ZPRÁVA KOMISE RADĚ A EVROPSKÉMU PARLAMENTU o provádění směrnice 2005/71/ES o zvláštním postupu pro přijímání státních příslušníků třetích zemí pro účely vědeckého výzkumu /* KOM/2011/0901 v konečném znění */





Úvod Směrnice Rady 2005/71/ES o zvláštním postupu pro přijímání státních příslušníků třetích zemí pro účely vědeckého výzkumu (dále jen „směrnice“)[1] byla čtvrtým legislativním nástrojem v oblasti legální migrace poté, co Amsterodamská smlouva zavedla pravomoc přijímat právní předpisy v této oblasti. Po konzultaci Evropského parlamentu byla Radou jednomyslně přijata dne 12. října 2005. Dánsko a Spojené království nejsou směrnicí vázány. Celkovým cílem směrnice je snížit překážky vstupu výzkumných pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí (dále jen „výzkumní pracovníci“), do EU a jejich pobytu v EU a udělit jim práva na mobilitu uvnitř EU. Směrnice zavedla mechanismus, který byl pro tehdejší acquis EU v oblasti migrace nový. Výslovně schválené výzkumné organizace mohly uzavírat s výzkumnými pracovníky dohody o hostování, na jejichž základě již výzkumný pracovník nepotřeboval k povolení k pobytu navíc i pracovní povolení. V této zprávě je posouzeno uplatňování směrnice[2]. Zpráva vychází ze studie, která byla vyhotovena pro Komisi[3], a rovněž dalších zdrojů, včetně dotazů ad hoc u Evropské migrační sítě[4] a diskusí s členskými státy. Členské státy měly možnost přezkoumat a aktualizovat věcné informace o své zemi. MONITOROVÁNÍ A PROVEDENÍ Členské státy měly směrnici provést do 12. října 2007 (článek 17) a informovat o tom Komisi. V období mezi rokem 2007 a 2011 uspořádala Komise s členskými státy schůzky za účelem projednání otázek týkajících se provedení a výkladu směrnice. V roce 2007 zahájila Komise řízení o neplnění povinností podle článku 258 (bývalý článek 226) Smlouvy o fungování Evropské unie proti 17 členským státům, které směrnici neprovedly včas nebo Komisi řádně neinformovaly o přijetí vnitrostátních právních předpisů k provedení směrnice. Od té doby všechny členské státy postupně přijaly prováděcí opatření a řízení o neplnění povinností kvůli nesdělení informací byla ukončena. SOULAD PROVÁDěCÍCH OPATřENÍ Definice (článek 2) V článku 16 směrnice se definují pojmy „výzkum“, „výzkumná organizace“ a „výzkumný pracovník“. Zatímco většina členských států definovala „výzkum“ a „výzkumnou organizaci“ v souladu se směrnicí, v případě definice „výzkumného pracovníka“ tak učinila méně než polovina členských států. V zájmu dokončení Evropského výzkumného prostoru a zvýšení přitažlivosti Evropy jako místa pro výzkum je důležité, aby všechny členské státy vykládaly a používaly definice jednotně. Oblast působnosti (článek 3) Směrnice se vztahuje na státní příslušníky třetích zemí, kteří požádají o přijetí na území členského státu pro účely provedení výzkumného projektu. Dvanáct členských států vymezilo oblast působnosti stejně jako směrnice[5]. BE, EE, IE, FR, IT, AT, PT a RO nezahrnuly všechny prvky oblasti působnosti; žádná výslovná prováděcí opatření nebyla zjištěna v ES, LV, LT, NL a SI. Zdá se, že v praxi to nebrání tomu, aby výzkumní pracovníci, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, využívali výhod směrnice. Příznivější ustanovení (článek 4) Některé členské státy podepsaly dvoustranné a/nebo mnohostranné dohody, které určitým státním