[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 10.12.2008 KOM(2008) 840 v konečném znění ZPRÁVA KOMISE EVROPSKÉMU PARLAMENTU A RADĚ o uplatňování směrnice 2004/38/ES o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států ZPRÁVA KOMISEEVROPSKÉMU PARLAMENTU A RADĚ o uplatňování směrnice 2004/38/ES o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států(Text s významem pro EHP) 1. Úvod Účelem této zprávy je předložit vyčerpávající přezkoumání, jak je provedena směrnice 2004/38/ES[1] do vnitrostátního práva a jak je uplatňována v každodenním životě. Touto zprávou Komise plní svoji povinnost podle čl. 39 odst. 1 směrnice vytvořit zprávu o uplatňování směrnice a předložit ji Evropskému parlamentu a Radě[2]. Komise bude neustále provádět přezkum této věci a bude v patřičné lhůtě vydávat další zprávy a pokyny. Volný pohyb osob představuje jednu ze základních svobod vnitřního trhu ve prospěch občanů EU, členských států a konkurenceschopnosti evropského hospodářství. Je to jedno z práv zmíněných v Listině základních práv Evropské unie (článek 45). V prvních dnech evropského projektu měli prospěch z volného pohybu pouze pracovníci (článek 39 Smlouvy o ES). Časem bylo toto právo rozšířeno na všechny občany EU. Občanství Unie přiznává každému občanu EU prvořadé a individuální právo svobodně se pohybovat a pobývat na území Unie s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a opatření přijatých k jejímu provedení (článek 18 Smlouvy o ES). Taková omezení a podmínky se budou nacházet ve směrnici 2004/38/ES. Směrnice kodifikovala stávající právní předpisy a judikaturu v oblasti volného pohybu a zjednodušila je v zájmu usnadnění pro čtenáře a jasnosti. Občané z členských států, kteří vstoupili do Evropské unie v nedávné době, se těší neomezenému právu volného pohybu. Přechodné úpravy se vztahují pouze na přístup na trhy práce. Tato směrnice je zásadní nejen pro více než 8 milionů[3] občanů EU, kteří pobývají v jiném členském státu a jejich rodinné příslušníky, ale také pro miliony občanů EU, kteří cestují každý rok uvnitř EU. Význam práva volného pohybu je zdůrazněn očekáváními občanů EU. Nedávný průzkum[4] ukázal, že 88 % respondentů ví o tomto právu[5], což je 4% nárůst od posledního takového průzkumu v roce 2002. Tato zpráva byla vytvořena na základě mnoha zdrojů, včetně studie[6] analyzující shodu vnitrostátních právních předpisů se směrnicí, dotazníku o praktickém provádění směrnice zodpovězenému členskými státy, vlastních šetření Komise, individuálních stížností, spolupráce s Evropským parlamentem, usnesení Parlamentu, otázek a žádostí a diskusí s členskými státy o praktických otázkách vyplývajících z uplatňování směrnice. 2. Sledování provedení směrnice Jak je stanoveno v čl. 40 odst. 1 směrnice, členské státy měly uvést v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu se směrnicí do 30. dubna 2006. Komise uspořádala dvě setkání s členskými státy v červnu 2005 a v lednu 2006, aby odpověděla na otázky týkající se výkladu směrnice. Sdělení předložené členskými státy a týkající se prováděcích opatření bylo neúplné a pozdní v celé řadě případů. V mezidobí od června 2006 do února 2007 Komise zahájila řízení pro nesplnění povinnosti podle článku 226 Smlouvy o ES u 19 členských států[7] za to, že nesdělily znění předpisů vnitrostátního práva přijatá k provedení směrnice. Vzhledem k tomu, že od té doby všechny členské státy postupně přijaly prováděcí opatření, byla řízení pro porušení práva z důvodu nesdělení uzavřena. Směrnice již byla začleněna[8] do Dohody o EHP, ale neuplatňuje se ještě v zemích EHP, které nejsou členy EU, neboť vnitrostátní ústavní požadavky ještě nebyly splněny v Norsku. 