěné problémy (narušení hospodářské soutěže, vysoké správní náklady atd.) vyplývají z pravidel stávající směrnice o DPH a souvisejících aktů. Vzhledem k tomu, že DPH je daň harmonizovaná na úrovni EU, nemohou samotné členské státy stanovovat různá pravidla, a jakákoli iniciativa zaměřená na modernizaci DPH pro účely přeshraničního elektronického obchodování vyžaduje, aby Komise navrhla změnu směrnice o DPH. Návrh zjevně poskytne větší hodnotu, než jaké by mohlo být dosaženo na úrovni členských států, vzhledem k tomu, že zásada zjednodušení systému zjednodušeného jednoho správního místa je uplatňována ve všech členských státech a je k dispozici podnikům, aby mohly jednoduše a účinně vypočítat daň splatnou ve všech členských státech. Přístup založený na „měkkém“ právu, např. že by členské státy používaly zjednodušené jedno správní místo dobrovolně, není proveditelný, neboť se jedná o výjimku z běžných pravidel, a vyžaduje tedy koordinovaný přístup podpořený IT infrastrukturou.

Zaprvé, za jeden z klíčových důvodů, proč se podniky nezapojují do přeshraničního elektronického obchodování, je opakovaně označována složitost povinností v oblasti DPH, což znamená, že mnohé podniky se nedostanou na jednotný trh. Odhaduje se, že náklady na dodržování povinností v oblasti DPH činí ročně v průměru 8 000 EUR na každý členský stát, do kterého podnik dodává. Pro podniky, a zejména pro MSP, jsou to značné náklady.

Návrh je v souladu se zásadou proporcionality, tj. nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro dosažení cílů Smluv, a zejména plynulého fungování jednotného trhu. Co se týče testu subsidiarity, není možné, aby členské státy řešily problémy a příčiny problémů bez návrhu na změnu směrnice o DPH. Proporcionalita návrhu má několik důležitých aspektů. Zaprvé, provedení návrhu ve dvou etapách uznává, že určitá opatření, např. práh a zjednodušené povinnosti, lze zavést v roce 2018, aniž by bylo zapotřebí vyvíjet informační technologie. Stanovení roku 2021 pro provedení hlavních prvků nařízení však uznává, že členské státy budou potřebovat přiměřené časové období pro vývoj a odzkoušení IT systémů. To také umožňuje další konzultace s podniky. Zadruhé se uznává, že pro celní správy to přinese problémy vzhledem k tomu, že zrušení osvobození dovozu malých zásilek od DPH sice povede k podstatnému zvýšení počtu balíčků, z nichž se bude muset vybírat daň, avšak to bude zmírněno zjednodušením poskytnutým prostřednictvím dovozního systému zjednodušeného jednoho správního místa pro všechny balíčky do hodnoty 150 EUR, vyššími příjmy členských států z DPH ve výši 7 miliard EUR ročně a vytvořením rovných podmínek pro podniky EU, které jsou v současnosti znevýhodněny.

Nákladově by důsledky pro členské státy měly být omezené vzhledem k tomu, že rozšíření působnosti systému zjednodušeného správního místa představuje vývoj již existujícího IT systému.

Tento návrh je zahrnut do programu REFIT a v souvislosti s tím bylo provedeno posouzení provádění změn pravidel pro místo poskytování elektronických služeb z roku 2015 a zavádění systému zjednodušeného jednoho správního místa pro tyto služby. Z tohoto posouzení vyplývá, že systém zjednodušeného jednoho správního místa přinesl podnikům úsporu ve výši 500 milionů EUR v porovnání s alternativní možností spočívající v přímé registraci a odvodu – v průměru 41 000 EUR na jeden podnik. To představuje snížení nákladů o 95 % oproti alternativě s přímou registrací.

–přidat v článku 369a směrnice o DPH definici „prodeje zboží na dálku uvnitř Společenství" (bod 20 písm. a)). Tento pojem je definován odkazem na čl. 33 odst. 1 směrnice o DPH. Návrh rovněž vyjasňuje čl. 33 odst. 1 v souladu s pokyny výboru pro DPH. Jelikož dodavatelé uskutečňující prodej zboží na dálku uvnitř Společenství budou moci používat zjednodušené jedno správní místo a daň ze svého prodeje na dálku přiznávat a odvádět v jednom členském státě, návrh dále zrušuje stávající prahové hodnoty stanovené v článku 34 směrnice o DPH, pod kterými zůstává prodej na dálku předmětem DPH v členském státě, ve kterém začíná přeprava nebo odeslání (body 3 a 4). Tyto prahové hodnoty jsou nahrazeny prahovou hodnotou 10 000 EUR pro mikropodniky, pod kterou místo dodání, na které se tento zvláštní režim vztahuje, zůstává v členském státě, kde je dodavatel usazen (body 5 a 6). V souladu s čl. 1 bodem 2 návrhu by se tato prahová hodnota měla použít od l. ledna 2018, a to pouze pro poskytování elektronických služeb. Od roku 2021 by se tato prahová hodnota měla stát celkovou prahovou hodnotou vztahující se na elektronické služby a na prodej zboží na dálku uvnitř Společenství. Měla by tudíž být odstraněna z článku 58 a vložena do nové kapitoly 3a (nový článek 59c) v hlavě V směrnice o DPH. Povinnost vydávat faktury při prodeji na dálku uvnitř Společenství stanovená v čl. 220 odst. 1 bodě 2 by měla být přesunuta tam, kde je použit tento zvláštní režim (bod 9), jelikož je tato povinnost spojena se stávajícím režimem pro prodej na dálku uvnitř Společenství, který vyžaduje sledování vnitrostátních prahových hodnot,

2)Bod 3: článek 219a směrnice o DPH se mění tak, že stanoví, že platí pravidla pro fakturaci členského státu identifikace. V důsledku toho by poskytovatelé měli dodržovat pravidla fakturace jednoho členského státu, a nikoli, jak je tomu dnes, každého členského státu určení, do kterého je dodáváno zboží nebo ve kterém jsou poskytovány služby.

Zavádějí se zjednodušující opatření pro zboží obsažené v zásilkách o určité hodnotě, u kterého se neúčtuje DPH prostřednictvím režimu dovozu stanoveného v oddíle 3, jak je uvedeno výše (bod 30). U takových dovozů by členské státy měly umožnit, aby osoby předkládající zboží k celnímu odbavení ve Společenství (obvykle poskytovatelé poštovních služeb nebo expresní kurýrní služby) mohly přiznávat a odvádět DPH splatnou při dovozu těchto zásilek elektronicky na základě měsíčního prohlášení na účet osoby, které je zboží určeno. Aby se celní projednání ještě více zjednodušilo, měla by se na takové zboží automaticky vztahovat základní sazba DPH, pokud osoba, které je zboží určeno, výslovně nepožádá o použití snížené sazby. V tomto případě by však bylo vyžadováno standardní celní prohlášení.

Přiznává-li se daň podle tohoto zvláštního režimu, neměla by být při dovozu zboží placena již žádná DHP. Proto je nutné pro takové dovozy stanovit osvobození od daně. Toto osvobození od daně je vloženo do čl. 143 odst. 1 směrnice o DPH. Aby mohly celní orgány tyto zásilky při dovozu identifikovat, mělo by být celním orgánům nejpozději při předložení dovozního prohlášení sděleno platné identifikační číslo pro potřeby DPH prokazující, že DPH se přiznává ve zvláštním režimu (bod 7).

Článek 369n stanoví, že daňová povinnost vzniká v okamžiku přijetí platby za zboží. Toto ustanovení je nezbytné k tomu, aby bylo možné určit, které dodávky by měly být zahrnuty do pravidelného přiznání k dani.

Článek 369m stanoví, kdo je způsobilý tento zvláštní režim používat. Podle návrhu by prodávající neusazený ve Společenství měl určit zprostředkovatele, vyjma případů, kdy získal řádné oprávnění od členského státu identifikace nebo kdy je usazen v zemi, s níž EU uzavřela dohodu o vzájemné pomoci. Seznam dotčených zemí by měl být následně stanoven v prováděcím nařízení Komise.

Článek 369l stanoví definice vztahující se k tomu oddílu. Definice „prodeje na dálku u zboží dovezeného ze třetích zemí“ stanoví oblast působnosti tohoto zvláštního režimu, který se vztahuje na prodej zboží obsaženého v zásilkách, jejichž skutečná hodnota nepřekračuje 150 EUR, a jehož místo dodání upravuje čl. 33 odst. 2 směrnice o DPH. Ten v současnosti stanoví, že je-li zboží prodané „na dálku“ dovezeno pořizovateli do jiného členského státu než členského státu ukončení přepravy, má se za to, že se dodávka takového zboží uskutečnila v členském státě ukončení přepravy. Aby se umožnilo použití zvláštního režimu také v situacích, kdy členský stát, ve kterém se nachází pořizovatel, a členský stát dovozu jsou tytéž, vkládá se v čl.33 odst. 2 druhý pododstavec vytvářející zdanitelné plnění v tom členském státě, v němž dochází k použití zvláštního režimu (bod 2 písm. b)). Je nezbytné zavést definici „zprostředkovatele“, jelikož by se mělo umožnit, aby prodávající neusazení ve Společenství mohli určit osobu usazenou ve Společenství ke splnění jejich povinnosti v oblasti DPH podle těchto zvláštních režimů jejich jménem a na jejich účet. To, který členský stát může být „členským státem identifikace“, závisí na tom, zda prodávající je, či není usazen ve Společenství nebo má stálou provozovnu ve Společenství, a na tom, zda prodávajícím byl, nebo nebyl určen zprostředkovatel. „Členským státem spotřeby“ se pak rozumí členský stát ukončení přepravy pořizovateli.

RADA EVROPSKÉ UNIE,

s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 113 této smlouvy,

s ohledem na návrh Evropské komise,

po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,

s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu,

s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru,

v souladu se zvláštním legislativním postupem,

vzhledem k těmto důvodům:

(1)Směrnice Rady 2006/112/ES stanoví zvláštní režimy pro vyměřování daně z přidané hodnoty (DPH) pro neusazené osoby povinné k dani, které poskytují telekomunikační služby, služby rozhlasového a televizního vysílání nebo elektronicky poskytované služby osobám nepovinným k dani.

(2)Směrnice Rady 2009/132/ES stanoví osvobození od DPH pro zboží nepatrné hodnoty dovezené v malých zásilkách.

(3)Při posouzení těchto zvláštních režimů zavedených dne 1. ledna 2015 bylo zjištěno několik oblastí ke zlepšení. Zaprvé by pro mikropodniky usazené v členském státě, jež takové služby příležitostně poskytují do jiných členských států, mělo být sníženo zatížení, které je spojeno s povinnostmi v oblasti DPH v jiných členských státech než v členském státě usazení. V rámci celého Společenství by proto měla být zavedena prahová hodnota, do jejíhož dosažení tyto poskytnuté služby a dodané zboží zůstávají předmětem DPH v členském státě usazení. Zadruhé, velmi zatěžující je požadavek povinného dodržování požadavků všech členských států, do nichž je dodáváno zboží a jsou poskytovány služby, v oblasti fakturace a vedení záznamů. Proto, aby se zatížení podniků snížilo na nezbytné minimum, měla by se fakturace a vedení záznamů řídit pravidly platnými v členském státě identifikace dodavatele, jenž zvláštní režimy používá. Zatřetí, osoby povinné k dani neusazené ve Společenství, avšak registrované k DPH v členském státě (např. proto, že provádějí příležitostná plnění, která v tomto členském státě jsou předmětem DPH) nemohou použít ani zvláštní režim pro osoby povinné k dani neusazené ve Společenství, ani zvláštní režim pro osoby povinné k dani usazené ve Společenství. V důsledku toho se navrhuje, že takovým osobám povinným k dani by mělo být povoleno používat zvláštní režim pro osoby povinné k dani neusazené ve Společenství.

(4)Z posouzení zvláštních režimů pro zdanění telekomunikačních služeb, služeb rozhlasového a televizního vysílání nebo elektronicky poskytovaných služeb zavedených dne 1. ledna 2015 dále vyplynulo, že požadavek předkládat přiznání k dani do dvaceti dnů po konci zdaňovacího období, za které se přiznání k dani podává, představuje příliš krátkou lhůtu, zejména při poskytování služeb prostřednictvím telekomunikační sítě, rozhraní nebo portálu, kdy se předpokládá, že služby poskytnuté prostřednictvím této sítě, rozhraní nebo portálu poskytuje provozovatel sítě rozhraní nebo portálu, který musí informace pro vyplnění přiznání k dani shromáždit od každého jednotlivého poskytovatele služeb. Posouzení rovněž ukázalo, že požadavek na provádění oprav v přiznáních k DPH za dané zdaňovací období je pro osoby povinné k dani velmi zatěžující, jelikož to může vyžadovat, aby každé čtvrtletí znovu podávaly několik přiznání k dani. V důsledku toho by lhůta pro podání přiznání k dani měla být prodloužena z dvaceti na třicet dnů od konce zdaňovacího období a osobám povinným k dani by se mělo umožnit opravy předchozího přiznání k dani v následujícím přiznání, a nikoli v přiznáních za zdaňovací období, kterého se opravy týkají.

(5)S cílem zamezit tomu, aby osoby povinné k dani poskytující jiné služby než telekomunikační služby, služby rozhlasového a televizního vysílání nebo elektronicky poskytované služby osobám nepovinným k dani musely být identifikovány pro účely DPH v každém členském státě, kde jsou tyto služby předmětem DPH, měly by členské státy povolit, aby osoby povinné k dani poskytující takové služby mohly využívat IT systémy pro registraci a pro přiznání a odvod daně, což jim umožní přiznávat a odvádět daň z těchto služeb v jednom členském státě.

(6)K vyjasnění oblasti působnosti ustanovení týkajících se situací, kdy zboží nebo služby jsou nakupovány a dále dodávány nebo poskytovány následnému kupujícímu, a aby se zohlednil vývoj technologií, mělo by být odkázáno na nové prostředky elektronické interakce, jejichž prostřednictvím jsou uzavírána plnění.

(7)Vytvoření jednotného trhu, globalizace a technologická změna vedly k prudkému růstu elektronického obchodování, a tedy prodeje na dálku u zboží dodaného z jednoho členského státu do druhého, jakož i ze třetích území nebo třetích zemí do Společenství. Tomuto vývoji by měla být přizpůsobena příslušná ustanovení směrnic 2006/112/ES a 2009/132/ES se zohledněním zásady zdanění v místě určení, nutnosti chránit daňové příjmy členských států, nastolit rovné obchodní podmínky pro dotčené podniky a snížit zatížení těchto podniků na nezbytné minimum. Zvláštní režim pro telekomunikační služby, služby rozhlasového a televizního vysílání nebo elektronicky poskytované služby, jež poskytují osoby povinné k dani usazené ve Společenství, avšak nikoli v členském státě spotřeby, by proto měl být rozšířen na prodej zboží na dálku uvnitř Společenství a podobný zvláštní režim by měl být zaveden pro prodej na dálku u zboží dovezeného ze třetích území nebo třetích zemí.

(8)Aby se snížilo zatížení podniků, které používají zvláštní režimy pro prodej zboží na dálku uvnitř Společenství, měla by být zrušena povinnost vydávat při takovém prodeji fakturu. S cílem poskytnout takovým podnikům právní jistotu by pravidla určující místo takových dodávek zboží měla jasně stanovit, že se vztahují i na případy, kdy je zboží přepravováno nebo odesíláno nepřímo na účet dodavatele.

(9)Působnost zvláštního režimu pro prodej na dálku u zboží dovezeného ze třetích území nebo třetích zemí by měla být omezena na zboží, jehož skutečná hodnota nepřekračuje 150 EUR, neboť je u nich při dovozu vyžadováno úplné celní prohlášení pro celní účely. Aby se zamezilo dvojímu zdanění, mělo by být zavedeno ustanovení, podle kterého zboží přiznané podle tohoto zvláštního režimu bude osvobozeno od daně z přidané hodnoty. Kromě toho, aby nedošlo k narušení hospodářské soutěže mezi dodavateli ze Společenství a dodavateli ze třetích zemí a aby se zamezilo ztrátám daňového příjmu, je nezbytné zrušit osvobození od DPH u zboží nepatrné hodnoty dovezeného v malých zásilkách, jež stanoví směrnice 2009/132/ES.

(10)Osobám povinným k dani, které využívají zvláštního režimu pro prodej na dálku u zboží dovezeného ze třetích území nebo třetích států, by mělo být umožněno určit zprostředkovatele usazeného ve Společenství jako osobu povinnou odvést daň a splnit povinnosti zvláštního režimu jménem osoby povinné k dani a na její účet.

(11)Aby byl ochráněn daňový příjem členských států, osobě povinné k dani neusazené ve Společenství, která využívá tohoto zvláštního režimu, by měla být uložena povinnost určit zprostředkovatele. Tato povinnost by však neměla platit tehdy, když taková osoba získá řádné oprávnění od členského státu identifikace nebo je-li usazena v zemi, s níž Unie uzavřela dohodu o vzájemné pomoci. Takové oprávnění by mělo podléhat řadě přísných, jasně stanovených kritérií.

(12)Aby se zajistily jednotné podmínky pro provádění této směrnice, pokud jde o stanovení seznamu třetích zemí, s nimiž Unie uzavřela dohodu o vzájemné pomoci s podobnou oblastí působnosti jako směrnice Rady 2008/55/ES a nařízení Rady (EU) č. 904/2010, měly by být Komisi svěřeny prováděcí pravomoci. Tyto pravomoci by měly být prováděny v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011. Vytvoření seznamu třetích zemí je přímo spojeno se správní spoluprací v oblasti daně z přidané hodnoty, a proto je vhodné, aby byl Komisi nápomocen Stálý výbor pro správní spolupráci zřízený článkem 58 nařízení (EU) č. 904/2010.