příslušníkům třetích zemí nabízejí příznivější podmínky, než je stanoveno ve směrnici. Hlavním cílem těchto dohod je stanovit použitelné právní předpisy v oblasti sociálního zabezpečení a zajistit přenositelnost sociálního zabezpečení. Výzkumné organizace (články 5 a 6) Schválení výzkumných organizací (článek 5) V čl. 5 odst. 1 je stanoven požadavek, aby byly výzkumné organizace výslovně schváleny za účelem zaměstnávání výzkumných pracovníků. O zvláštním vnitrostátním schvalovacím postupu rozhodují členské státy[6]. Doba platnosti schválení musí činit nejméně pět let a zkrátit ji lze pouze ve výjimečných případech (čl. 5 odst. 2). Tato ustanovení jsou ve většině členských států dodržena[7]. LV, LT a PT mají pouze obecný postup (tj. postup, který se nevztahuje konkrétně na směrnici) pro akreditaci vzdělávacích/výzkumných organizací. Tato praxe představuje příznivější ustanovení, jelikož vnitrostátní výzkumné organizace nemusí podstoupit dodatečný schvalovací postup, aby mohly přijímat výzkumné pracovníky podle směrnice. Další členské státy (EL, FR a AT) pokládají za schválené všechny domácí veřejné vysoké školy a schválení vyžadují pouze u ostatních kategorií organizací. Ve SI neexistují ustanovení o době platnosti uděleného schválení a schvalující orgán má právo kdykoli ověřit, zda výzkumná organizace nadále plní původní podmínky. To není v souladu se směrnicí. Ustanovení čl. 5 odst. 3 a 4 členským státům umožňují zvážit, zda budou od výzkumné organizace požadovat „písemný závazek“, že ponese odpovědnost za náhradu nákladů souvisejících s neoprávněným pobytem a navrácením výzkumného pracovníka, a rovněž potvrzení o provedení výzkumných prací[8]. Tyto dvě možnosti využily DE, CY, LU, MT, AT, PL, RO, SI a SK. BE, CZ, EL, IT, LT, HU a NL provedly pouze ustanovení o neoprávněném pobytu a navrácení, zatímco IE a FI provedly pouze požadavek týkající se potvrzení o provedení prací. ES, FR, PT a SE neprovedly žádné z těchto ustanovení. BG, EE a LV používají obecné znění příslušných zákonů o přistěhovalectví a považují výzkumné organizace za sponzory, kteří se zavazují uhradit veškeré náklady v případě neoprávněného pobytu. Povinnost členských států pravidelně zveřejňovat a aktualizovat seznamy schválených výzkumných organizací (čl. 5 odst. 5) byla provedena v 19 zemích[9]. Ačkoliv v EE, IE, IT, LT a PT není stanovena právní povinnost seznam zveřejnit, v praxi je tento seznam dostupný na internetových stránkách vnitrostátního schvalujícího orgánu. Některé členské státy zveřejňují seznam pouze v úředních dokumentech, k nimž může být obtížný přístup. „Pravidelná aktualizace“ se vykládá různě, přičemž se některé aktualizace provádějí pouze jednou ročně. Podle čl. 5 odst. 6 a 7 mohou členské státy stanovit zvláštní podmínky pro zamítnutí prodloužení schválení výzkumné organizace nebo pro odnětí schválení, jakož i určit důsledky pro dohody o hostování nebo pro povolení k pobytu dotyčných výzkumných pracovníků[10]. Čtrnáct členských států provedlo obě ustanovení[11], zatímco zvláštní důsledky odnětí schválení nebo zamítnutí prodloužení schválení výzkumné organizace nejsou upraveny v BE, BG, IE, HU, IT, MT, AT, SI a SE. LT a PT toto ustanovení neprovedly. Dohoda o hostování mezi výzkumnou organizací a výzkumným pracovníkem (článek 6) V dohodě o hostování se výzkumný pracovník zavazuje