3. dodržení prováděcích opatření Celkové provedení směrnice 2004/38/ES je trochu zklamáním. Ani jeden členský stát neprovedl směrnici účinně a správně v její úplnosti. Ani jeden článek směrnice nebyl proveden účinně a správně všemi členskými státy. Na druhé straně v některých oblastech přijaly členské státy prováděcí opatření, která jsou příznivější pro občany EU a jejich rodinné příslušníky, než požadovala samotná směrnice[9]. I když na Kypru, v Řecku, Finsku, Lucembursku, na Maltě, v Portugalsku a Španělsku jsou problémy dodržení spojeny pouze s některými ustanoveními směrnice, ve většině členských států byly značné části a významná ustanovení směrnice nesprávně provedeny. Tato část zprávy předkládá problémy dodržení podle struktury směrnice. 3.1. Rodinní příslušníci Obecně platí, že je provedení definice rodinných příslušníků podle čl. 2 odst. 2 uspokojivé. Provedení s ohledem na práva jiných rodinných příslušníků podle čl. 3 odst. 2 je méně uspokojivé. Třináct[10] členských států neprovedlo čl. 3 odst. 2 správně. Na druhé straně deset členských států[11] jej provedlo příznivějším způsobem rozšířením automatického práva pobývat s občanem EU také na tuto kategorii rodinných příslušníků. Páry stejného pohlaví mají úplná práva volného pohybu a pobytu ve třinácti členských státech[12], které považují registrované partnery či partnerky za rodinné příslušníky. Na základě rozsudku Soudního dvora ze dne 23. září 2003[13] Dánsko, Irsko, Finsko a UK podmínily právo pobytu rodinných příslušníků ze třetích zemí jejich předchozím zákonným pobytem v jiném členském státu. Sedm členských států[14] přijalo stejný výklad prostřednictvím správních pokynů. Uplatnění tohoto dalšího požadavku neuvedeného ve směrnici vedlo k vysokému počtu stížností. Dne 25. července 2008 ve věci C-127/08 Metock Soudní dvůr rozhodl, že požadavek zákonného předchozího pobytu je v rozporu se směrnicí. Je důležité zdůraznit, že podle předkládajícího vnitrostátního soudu nebyl žádný sňatek ve věci Metock účelovým sňatkem. Soudní dvůr připomenul, že směrnice nebrání členským státům v boji proti zneužití práv Společenství, včetně účelových sňatků, jak je stanoveno v článku 35. Tento rozsudek způsobil v některých členských státech značnou polemiku, zejména v Dánsku, kde bylo naznačeno, že byla v imigračním právu vytvořena skulina, která by mohla usnadnit státním příslušníkům třetích zemí „vyřešit“ jejich situaci pomocí sňatku s občanem EU (viz bod 3.8.3 níže) . 3.2. Právo na vstup Provedení čl. 5 odst. 2 je často nesprávné a/nebo neúplné a legislativní nedostatky vedou k častým porušením práv rodinných příslušníků, zejména těch, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí. Pouze sedm členských států[15] zavedlo ve svých právních předpisech zvláštní prostředky pro rodinné příslušníky, co se týká získání vstupního víza. Zdá se, že Bulharsko a Německo zajišťují toto usnadnění v praxi. Pět členských států[16] nezavádí vízové výjimky pro rodinné příslušníky, kteří mají pobytovou kartu vydanou jiným členským státem. Další praktické problémy, kterým čelí rodinní příslušníci ze třetích zemí, jsou způsobeny tím, že se nerozlišuje mezi státními příslušníky třetích zemí a rodinnými příslušníky ze třetích zemí občanů EU, kteří mají určitá práva podle směrnice. Ti druzí ještě často musí předkládat řadu dokladů spolu se svou žádostí o vstupní vízum, jako doklad o ubytování, o dostatečných prostředcích, zvací dopis nebo zpáteční jízdenku. Ustanovení článku 5 odst. 4 stanovujícího právo vstupu pro občany EU a jejich rodinné příslušníky, kteří přijíždějí na hranice bez potřebných cestovních dokladů nebo případně potřebných vstupních víz, je často provedeno a uplatňováno nesprávně. Bylo nesprávně provedeno v Belgii, Lotyšsku a Švédsku. Šest členských států[17] neprovedlo toto ustanovení vůbec. 