Uzavření Protokolu z roku 2010 k úmluvě by ovlivnilo oblast působnosti a pravidla směrnice 2004/35/ES o odpovědnosti za životní prostředí v souvislosti s prevencí a náhradou škod na životním prostředí, jak je uvedeno v oddílu 1.4 této důvodové zprávy. Kromě toho by uzavření Protokolu z roku 2010 z důvodů podrobně rozvedených v oddíle 1.5 níže ovlivnilo pravidla stanovená v nařízení (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění nařízení Brusel I).

Jak úmluva HNS z roku 1996, tak úmluva HNS z roku 2010 se překrývají v oblasti působnosti se směrnicí, jestliže i) škoda na životním prostředí byla způsobena na území, včetně teritoriálního moře, smluvního státu (čl. 3 písm. a) úmluvy HNS z roku 2010), ii) škoda byla způsobena znečištěním životního prostředí ve výlučné ekonomické zóně smluvního státu nebo rovnocenné oblasti (až 200 námořních mil od základních linií) (čl. 3 písm. b) úmluvy HNS z roku 2010) a iii) jsou dotčena „preventivní opatření, ať jsou přijata kdekoli, která mají takové škodě předcházet nebo ji minimalizovat“ (čl. 3 písm. d) úmluvy HNS z roku 2010). Odpovídající ustanovení směrnice jsou čl. 2 bod 1 o definici „škody na životním prostředí“ a čl. 2 bod 10 o definici „preventivních opatření“ ve spojení s čl. 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2008/56/ES, kterou se stanoví rámec pro činnost Společenství v oblasti mořské environmentální politiky, čl. 1 odst. 1 směrnice 79/409/EHS o ochraně volně žijících ptáků a čl. 2 odst. 1 směrnice 92/43/EHS o stanovištích, jak je uvedeno v „Pokynech Komise pro vytvoření sítě Natura 2000 v mořském prostředí – Uplatňování směrnic o ptácích a stanovištích“. Definice „škody na životním prostředí“ v úmluvě a směrnici 2004/35/ES nejsou totožné, přestože se do velké míry překrývají. V praxi se však očekává, že úmluva by měla směřovat ke stejně vysokým normám pro nápravu škod na životním prostředí, jaké obsahuje směrnice.

Celková výše náhrady, jež je dostupná v rámci dvouúrovňového systému, činí 250 milionů zúčtovacích jednotek (přibližně 310 milionů EUR v dnešních směnných kurzech). Aby byla tato částka dostupná, je v rámci úmluvy HNS z roku 2010 zřízen propracovaný systém příspěvků, které platí do fondu HNS v každém smluvním státě osoby přijímající nebezpečné a škodlivé látky. Smluvní státy pak nesou odpovědnost za přesné, včasné a pravidelné podávání zpráv o nákladu podléhajícím příspěvku do fondu HNS, přičemž stát se může rovněž rozhodnout, že bude namísto příjemce nebezpečných a škodlivých látek platit příspěvky do fondu sám.

a)vyloučení zabalených nebezpečných a škodlivých látek z definice nákladu podléhajícího příspěvku do fondu HNS, přičemž škody způsobené zabalenými nebezpečnými a škodlivými látkami jsou i nadále zahrnuty do dvouúrovňového systému náhrad stanoveného v úmluvě (čl. 1 odst. 10 úmluvy HNS z roku 2010);

Nařízení (EU) č. 1215/2012 stanoví pravidla pro příslušnost a uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech mezi členskými státy EU a výše zmíněná ustanovení úmluvy – jestliže vstoupí v platnost – by měla na pravidla tohoto nařízení vliv. Návrh rozhodnutí Rady, kterým se členské státy zmocňují, aby v zájmu Evropského společenství ratifikovaly Mezinárodní úmluvu o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři z roku 1996 (Úmluva HNS), KOM (2001) 674 v konečném znění, obsahuje podrobný přehled a vysvětlení překrývání mezi kapitolou IV úmluvy a nařízením Brusel I (nařízení (ES) č. 44/2001).

Kromě výše uvedeného jsou články 37, 41 a 42 v kapitole IV úmluvy HNS z roku 2010 doplňující povahy a jako takové nemohou stát samy o sobě ani je nelze uplatňovat odděleně od jiných ustanovení úmluvy. Výlučná pravomoc Unie se tedy vztahuje na kapitolu IV úmluvy jako celek.

Zvláštním postavením Dánska, pokud jde o kapitolu IV úmluvy, je nutno se zabývat samostatně v souladu s Protokolem č. 22 o postavení Dánska, který je připojen ke Smlouvám. Dánsko je osvobozeno od uplatňování hlavy V třetí části SFEU, a proto se neúčastní přijetí navrhovaného rozhodnutí Rady o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu z roku 2010 k Mezinárodní úmluvě o odpovědnosti a náhradě za škodu v souvislosti s přepravou nebezpečných a škodlivých látek po moři, pokud jde o aspekty týkající se justiční spolupráce v občanských věcech.