provést výzkumný projekt a výzkumná organizace se zavazuje přijmout výzkumného pracovníka k tomuto účelu (čl. 6 odst. 1). Členské státy se tímto ustanovením zabývaly různě, přičemž většina zemí používá pouze smlouvu o hostování[12], zatímco jiné místo dohody o hostování nebo navíc k této dohodě vyžadují pracovní smlouvu (BE, EE, IE, ES, IT, AT, PL[13]), přičemž LT a PT požadují pouze pracovní smlouvu. Ustanovení čl. 6 odst. 2 ukládá výzkumné organizaci povinnost ověřit před podepsáním dohody o hostování účel a trvání projektu výzkumného pracovníka a finanční zdroje potřebné pro jeho provedení, jeho kvalifikaci, existenci dostatečných prostředků na každý měsíc, aniž by musel výzkumný pracovník využívat systém sociální pomoci daného členského státu, a zdravotní pojištění. Dohoda o hostování musí rovněž stanovit právní vztah a pracovní podmínky výzkumného pracovníka. Toto ustanovení bylo správně provedeno ve většině členských států[14]. AT neupravuje nutnost stanovit v dohodě o hostování právní vztah a pracovní podmínky týkající se výzkumných pracovníků, jelikož používá pracovní smlouvy, zatímco LT, PT a SI neupravují ověření účelu a trvání výzkumu ze strany výzkumné organizace, dostupnosti finančních zdrojů a kvalifikace výzkumného pracovníka. Ustanovení čl. 6 odst. 3 členským státům umožňuje uvážit úpravu požadavku, aby výzkumné organizace poskytly výzkumnému pracovníkovi individuální prohlášení o převzetí finanční odpovědnosti za náklady, které by v případě neoprávněného pobytu a navrácení byly hrazeny z veřejných prostředků. Toto nepovinné ustanovení provedlo deset členských států[15]. V čl. 6 odst. 4 je stanoveno, že dohoda o hostování končí, jestliže výzkumný pracovník není přijat do země nebo jestliže dojde k ukončení právního vztahu mezi výzkumným pracovníkem a výzkumnou organizací. Toto ustanovení je vyhovující ve většině členských států[16]. IT přímo stanoví skončení dohody o hostování jako důsledek toho, že výzkumnému pracovníkovi nebylo uděleno povolení k pobytu. Provedení není úplné v EE a FR, v nichž je upraveno uplynutí doby platnosti povolení k pobytu výzkumných pracovníků místo skončení jejich dohod o hostování. DE a PL upravují skončení dohody o hostování v případě nepřijetí výzkumných pracovníků do země, aniž by upravily ukončení pracovního vztahu mezi výzkumnými pracovníky a výzkumnými organizacemi. V LT, AT a PT nejsou stanoveny žádné prováděcí předpisy. Ustanovení čl. 6 odst. 5 ukládá výzkumným organizacím povinnost neprodleně vyrozumět příslušné vnitrostátní orgány o každé okolnosti, která by mohla zabránit provádění dané dohody o hostování. Toto ustanovení je provedeno a je vyhovující ve většině členských států[17]. V EE, LV a NL platí podle zákona o přistěhovalectví obecná povinnost týkající se vyrozumění sponzora, pokud státní příslušník třetí země již nesplňuje podmínky, na jejichž základě bylo vydáno povolení. Toto ustanovení nebylo provedeno ve FR, IT[18], LT a PT. Přijetí, pobyt a sloučení rodiny (články 7, 8, 9 a 10) Podmínky přijetí (článek 7) V článku 7 jsou stanoveny podmínky pro přijímání výzkumných pracovníků. Provedení je vyhovující téměř ve všech členských státech. Členské státy buď vytvořily zvláštní kategorii „výzkumného pracovníka, který je státním příslušníkem třetí země“, nebo tyto výzkumné pracovníky posuzují podle obecného zákona o