3.3. Právo pobytu po dobu tří měsíců Většina členských států provedla článek 6 správně. Vyskytují se zde však některé problémy dodržení. Itálie, Maďarsko, Slovinsko a Španělsko podmiňují právo pobytu tím, že rodinný příslušník ze třetí země vstoupí do země zákonným způsobem. Řecko, Lucembursko a Slovinsko spojují právo pobytu s délkou platnosti vstupního víza. Podle práva Společenství, jak bylo potvrzeno judikaturou[18], práva pobytu nelze odepřít pouze na základě toho, že rodinný příslušník vstoupil do členského státu nezákonně nebo že vypršela platnost jeho vstupního víza. Pouze Dánsko, Finsko, Malta a Švédsko podle článku 6 správně zavádějí příznivější zacházení s uchazeči o zaměstnání, a to bez jakýchkoli formalit, co se týká práva pobytu, ve spojitosti s 9. bodem odůvodnění. 3.4. Právo pobytu po dobu delší než tři měsíce 3.4.1. Podmínky spojené s tímto právem Většina členských států provedla čl. 7 odst. 1 správně. Estonsko a Španělsko dokonce nepožadují, aby občané EU vyhověli některé z podmínek stanovených v čl. 7 odst. 1 a právo pobytu je přiznáno pouze na základě občanství Unie. Česká republika uznává právo pobytu pouze v případě, když má rodina uspokojivé ubytování. Malta požaduje, aby občané EU získali pracovní povolení proto, aby měli právo pobytu jako zaměstnané osoby[19]. Takové požadavky jsou v rozporu s právem Společenství. Ve Slovinsku a na Slovensku neexistuje právo pobytu pro občany EU jakožto rodinné příslušníky jiného občana EU, což jim znesnadňuje získání práva pobytu v těchto zemích. Pokud se týká rodinných příslušníků studentů, dvanáct členských států[20] nevyužilo možnosti čl. 7 odst. 4 omezit rozsah pouze na manžela či manželku a nezaopatřené děti. Jiné členské státy této možnosti využily, ale osm[21] z nich správně neprovedlo povinnost usnadnit vstup a pobyt pro předky a potomky v přímé linii studenta. Ustanovení čl. 7 odst.3, který ukládá ponechání postavení zaměstnané osoby, není správně provedeno v sedmnácti členských státech[22], hlavně kvůli skutečnosti, že právo stanoví ponechání práva pobytu, ale ne postavení zaměstnané osoby, což je širší pojem. Ponechání postavení zaměstnané osoby má dopad nejen na právo pobytu, ale také přiznává další ochranu před vyhoštěním, možnost získat za příznivých podmínek právo trvalého pobytu a neomezené právo rovného zacházení. 3.4.2. Správní formality pro občany EU Podle čl. 8 odst. 1 členské státy mohou požadovat, aby se občané EU zaregistrovali. Irsko je jediným členským státem bez registračního systému. Česká republika, Slovensko a Spojené království zavádějí volitelný registrační systém. Jiné členské státy ukládají občanům EU povinnost, aby se zaregistrovali, a obecně jejich právní předpisy provádějí směrnici správně. Dvanáct členských států[23] však provedlo pojem „dostatečné prostředky“ nesprávně a nejednoznačně. Problémy se týkají zejména stanovení nejmenší částky považované za dostatečnou a absence rozhodování na základě osobních poměrů. Belgie, Maďarsko, Nizozemsko a Švédsko přijaly podrobné pokyny týkající se hodnocení dostatečných prostředků. Lotyšsko a Česká republika mají podrobné pokyny, jak posoudit pojem „nepřiměřená zátěž“. 3.4.3. Správní formality pro rodinné příslušníky ze třetích zemí Většina provedení se zde týká pobytové karty vydané rodinným příslušníkům ze třetích zemí, její platnosti a podkladů, které se mají předložit spolu s žádostí. Vážným problémem je, že v řadě členských států se pobytová karta nenazývá „Pobytová karta rodinného příslušníka občana Unie“, jak to vyžaduje článek 10. Dotyčným rodinným příslušníkům může připadat obtížné předložit důkaz o tom, že jejich situace spadá do působnosti směrnice, a nikoli do působnosti přísnějších vnitrostátních pravidel o cizích státních příslušnících. 3.5. Zachování práva pobytu v případě smrti, odjezdu nebo rozvodu Pokud se týká zachování práva pobytu pro rodinné příslušníky, kteří jsou sami občany EU, provedení je uspokojivé. Není tomu tak pro rodinné příslušníky ze třetích zemí, kde je provedení často problematické. Rakousko, Dánsko, Irsko, Lotyšsko, Slovinsko a Slovensko neprovedly úplně čl. 12 odst. 2 a čl. 13 odst. 2, když opominuly možnost zachovat právo pobytu pro rodinné příslušníky osoby splňující požadavky pro zachování tohoto práva. Na druhé straně Polsko přijalo příznivější pravidla a dovolilo rodinným příslušníkům zachovat právo pobytu bez potřeby prokazovat, že rodinný příslušník je zaměstnaná osoba, osoba samostatně výdělečně činná nebo soběstačná osoba. 