1.6.Závěry

Přijetí mezinárodních pravidel o odpovědnosti za nesmluvní škody, které vzniknou v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek po moři, a jejich vstup v platnost je klíčovou otázkou vzhledem k významnému podílu, jejž má přeprava těchto látek na námořní nákladní dopravě na celém světě.

IMO získala zkušenosti s podobnými mezinárodními režimy upravujícími odpovědnost za škody, které vznikly v důsledku jiných činností námořní dopravy, jako je přeprava ropy tankery, a přijala tuto mezinárodní dohodu ve znění Protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS, aby systém úmluv o odpovědnosti v námořní dopravě doplnila specializovanou listinou, jež ustanovuje rovněž nový fond náhrad zaměřený na škody vzniklé v souvislosti s nebezpečnými a škodlivými látkami.

Členské státy byly na základě rozhodnutí Rady 2002/971/ES zmocněny, aby ratifikovaly úmluvu HNS z roku 1996. Protokol z roku 2010, kterým se mění úmluva, musí být rovněž předmětem nového rozhodnutí Rady, a to v souladu se Smlouvami a s ohledem na vývoj v právu Unie od roku 2002. Protokol z roku 2010 vede k ustavení nové mezinárodní dohody (viz zejména čl. 45 odst. 8 konsolidovaného znění úmluvy HNS z roku 2010). Unie tedy prostřednictvím ratifikace Protokolu z roku 2010 nebo přistoupením k tomuto protokolu zmocňuje členské státy, aby uplatňovaly úmluvu HNS z roku 2010 nejen ve vztahu k záležitostem, na něž se vztahuje protokol, ale rovněž vůči všem jiným záležitostem, na které se vztahuje pozměněné znění úmluvy HNS z roku 2010.

S ohledem na výše uvedené skutečnosti Komise navrhuje přijetí dvou samostatných rozhodnutí Rady o ratifikaci ze strany členských států a jejich přistoupení jménem Unie k Protokolu z roku 2010, aby bylo zajištěno, že bude dosaženo cílů Smluv zakotvených ve směrnici 2004/35/ES a nařízení (EU) č. 1215/2012 a že budou dodržena ustanovení Protokolu č. 22. Pokud jde o výše uvedené nařízení, zejména s ohledem na pravidla týkající se uznávání a výkonu rozhodnutí soudů členských států, mají členské státy, až ratifikují Protokol z roku 2010 nebo k němu přistoupí, povinnost vydat odpovídající prohlášení, jak je stanoveno v příloze navrhovaného rozhodnutí Rady, což zajistí nepřetržité uplatňování pravidel týkajících se uznávání a výkonu soudních rozhodnutí podle nařízení (EU) č. 1215/2012, pokud jde o uznávání a výkon rozhodnutí soudu některého členského státu v jiném členském státě. Prohlášení by se mělo vztahovat také na jiná tematicky související pravidla Unie, zejména jde o Luganskou úmluvu o soudní příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ze dne 30. října 2007.

2.VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADU

V této fázi postupu, kdy je oblast činnosti EU již vymezena jednáními o uzavírané mezinárodní listině, není formální posouzení dopadů vyžadováno.

Nicméně bylo přezkoumáno a zváženo několik možností:

1)Žádná opatření

V současné době, kdy úmluva HNS nevstoupila v platnost, se uplatňuje na odpovědnost za škodu na životním prostředí vzniklou jakoukoli událostí, kterou způsobila loď přepravující nebezpečné a škodlivé látky po moři, směrnice 2004/35/ES. To znamená, že definice škody na životním prostředí stanovená ve směrnici se uplatňuje společně s právem vlastníka lodi omezit svou odpovědnost v souladu s Mezinárodní úmluvou o omezení odpovědnosti za námořní nároky z roku 1976 v pozměněném znění (dále jen „úmluva LLMC“), jak je uvedeno v čl. 4 odst. 3 směrnice. Toto právo vlastníka lodi omezit svou odpovědnost až do výše obecných omezení stanovených v úmluvě LLMC má vymezené výjimky, zejména úmysl způsobit takovou škodu nebo nedbalost. Omezení odpovědnosti v rámci LLMC je nižší než omezení stanovená v článku 9 úmluvy HNS z roku 2010. Protože neexistuje fond náhrad, jaký je stanoven v kapitole III úmluvy HNS z roku 2010, neexistuje v současnosti v rámci směrnice žádný prostředek k poskytnutí náhrady obětem (např. rybářům, místním společenstvím) znečištění nebezpečnými a škodlivými látkami na moři, pokud škoda překročí omezení odpovědnosti vlastníka lodi. Kromě toho ve stávajícím právním rámci chybí požadavek povinného pojištění, zatímco článek 12 úmluvy HNS z roku 2010 konkrétně stanoví tuto povinnost vlastníka lodi společně s právem osob vznášejících nároky přímo proti pojistiteli (čl. 12 odst. 8). Společní normotvůrci EU se také rozhodli ve směrnici 2004/35/ES stanovit výjimku ve prospěch mezinárodního režimu odpovědnosti za činnosti námořní dopravy v jakékoli příslušné úmluvě, včetně úmluvy HNS, a vyjmout události, na které se tyto mezinárodní úmluvy vztahují, z oblasti působnosti této směrnice. Pokud by nebylo na úrovni EU učiněno žádné opatření, které by členským státům umožnilo ratifikovat Protokol z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k němu přistoupit, aby mohla poslední úmluva IMO o odpovědnosti vstoupit v platnost, upevnil by se nesoulad mezi mezinárodním režimem odpovědnosti za činnosti námořní dopravy a takovým režimem na úrovni EU, a to na úkor právní jistoty a jednoty norem použitelných mimo jiné v případě škody na životním prostředí, k níž dojde v důsledku přepravy nebezpečných a škodlivých látek na moři.

2)Soulad úmluvy HNS s acquis Unie

Pokud jde o definici škody na životním prostředí, směrnice 2004/35/ES se s úmluvou HNS z roku 2010 zcela neshoduje. Konkrétně jde o to, že definice ve směrnici je širší a zahrnuje více možností nápravy, včetně primární obnovy poškozených přírodních zdrojů do výchozího stavu, včetně v případě potřeby přijetí doplňkových a vyrovnávacích opatření, pokud nelze zdroje uvést do výchozího stavu, nebo vyrovnání přechodné ztráty zdrojů (taková opatření nikdy nespočívají ve finanční náhradě, ale vždy jde o opatření ke zlepšení stavu přírodních zdrojů v poškozené nebo přilehlé lokalitě). Bylo by tedy možné se zasazovat za možnost změny úmluvy, aby byla v souladu s ustanoveními směrnice.

Je však nanejvýš nepravděpodobné, že by tento postoj získal mezi smluvními státy IMO dostatečnou podporu, zejména vzhledem k obtížím, které bylo třeba vyřešit, než mohlo být schváleno nynější znění úmluvy. Rovněž definice škody způsobené znečištěním v rámci úmluvy byla pečlivě stanovena v souladu s ostatními stávajícími režimy odpovědnosti za události na moři v případě různých druhů činností námořní dopravy (např. Mezinárodní úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené ropným znečištěním z roku 1992, Mezinárodní úmluva o občanskoprávní odpovědnosti za škody způsobené znečištěním ropnými palivy z roku 2001). Změna této definice v úmluvě HNS z roku 2010 by závažně narušila rovnováhu mezi různými odvětvími námořní dopravy a narazila by v IMO na všeobecný odpor.

3)Vložení „doložky o neuplatňování“ do úmluvy HNS a následná změna směrnice 2004/35/ES

Bylo by případně možné prověřit také možnost změny úmluvy a vložení „doložky o neuplatňování“, aby bylo zajištěno, že až se členské státy stanou stranou úmluvy, bude se zvláštní vztah mezi EU a jejími členskými státy i nadále řídit pravidly obsaženými v právu Unie. Povinnosti podle úmluvy vůči třetím státům by zůstaly nezměněny.

Všechny strany úmluvy (včetně států, jež nejsou členy EU) by přijetím této „doložky o neuplatňování“ vyjádřily souhlas, aby EU a její členské státy ve svých vztazích mezi sebou navzájem uplatňovaly právo EU, pokud toto právo rovněž upravuje předmět úmluvy. Nicméně pro tuto možnost platí totéž výše uvedené odůvodnění, což znamená, že členské státy se touto možností jménem Unie nemohou v IMO realisticky zabývat.

Kromě toho by taková doložka vyžadovala změnu směrnice 2004/35/ES, aby byla odstraněna výjimka, kterou se škody vzniklé v důsledku událostí spadajících do oblasti působnosti úmluvy HNS vyjímají z oblasti působnosti této směrnice. Tato směrnice však upravuje stejným způsobem všechny úmluvy o odpovědnosti v námořní dopravě uvedené v její příloze IV. Zavedení odlišného režimu pro jednu z úmluv by bylo tedy proti duchu samotné směrnice, zejména protože všechny úmluvy IMO o odpovědnosti spočívají na stejných zásadách, jejichž cílem je stanovit rámec objektivní odpovědnosti pro vlastníky lodí a rovněž povinné pojištění a zajistit dostupné a dostatečné finanční prostředky pro náhradu škody způsobené znečištěním při události související s námořní dopravou.