přistěhovalectví. Členské státy považují výzkumné pracovníky obvykle za žadatele v dobré víře a přiznávají jim příznivější podmínky než ostatním kategoriím přistěhovalců. Odstavec 2 členským státům umožňuje kontrolovat podmínky, na nichž je dohoda o hostování založena a uzavřena, což je možnost, kterou využily pouze BE, BG, EL, CY, LU a NL. Obecně se zdá, že v případě pochybností ohledně žádosti většina imigračních orgánů ověřuje platnost a podmínky dohody o hostování. Odstavec 3 ukládá členským státům povinnost přijmout výzkumné pracovníky po provedení potřebné kontroly a po kladném ověření všech požadavků. Většina členských států[19] jednoznačně provedla toto ustanovení. Nestanovení podmínek, pokud jde o přijímání výzkumných pracovníků na dané území za účelem provádění výzkumné činnosti na základě dohody o hostování, v právních předpisech ostatních členských států by mohla výzkumným pracovníkům bránit ve vstupu, jelikož orgány mohou podle svého uvážení rozhodnout, zda výzkumného pracovníka přijmou na území země či nikoli, a zdá se proto, že to není zcela v souladu se směrnicí. Doba platnosti povolení k pobytu (článek 8) Článek 8 ukládá členským státům povinnost vydat povolení k pobytu na dobu nejméně jednoho roku a toto povolení prodloužit, pokud jsou nadále splňovány podmínky. Má-li výzkumný projekt trvat méně než jeden rok, vydá se povolení k pobytu na dobu trvání projektu. BG, DE, CY, LT, LU, MT, PL, FI a SE provedly směrnici doslovně. V CZ, EE, AT, PT a SK je povolení k pobytu vydáváno na dobu až dvou let, v EL a IT na dobu trvání výzkumného projektu, což platí rovněž v BE, ES, LV, HU, NL a RO (v případě ES a HU na dobu nejvýše pěti let). Ve FR se povolení prodlužuje o jeden rok a je omezeno na dobu maximálně čtyř let a v SI na dobu trvání dohody o hostování, nejvýše však na dobu jednoho roku. V IE není doba platnosti stanovena. Rodinní příslušníci (článek 9) Článek 9 usnadňuje sloučení rodiny vydáváním povolení k pobytu rodinným příslušníkům výzkumného pracovníka se stejnou dobou platnosti jako v případě samotných výzkumných pracovníků a s příznivějšími podmínkami než podle směrnice o sloučení rodiny[20]. Členské státy nesmí podmínit vydání povolení k pobytu rodinným příslušníkům výzkumného pracovníka požadavkem na minimální dobu pobytu výzkumného pracovníka před spojením s rodinnými příslušníky, což tudíž dovoluje okamžité sloučení rodiny a výzkumným pracovníkům umožňuje přijmout krátkodobé projekty a/nebo být mobilní. Většina členských států nemá v právních předpisech stanoveno, že sloučení rodiny závisí na požadavku týkajícím se minimální doby pobytu výzkumného pracovníka. ES, CY a SI použily přesné znění směrnice, zatímco ostatní země toto ustanovení provedly tak, že povinnost týkající se minimální doby pobytu nezařadily na seznam požadavků vztahujících se na sloučení rodiny. Téměř všechny členské státy[21] stanovily stejnou dobu platnosti povolení k pobytu vydaných rodinným příslušníkům jako v případě výzkumného pracovníka. Většina zemí vydává povolení k pobytu s právem pracovat. LU neupravilo dobu platnosti povolení k pobytu uděleného rodinným příslušníkům výzkumných pracovníků, ačkoliv v praxi se zdá, že doba platnosti povolení uděleného rodinnému příslušníkovi je stejná jako doba platnosti povolení výzkumného pracovníka. Ve FI je sloučení rodiny možné pouze