3.6. Zachování práva pobytu – článek 14 Pouze deset členských států[24] výslovně provedlo ustanovení zakazující systematické ověřování podmínek spojených s právem pobytu. Třináct členských států[25] nevylučuje vyhoštění jako automatický důsledek využití systému sociální pomoci. 3.7. Právo trvalého pobytu Kromě řady menších problémů s provedením práva trvalého pobytu podle článku 16 se nejzávažnější problémy týkají získání práva trvalého pobytu po pěti letech nepřetržitého pobytu. Maďarsko toto právo nesprávně váže na podmínky týkající se práva pobytu. Belgie a Spojené království nesprávně nezohledňují období pobytu získaná občany EU předtím, než jejich země přistoupily do EU. Velký počet členských států[26] měl problémy s provedením článku 17, který ukládá příznivější pravidla pro získání práva trvalého pobytu pro již nepracující osoby. 3.8. Omezení práva vstupu a práva pobytu z důvodů veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo veřejného zdraví Kapitola VI směrnice zavádí právo členských států odepřít vstup nebo vyhostit občany EU a jejich rodinné příslušníky, ale za přísných hmotných a procesních záruk, které zajišťují, že je dosaženo spravedlivé rovnováhy mezi zájmy členských států a občany EU. Toto je jedna z kapitol směrnice, kde je provedení častěji nedostatečné nebo neúplné. Ti, kteří mají právo volného pohybu, mají povinnosti vůči svému hostitelskému státu a první z nich je dodržovat jeho zákony. Směrnice umožňuje členským státům vyhostit pachatele trestných činů. Zajišťuje, aby pokaždé došlo k posouzení konkrétního případu, a ukládá, že opatření učiněná z důvodů veřejného pořádku nebo bezpečnosti, musí dodržovat zásadu přiměřenosti a musí vycházet výhradně z osobního chování dotyčného jednotlivce, které musí představovat skutečnou, přítomnou a dostatečně závažnou hrozbu postihující jeden ze základních zájmů společnosti. Předchozí odsouzení pro trestné činy nesmí sama o sobě odůvodňovat přijetí takových opatření. Vnitrostátní orgány musí také zohlednit, jak dlouho občané EU pobývali na jejich území, jejich věk, zdravotní stav, rodinné a ekonomické poměry, sociální a kulturní integraci a rozsah jejich vazeb na zemi původu. Itálie a Finsko[27] ukládají automatické vyhoštění, když občané EU spáchali trestný čin určité závažnosti. Itálie také zavedla systém, který zvyšuje délku zadržení pachatelů, kteří pobývají nezákonně v okamžiku, kdy spáchali trestný čin. Soudní dvůr několikrát rozhodl, že nedodržení správních postupů týkajících se pobytu občany EU může být postihováno pouze přiměřeným a nediskriminačním způsobem. 3.8.1. Hmotné záruky (články 27 – 28) Když vezmeme v úvahu důležitost záruk, které zavádějí podmínky, za kterých členské státy mohou omezit právo volného pohybu, je zklamáním poznamenat, že pouze čtyři členské státy[28] provedly tyto záruky správně. Problémy provedení se často týkají neprovedení pravidel omezujících rozsah volnosti správního rozhodování, např. že omezení by se neměla uplatňovat pro hospodářské účely. Rozsah neuspokojivého provedení je zmírněn skutečností, že se zdá, že vnitrostátní soudy a orgány používají záruky správně, navzdory chybějícím jasným a přísným pokynům pro uplatňování soudní a správní volnosti rozhodování. Toto je jeden z hlavních nedostatků provedení. Bez ohledu na praktické uplatňování záruk je nezbytně nutné, aby byly výslovně provedeny, i kdyby jen měly poskytovat občanům EU jasný a vyčerpávající popis jejich práv. Členské státy by také měly vyvinout větší úsilí ke zjednodušení svých prováděcích opatření, protože jejich účinku často rozumí jen odborník. Jako výraz výchozí zásady přiměřenosti směrnice posiluje ochranu před vyhoštěním pro ty občany EU, kteří pobývali v hostitelském členském státu delší dobu. Zatímco občané EU, kteří mají právo pobytu, lze vyhostit z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti, ty, kteří mají právo trvalého pobytu, lze vyhostit pouze ze závažných důvodů týkajících se veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti ( čl. 28 odst. 2 ). Ti, kteří pobývali v hostitelském členském státu posledních deset let, mohou být vyhoštěni pouze z naléhavých důvodů týkajících se veřejné bezpečnosti . Stejná ochrana je přiznána nezletilým osobám s výjimkou, pokud je vyhoštění nutné v jejich nejlepším zájmu, jak je stanoveno v úmluvě o právech dítěte ( čl. 28 odst. 3 ). Členské státy zůstávají oprávněné definovat a měnit pojmy veřejného pořádku a veřejné bezpečnosti. Provádění však nesmí degradovat rozdíl mezi rozsahem čl. 28 odst. 2 a čl. 28 odst. 3 nebo rozšiřovat pojem veřejné bezpečnosti na opatření, která by měla patřit do veřejného pořádku. 3.8.2. Procesní záruky (články 30 - 31) Provedení procesních záruk není uspokojivé. Pouze čtyři členské státy[29] provedly záruky správně. Zdá se, že většina problémů v této oblasti vychází z nepřesného provedení. V případech absolutní naléhavosti se nepoužívají žádné procesní záruky ve Francii. Občan EU neobdrží žádné písemné oznámení o rozhodnutí o vyhoštění, není informován o důvodech, které vedly k přijetí rozhodnutí a nemá právo podat opravný prostředek předtím, než rozhodnutí vstoupí v platnost. Více než polovina členských států neprovedla správně povolenou lhůtu k opuštění území v případě vyhoštění. Provedení týkající se přístupu k soudním a správním opravným prostředkům je obecně správné. V UK je právo opravného prostředku přiznáno pouze těm občanům EU a jejich rodinným příslušníkům, kteří předloží důkazy, že mají právo volného pohybu. Ti, u kterých mají orgány UK za to, že žádný důkaz nebyl předložen, nejsou informováni o právu na opravný prostředek. Směrnice vyžaduje, aby všechna rozhodnutí mohla být předmětem opravného řízení. 3.8.3. Zneužití a podvod (článek 35) Právo Společenství by nemělo být zneužito. Podle článku 35 mohou členské státy přijmout opatření k prevenci zneužití, jako jsou účelové sňatky, jak bylo potvrzeno Soudním dvorem v rozsudku Metock . Kde existují pochybnosti, že je sňatek opravdový, mohou členské státy provést šetření, aby rozhodly, zda jsou práva přiznaná směrnicí zneužívána, například za účelem obcházení vnitrostátních právních předpisů o přistěhovalectví, a mohou odmítnout nebo odejmout právo vstupu nebo pobytu, jestliže je zneužití prokázáno. Směrnice vyžaduje dodržování zásady přiměřenosti a procesních záruk stanovených v článku 30 a článku 31. Navzdory jeho důležitosti nebyl článek 35 proveden všemi členskými státy. 4. Posouzení praktického uplatňování Za třicet měsíců, kdy byla směrnice použitelná, Komise obdržela více než 1800 individuálních stížností, 40 otázek z Parlamentu a 33 žádostí k jejímu uplatňování. Zaregistrovala 115 stížností[30] a zahájila pět řízení pro nesprávné uplatňování směrnice. Problémy, které stěžovatel předložil Komisi, Parlamentu a síti SOLVIT[31], odpovídají zjištěním této zprávy. Problémy odhalující trvalé porušování hlavních práv občanů EU se zejména týkají: - práva vstupu a pobytu rodinných příslušníků ze třetích zemí (problémy se vstupními vízy nebo při přechodu hranice, podmínky připojené k právu pobytu nepředpokládané ve směrnici a opožděné vydávání pobytových karet), - požadavku pro občany EU předložit spolu s žádostmi o pobyt další doklady nepředpokládané ve směrnici. 5. kroky, které se mají učinit Členské státy zodpovídají za to, že směrnice bude správně provedena a plněna a že budou občané EU informováni o svých právech. Neprovedení určitých ustanovení nebo jejich částečné provedení vytváří situace právní nejistoty, které mohou vést k přijetí právních nebo správních řešení, která by mohla poškodit práva občanů EU a jejich rodinných příslušníků. Komise posílí své úsilí k zajištění, aby byla směrnice správně provedena a plněna v celé EU. Pro dosažení tohoto výsledku Komise využije pravomocí plynoucích ze Smlouvy a pokud to bude nezbytné, zahájí řízení pro nesplnění povinnosti. Přednost bude dána nejzávažnějším problémům vymezeným v kapitole 4 této zprávy. Komise bude i nadále spolupracovat na technické úrovni s členskými státy. V září 2008 Komise vytvořila skupinu odborníků z členských států pro určení obtíží a objasnění otázek výkladu směrnice. Na dvou setkáních skupiny odborníků byla vymezena řada otázek vyžadujících další diskusi a objasnění, zejména pokud jde o otázky trestné činnosti a zneužití. Byl vytvořen dotazník pro pochopení obav členských států týkajících se tohoto problému a pro shromáždění statistických údajů a osvědčených postupů. Skupina se bude i nadále pravidelně scházet. Komise má v úmyslu nabídnout informace a pomoc členským státům i občanům EU vydáním pokynů v první polovině roku 2009 k řadě otázek určených jako problematické při provádění nebo uplatnění, jako je vyhoštění a boj proti zneužití, aby nabídla způsob, jakým by mohly být vyřešeny. Členské státy a Evropský parlament nejsou jedinými zainteresovanými stranami, se kterými musí Komise intenzivně spolupracovat. Občané EU musí být i nadále informováni o svých právech podle směrnice. Za tím účelem bude Komise i nadále pokládat za prvořadé poskytování informací o směrnici a bude nadále šířit zjednodušenou příručku pro občany EU[32] za nejlepšího využití internetu, zejména portálu Vaše Evropa, vytvoření článku na Wikipedii o právu volného pohybu a jednoduchých „přehledů“ vysvětlujících práva občanů. Komise bude podněcovat a podporovat snahy členských států o zahájení kampaní na zvýšení informovanosti občanů EU ohledně jejich práv plynoucích z této směrnice, a to v souladu s článkem 34. Skupina odborníků prozkoumá k tomuto účelu nejlepší postupy a bude je šířit. 6. Závěry V této etapě není nutné navrhovat změny směrnice. Směrnice musí být členskými státy prováděna účinněji. Obtížné otázky výkladu, které se dosud objevily, lze uspokojivě vyřešit vydáním pokynů na základě další diskuse a objasnění. Druhá zpráva o uplatňování směrnice bude vydána v patřičné lhůtě. PŘÍLOHA STAV ROZVOJE PROVEDENÍ SMĚRNICE 2004/38 --- Legenda | Příznivější zacházení | Správné a úplné | Nejednoznačné | Nesprávné a/nebo neúplné | Vůbec neprovedeno | 1. Celková čísla provedení směrnice 2004/38 [pic] 2. Situace podle členského státu [pic] 3. Přehled podle článku [pic] [1] Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29.dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/ES (Úř. věst. L 158, 30.4.2004, s. 77) [2] Viz také usnesení Evropského parlamentu ze dne 15. listopadu 2007 o uplatňování směrnice 2004/38/ES – P6_TA(2007)0534. [3] Pátá zpráva o občanství Unie (1. května 2004 – 30. června 2007), KOM(2008) 85. [4] Průzkum Flash Eurobarometer č. 213 s více než 27 000 náhodně vybraných občanů EU dotázaných v listopadu 2007. [5] Podle nejnovější čtvrtletní zprávy o činnosti za období od ledna do března 2008 (ec.europa.eu/europedirect/call_us/statistics/index_en.htm) se největší podíl otázek předložených službě EUROPE DIRECT týkal přeshraničních problémů (cestovat, pracovat, žít nebo studovat v jiném členském státu) – 22%. Od ledna do října 2006 se 84 % otázek zodpovězených službou Občanský rozcestník týkalo těchto práv (Zpráva o zpětné vazbě What the Database Tells us - ec.europa.eu/citizensrights/front_end/about/index_en.htm). [6] Studie odráží stav provádění k 1. srpnu 2008. [7] Všechny členské státy s výjimkou DK, IE, NL, AT, SI, SK, BG a RO. [8] Rozhodnutí Smíšeného výboru EHP č. 158/2007 ze dne 7. prosince 2007. [9] Další podrobnosti naleznete v grafech v příloze. [10] AT, BE, DE, ES, FR, IT, LT, LU, HU, PL, SI, SE a UK. [11] BG, CZ, DK, EE, FI, LV, MT, NL, RO a SK. [12] BE, BG, CZ, DK, FI, IT, LT, LU, PT, NL, ES, SE a UK. [13] Věc C-109/01 Akrich . [14] AT, CZ, DE, EL, CY, MT a NL. [15] CY, CZ, EL, PL, PT, RO a ES. [16] AT, DK, ES, IE a UK. [17] AT, DK, EE, IT, LT a DE. [18] