Požadavek TLAC na držení podřízených nástrojů, v kombinaci s potenciální diskreční žádostí orgánů příslušných k řešení krize v Unii, aby byl MREL splněn rovněž pomocí podřízených nástrojů, některé členské státy podnítil k přehodnocení jejich vnitrostátního insolvenčního rankingu. Řada členských států v rámci svých vnitrostátních insolvenčních právních předpisů změnila (nebo tato změna probíhá) insolvenční ranking některých bankovních věřitelů, aby umožnila uplatnění nástroje rekapitalizace z vnitřních zdrojů podle směrnice o ozdravných postupech a řešení krize bank a zajistila, aby jejich globální systémově významné instituce splnily požadavek podřízenosti podle standardu TLAC. V některých státech byl stávající inventář nezajištěného prioritního dluhu s okamžitou účinností podřízen, aby banky mohly splnit jakýkoli požadavek podřízenosti vyplývající ze směrnice o ozdravných postupech a řešení krize bank nebo ze standardu TLAC. V jiných státech by banky musely emitovat nové dluhové nástroje splňující kritérium podřízenosti. Jelikož se doposud přijaté vnitrostátní předpisy značně liší, existuje mezi zúčastněnými stranami a členskými státy široká shoda na tom, že rozdílné přístupy k předepsanému insolvenčnímu rankingu bankovních věřitelů vyvolávají u emitentů i investorů nejistotu a ztěžují uplatnění nástroje rekapitalizace z vnitřních zdrojů u přeshraničních institucí. Tato nejistota by také mohla vést k narušení hospodářské soutěže v tom smyslu, že by se držitelům nezajištěných dluhových nástrojů mohlo v různých členských státech dostat rozdílného zacházení a náklady na splnění požadavků TLAC a MREL pro banky by se mohly členský stát od členského státu lišit. Kromě toho by se v rámci těchto různých vnitrostátních insolvenčních režimů dostalo věřitelům bank velmi rozdílného zacházení při nákupu dluhových nástrojů emitovaných bankami, na něž se vztahují různé vnitrostátní režimy hierarchie věřitelů.

Jedním z hlavních cílů směrnice o ozdravných postupech a řešení krize bank je usnadnit v případě krize určité banky absorbování ztrát soukromým sektorem. V zájmu dosažení tohoto cíle mají všechny banky povinnost splnit minimální požadavek na kapitál a způsobilé závazky („MREL“), aby bylo zajištěno, že budou pro odepsání nebo konverzi na kapitál k dispozici dostatečné finanční prostředky. Na základě směrnice o ozdravných postupech a řešení krize bank není pro účely MREL obecně vyžadováno povinné podřízení způsobilých nástrojů. To v praxi znamená, že určitý závazek způsobilý pro MREL může být v případě platební neschopnosti zařazen na stejnou úroveň (pari passu) s některými jinými závazky, které na základě směrnice o ozdravných postupech a řešení krize bank nejsou způsobilé k rekapitalizaci z vnitřních zdrojů; to se může týkat provozních závazků, jako jsou krátkodobé mezibankovní úvěry, nebo některých jiných závazků, které k rekapitalizaci z vnitřních zdrojů způsobilé jsou, avšak mohly by z ní být vyloučeny diskrečním rozhodnutím, pokud je orgán příslušný k řešení krize schopen odůvodnit, že jejich rekapitalizace z vnitřních zdrojů by byla obtížná z důvodu operačního provedení nebo rizika systémové nákazy (např. u derivátů). To by mohlo vést k situacím, kdy by držitelé dluhopisů, kteří byli podrobeni rekapitalizaci z vnitřních zdrojů, mohli tvrdit, že se jim v rámci řešení krize dostalo horšího zacházení, než by tomu bylo v hypotetickém úpadkovém řízení. V takovém případě by museli být kompenzováni finančními prostředky z fondu pro řešení krizí. Aby se tomuto riziku předešlo, mohou orgány příslušné k řešení krize rozhodnout, že požadavek MREL by měl být splněn pomocí nástrojů, které jsou v rámci úpadkového řízení řazeny pod jiné závazky, u nichž je rekapitalizace z vnitřních zdrojů buď ze zákona nemožná, nebo je obtížná („požadavek podřízenosti“).

Tato opatření byla přijata v reakci na finanční krizi z let 2007–2008. V důsledku finanční krize byly vlády po celém světě vzhledem k neexistenci adekvátního rámce pro krizové řízení a řešení krize nuceny zachraňovat banky. Následný dopad na veřejné finance, stejně jako nežádoucí pobídka plynoucí ze socializace nákladů vzniklých selháním bank, upozornily na to, že pro řešení krizí bank a ochranu finanční stability je nutný jiný přístup.

2.1Právní základ

Navrhovaná směrnice pozměňuje stávající směrnici o ozdravných postupech a řešení krize bank. Právní základ návrhu je stejný jako u uvedené směrnice, tedy článek 114 Smlouvy o fungování EU (SFEU). Toto ustanovení umožňuje přijímat opatření ke sbližování právních a správních předpisů členských států, jejichž účelem je vytvoření a fungování vnitřního trhu.

Návrh harmonizuje vnitrostátní právní předpisy týkající se ozdravných postupů a řešení krize úvěrových institucí a investičních podniků, zejména pokud jde o jejich kapacitu v případě řešení krize absorbovat ztráty a provést rekapitalizaci, v rozsahu nezbytném k zajištění toho, aby členské státy a banky Unie měly stejné nástroje a kapacitu k reakci na selhání bank v souladu s dohodnutými mezinárodními standardy (standard TLAC).

Návrh na vnitřním trhu stanoví harmonizovaná pravidla ohledně zacházení s některými věřiteli bank v případě řešení krize, a díky tomu v souvislosti s kapacitou bank pro absorpci ztrát a provedení rekapitalizace výrazně redukuje rozdíly mezi vnitrostátními pravidly, které by mohly na vnitřním trhu narušovat hospodářskou soutěž. Účelem návrhu tudíž je vytvoření a fungování vnitřního trhu.

Článek 114 SFEU je proto vhodným právním základem.

2.2Subsidiarita

Podle zásady subsidiarity stanovené v čl. 5 odst. 3 Smlouvy o EU jedná Unie v oblastech, které nespadají do její výlučné pravomoci, pouze tehdy a do té míry, pokud cílů zamýšlené činnosti nemůže být dosaženo uspokojivě členskými státy na úrovni ústřední, regionální či místní, ale spíše jich, z důvodu jejího rozsahu či účinků, může být lépe dosaženo na úrovni Unie.

Unie a její členské státy jsou odhodlány uskutečnit rámec Unie pro ozdravné postupy a řešení krize bank v souladu s mezinárodními standardy. V případě neexistence opatření na úrovni Unie by členské státy musely samy přijmout pravidla týkající se zacházení s bankovními věřiteli při řešení krize, aby umožnily použití nástroje rekapitalizace z vnitřních zdrojů na základě směrnice o ozdravných postupech a řešení krize bank a provedly mezinárodně dohodnutý standard TLAC. V důsledku značně odlišných vnitrostátních pravidel se banky a jejich věřitelé (investoři) potýkají s právní nejistotou, rozdílnými a potenciálně vyššími náklady ve srovnání se situací, kdy by byla přijata opatření na úrovni Unie. Opatření na úrovni Unie jsou proto žádoucí za účelem umožnění harmonizovaného použití nástroje rekapitalizace z vnitřních zdrojů v souladu s globálním standardem TLAC, aby se maximálně snížily náklady bank a jejich věřitelů na dodržování předpisů a aby bylo zajištěno účinné řešení krize v případě selhání bank.

2.3Proporcionalita

Podle zásady proporcionality by obsah ani forma opatření Unie neměly překročit rámec toho, co je nezbytné pro dosažení jejich cílů, v souladu s celkovými cíli Smluv. Návrh by neměl podstatný vliv na zátěž, kterou pro banky představuje dodržování stávajících pravidel ohledně kapacity pro absorpci ztrát a provedení rekapitalizace, a snížil by jejich náklady na splnění standardu TLAC na minimum. Práva bankovních věřitelů a investorů, pokud jde o stávající inventář dluhu bank, navíc nebudou dotčena. Ustanovení návrhu jsou proto proporcionální k tomu, co je nezbytné pro dosažení jeho cílů.

3.VÝSLEDKY POSOUZENÍ DOPADŮ

3.1Posouzení dopadů

Tento návrh, který je součástí souboru širšího přezkumu právních předpisů Unie ve finanční oblasti, jejichž záměrem je snížit rizika ve finančním sektoru, byl předmětem rozsáhlého posouzení dopadů. Návrh zprávy o posouzení dopadů byl dne 7. září 2016 předložen Výboru pro kontrolu regulace v rámci Komise. Výbor nejprve vydal negativní stanovisko. Poté byla zkvalitněna data, z nichž přezkumný soubor vychází, a výbor vydal dne 27. září 2016 kladné stanovisko.

V souladu se svou politikou „lepší právní úpravy“ provedla Komise posouzení dopadů několika alternativních koncepcí. Možnosti politiky byly posuzovány s ohledem na klíčové cíle posílení kapacity pro absorpci ztrát a provedení rekapitalizace bank při řešení krizí a právní jistoty a soudržnosti rámce pro řešení krizí. Posouzení bylo provedeno s ohledem na efektivitu dosažení výše uvedených cílů a nákladovou efektivnost provádění různých variant politiky.

Posouzení dopadů zavrhlo variantu nezměněné politiky, pokud jde o hierarchii věřitelů v úpadkovém řízení v rámci Unie, protože tato varianta na vnitřním trhu s nezajištěným prioritním dluhem bank narušuje hospodářskou soutěž, což je způsobeno tím, že rozdílné postavení držitelů bankovního dluhu v různých členských státech může mít nerovnoměrné dopady na náklady financování bank. Pokud jde o harmonizaci, bylo zvažováno několik podvariant a posouzení dopadů dospělo k závěru, že nákladově nejefektivnější cestou, jak splnit požadavek podřízenosti podle standardu TLAC pro G-SVI, je vytvoření specifické „nepreferenční“ prioritní kategorie nezajištěného dluhu. Orgány příslušné k řešení krize by si poté v jednotlivých případech vyžádaly splnění MREL pomocí podřízeného dluhu. Na rozdíl od kapitálových nástrojů by u takovýchto dluhových nástrojů mohla být rekapitalizace z vnitřních zdrojů provedena pouze při řešení krize banky, poté, co by byly odepsány nebo konvertovány případné kapitálové nástroje, a před provedením rekapitalizace z vnitřních zdrojů u jiných prioritních závazků. Hlavní výhodou této varianty je, že by banky mohly pokračovat v emisi (méně nákladných) prioritních dluhových nástrojů pro účely financování nebo z provozních důvodů, zatímco nová kategorie dluhových nástrojů by mohla být použita hlavně pro účely dodržení předpisů ohledně kapacity pro absorpci ztrát a rekapitalizaci.

3.2Základní práva

Tento návrh dodržuje základní práva a respektuje zásady zakotvené zejména v Listině základních práv Evropské unie, zejména právo na vlastnictví a svobodu podnikání, a je nutno jej v souladu s těmito právy a zásadami používat. Tato směrnice konkrétně zajišťuje, že zásah do vlastnických práv bankovních věřitelů nebude nepřiměřený. Zajistí, aby dotčeným věřitelům nevznikly větší ztráty, než které by jim vznikly, pokud by v době přijetí rozhodnutí o řešení krize došlo k likvidaci instituce v běžném úpadkovém řízení.

4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY

Návrh nemá žádné důsledky pro rozpočet EU.

5.OSTATNÍ PRVKY