tehdy, pokud osobě usilující o sloučení rodiny (výzkumnému pracovníkovi) bylo uděleno povolení k souvislému nebo trvalému pobytu[22]. Odnětí nebo neprodloužení povolení k pobytu (článek 10) Článek 10 členským státům umožňuje odejmout nebo odmítnout prodloužit povolení k pobytu vydané výzkumným pracovníkům a stanovit konkrétní podmínky, za nichž lze povolení odejmout nebo odmítnout prodloužení povolení, včetně podvodného získání povolení, z důvodu veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví. Všechny členské státy upravily tyto podmínky ve svých vnitrostátních právních předpisech[23]. Práva výzkumných pracovníků (články 11, 12 a 13) Výuka (článek 11) Článek 11 výzkumné pracovníky opravňuje k tomu, aby vyučovali v souladu s vnitrostátními právními předpisy, ačkoliv členské státy mohou pro výukovou činnost stanovit maximální počet hodin nebo dní. Vnitrostátní prováděcí předpisy jsou ve většině zemí vyhovující[24]. Některé členské státy (BE, EE, IE, LU, FI a SE) nemají jednoznačná ustanovení upravující právo na výuku; jelikož jsou však výzkumní pracovníci podle směrnice osvobozeni od požadavku mít pracovní povolení, lze předpokládat, že výuka je povolena. V IT je výuka povolena pouze ve vztahu k výzkumnému projektu stanovenému v dohodě o hostování. V LV je výuka přípustná, je-li to výslovně uvedeno v dohodě o hostování. Rovné zacházení (článek 12) Výzkumní pracovníci, kteří jsou přijati podle směrnice, mají nárok na stejné zacházení jako u státních příslušníků v řadě oblastí: uznávání diplomů a odborných kvalifikací, pracovní podmínky, dávky sociálního zabezpečení, daňové výhody a přístup ke zboží a službám. EL, CY, MT, PT a RO použily znění stanovené ve směrnici. Řada zemí[25] využila obecné právní předpisy zakazující diskriminaci z důvodu pohlaví a rasy nebo etnického původu. SI uplatňuje kombinaci zvláštních ustanovení o rovném zacházení, jež se vztahují výslovně na výzkumné pracovníky, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, a obecného zákona zakazujícího diskriminaci. Není zcela jasné, zda uplatňování obecného zákazu diskriminace splňuje zcela požadavky na rovné zacházení obsažené ve směrnici. V BE nebyly při provedení vyřešeny všechny aspekty rovného zacházení[26]. Ustanovení o rovném zacházení nejsou provedena v AT. V praxi se zdá, že přinejmenším podle výsledků zjišťování u výzkumných pracovníků přijatých podle směrnice se tito nesetkali s diskriminací či znevýhodněním. Mobilita mezi členskými státy (článek 13) Výzkumní pracovníci přijatí podle směrnice mohou provádět část svého výzkumu v jiném členském státě. Pobývá-li výzkumný pracovník v jiném členském státě po dobu nejvýše tří měsíců, může být výzkum proveden na základě dohody o hostování uzavřené v prvním členském státě[27]. Pobývá-li výzkumný pracovník v jiném členském státě po dobu delší než tři měsíce, může členský stát vyžadovat novou dohodu o hostování pro účely provádění výzkumu na svém území. Stanoví-li související právní předpisy pro využívání mobility vízovou povinnost nebo povinnost mít povolení k pobytu, je toto vízum nebo povolení k pobytu uděleno včas. Mobilita výzkumných pracovníků byla do vnitrostátních právních předpisů začleněna v 17 členských státech[28]. V ostatních členských státech vnitrostátní právní předpisy výslovně nestanoví, že výzkumní pracovníci, kterým bylo vydáno povolení v jiném členském státě, mohou na jejich území pracovat bez dodatečného pracovního povolení. To může mít za následek právní nejistotu, která je na překážku právu na mobilitu uvnitř EU, a lze to pokládat za nesoulad. Postup a průhlednost (článek 14 a 15) Žádosti o přijetí (článek 14) Článek 14 ukládá členským státům povinnost určit, zda má žádost o povolení k pobytu podávat výzkumný pracovník nebo dotyčná výzkumná organizace (odst. 1). Dále se v něm uvádí (odst. 2), že ačkoliv se žádosti přijímají a posuzují, jestliže dotyčný výzkumný pracovník pobývá mimo území členského státu, jímž by chtěl být přijat, mohou členské státy přijmout žádost podanou na jejich území (odst. 3). Odstavec 4 vyžaduje, aby členské státy poskytly žadateli, který splňuje podmínky, všechny prostředky pro získání potřebných víz. Většina zemí vyžaduje, aby výzkumní pracovníci podali žádost sami[29], s výjimkou ES, kde je to výzkumná organizace. Obě možnosti jsou přípustné v IT, CY, LT a SI. V BG, EE, ES, CY, LU, SI, FI a SE jsou první žádosti o přijetí přijímány a posuzovány, dokud dotyčný žadatel pobývá mimo území dotyčného členského státu. V DE, IE, EL, FR, IT a PT jsou žádosti posuzovány v době, kdy se výzkumný pracovník nachází na území dotyčného členského státu. Obě možnosti jsou přípustné v BE, CZ, LV, LT, HU[30], MT, NL, AT, PL, RO[31], SK a FI. Zatímco v řadě členských států[32] jsou poskytovány prostředky pro získání potřebných víz, jiné členské státy je neposkytují. Procesní záruky (článek 15) Členské státy musí přijmout rozhodnutí o přijetí výzkumného pracovníka co nejdříve a případně stanovit zrychlený postup (odstavec 1). Provedení je zcela vyhovující ve většině zemí[33], přičemž některé používají znění směrnice, zatímco jiné stanoví konkrétní lhůty (například sedm pracovních dnů v BG, do dvou týdnů v NL). V DE, IE, LT, LU a PL není stanoveno žádné zvláštní usnadnění nebo zrychlení[34]. V odstavci 2 je uvedeno, že posuzování žádosti může být pozastaveno, nejsou-li poskytnuté informace dostatečné, a je v něm příslušným orgánům uložena povinnost vyrozumět žadatele o tom, které další informace potřebují. CZ, DE, EL, CY, LU, HU, MT, AT, SI, SK a SE výslovně uvedly toto ustanovení. Je-li žádost o povolení k pobytu zamítnuta, jsou výzkumní pracovníci vyrozuměni o rozhodnutí a rovněž o případných opravných prostředcích a lhůtě pro jejich podání (odstavec 3). Postupy jsou ve většině členských států vyhovující[35]. Je-li žádost o povolení k pobytu zamítnuta nebo je-li povolení k pobytu odňato, má dotyčný výzkumný pracovník právo podat proti tomuto rozhodnutí žalobu k orgánům dotyčného členského státu (odstavec 4). Dosud nebyla určena základní judikatura důležitá pro provádění tohoto článku. ZÁVěRY A OPATřENÍ, JEž MAJÍ BÝT PřIJATA Právní analýza prokazuje, že členské státy provedly většinu hlavních prvků směrnice, ať už je to schválení výzkumných organizací, dohody o hostování nebo postupy vyřizování žádostí. Přesto je však jednoznačně zapotřebí zlepšení – prostřednictvím lepšího provedení, případných změn směrnice a poskytování lepších pokynů a informací. Náležitý rámec pro posílení uplatňování směrnice poskytuje posílený globální přístup k migraci a mobilitě[36]. Rámce partnerství na základě globálního přístupu k migraci a mobilitě, zejména partnerství v oblasti mobility, umožní přilákat výzkumné pracovníky z hlavních partnerských regionů, jako jsou jižní a východní sousedé[37]. Potřebu zlepšit a prosazovat směrnici vyzdvihují rovněž nízké počty výzkumných pracovníků přijatých podle směrnice (6 945 v roce 2010, přičemž mnozí pocházejí z Indie, Číny, USA, Ruské federace a Japonska[38]). To je ve zjevném kontrastu s výzvami, jimiž je nutno se zabývat – ke splnění cíle strategie Evropa 2020 týkajícího se zvýšení investic do VaV na 3 % HDP bude zapotřebí milion dalších výzkumných pracovníků[39]. Rada požaduje, aby byl přilákán vyšší počet talentovaných osob a aby byly tyto osoby vybízeny k setrvání v Evropském výzkumném prostoru[40]. Pozornost je nutno věnovat rovněž cíli stanovenému ve Strategii pro rovnost žen a mužů 2010–2015[41], jelikož u výzkumných pracovníků dosud existuje značná nerovnováha mezi ženami a muži. Zlepšení lze dosáhnout řadou způsobů. Nanejvýš důležité je účinné provedení směrnice ze strany členských států, zejména stanovením jasných a jednoznačných definic práv výzkumných pracovníků, jejich zaručením v případě odnětí schválení výzkumné organizace a jednoznačným rozlišováním mezi povoleními pro výzkumné pracovníky a ostatními druhy povolení. Základní definované pojmy jako „výzkumný pracovník“ či „výzkumná organizace“ musí být ve všech členských státech, které jsou směrnicí vázány, chápány jednotně. Zpráva poukazuje rovněž na řadu oblastí, v nichž může být nezbytné směrnici změnit. K těmto oblastem patří jednoznačné definice týkající se právní kvality a podoby dohod o hostování, jednotnější způsob aktualizace a zveřejňování seznamů výzkumných organizací a případně rovněž stanovení lhůt pro vydávání rozhodnutí o žádosti. Důležité je poskytování informací a zvyšování povědomí o možnostech, které směrnice nabízí. Komise zde plní svou úlohu, zejména prostřednictvím portálu EURAXESS a sítě středisek služeb EURAXESS a rovněž portálu o přistěhovalectví. K lepšímu poskytování informací a zvyšování povědomí u prioritních partnerských zemí budou využita rovněž partnerství v oblasti mobility a jiné nástroje spolupráce a rámce partnerství na základě globálního přístupu k migraci a mobilitě. [1] Úř. věst. L 289, 3.11.2005, s. 15. [2] Jak se požaduje v článku 16 směrnice. [3] Mezinárodním střediskem pro rozvoj migrační politiky. [4] K dispozici na adrese http://www.emn.europa.eu v části „Ad-hoc queries“. [5] BG, CY, CZ, DE, EL, FI, HU, LU, MT, PL, SE a SK. [6] Ve většině členských států udělují schválení ministerstva školství nebo výzkumu či jejich podřízené instituce, ministerstva vnitra se na tomto podílejí jen ojediněle. [7] BE, BG, CZ, DE, EE, IE (neprovedeno v právních předpisech, nýbrž jako správní postup), ES, FR, IT, CY, LU, HU, MT, NL, AT, PL, RO, SK, FI a SE. [8] Do dvou měsíců ode dne, kdy skončí platnost dohody o hostování. [9] BE, BG, CZ, DE, EL, ES, CY, LV, LU, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SK, FI a SE. [10] Při získávání podkladů pro vyhotovení této zprávy nebyly zjištěny žádné případy odnětí schválení. [11] CZ, DE, EE, EL, ES, FR, CY, LV, LU, NL, PL, RO a SK. [12] BG, CZ, DE, EL, FR, CY, LV, LU, HU, MT, NL, RO, SI, SK, FI a SE. [13] PL vyžaduje kombinaci dohody o hostování a pracovní smlouvy, a to ve formě dohody o hostování podepsané mezi výzkumnou organizací a výzkumným pracovníkem, jako je pracovní smlouva, mandátní smlouva nebo smlouva o provedení konkrétního úkolu. [14] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, LU, HU, MT, NL, PL, RO, SK a SE. [15] CZ, DE, EL, CY, LT, LU, HU, MT, NL a PL. [16] BE, BG (provedeno v oficiálním vzoru dohody o vysílání pracovníků), CZ, IE, EL, ES, CY, LV, LU, HU, MT, NL (použijí se obecné pracovněprávní předpisy), RO, SI, SK, FI a SE. [17] BE, BG, CZ, DE, IE, EL, ES, CY, LU, MT, AT, PL, RO, SI, SK, FI a SE. [18] V praxi však mají výzkumné organizace v IT povinnost vyrozumět příslušné imigrační orgány, není-li možné dohodu o hostování provést. [19] CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, CY, LT, LU, HU, MT, PL, RO, FI a SE. [20] Podle směrnice Rady 2003/86/ES ze dne 22. září 2003 o právu na sloučení rodiny mohou členské státy vyžadovat, aby osoba usilující o sloučení rodiny před spojením se svými rodinnými příslušníky oprávněně pobývala na jejich území po dobu nepřesahující dva roky. [21] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, LT, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK a SE. [22] Jelikož během získávání podkladů pro vyhotovení této zprávy neprováděli žádní výzkumní pracovníci, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí, ve FI výzkumné činnosti na základě dohody o hostování, nebylo možné získat informace o fungování finských postupů týkajících se sloučení rodiny. [23] Nebyl zjištěn žádný případ odnětí povolení k pobytu výzkumného pracovníka. Byly však zjištěny případy neprodloužení povolení. Například u 3 % veškerých žádostí v případě BE a 22 % všech žádostí v případě NL. [24] BG, CZ, DE, EL, ES, FR, LT, MT, NL, AT, PL a PT; s časovým omezením v případě CY, HU, RO, SI a SK. [25] BG, CZ, DE, EE, IE, ES, FR, IT, LV, LT, LU, HU, NL, PL, SK, FI a SE. [26] Nebyl proveden požadavek na uznávání kvalifikací. [27] Jedinou stanovenou podmínkou je to, že má v jiném členském státě dostatek prostředků a nepovažuje se ve druhém členském státě za hrozbu pro veřejný pořádek, veřejnou bezpečnost nebo veřejné zdraví. [28] BG (předloha právních předpisů), CZ, DE, EL, ES, FR, IT, CY, LT, LU, HU, MT, PL, RO, SI, SK a FI. [29] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, FR, LV, LU, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SK, FI a SE. [30] Žádosti mohou být na jeho území podávány pouze ve zvláštních případech. [31] Žádosti mohou na jeho území podávat pouze určité kategorie výzkumných pracovníků. [32] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, ES, FR, IT, CY, LT, HU, MT, AT, SI a SE. [33] BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, HU, MT, NL, PT, RO, SI, SK a FI. [34] Některé vnitrostátní orgány tvrdí, že pokud je obecné imigrační řízení účelné a účinné, není nutné zvlášť pro výzkumné pracovníky zavádět zrychlený postup. [35] BE, CZ, DE, EE, EL, FR, IT, CY, LV, LT, LU, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK a SE. [36] KOM(2011) 743 v konečném znění. [37] KOM(2011) 248 v konečném znění. [38] Souhrnné údaje pro EU poskytnuté Eurostatem pro členské státy, pro něž byly údaje k dispozici. [39] Stěžejní iniciativa strategie Evropa 2020 Unie inovací. KOM(2010) 546 v konečném znění. [40] Závěry Rady o Unii inovací pro Evropu, 3049. zasedání Rady ve složení pro konkurenceschopnost v Bruselu dne 26. listopadu 2010. [41] KOM(2010) 491, SEK(2010) 1079 a SEK(2010) 1080.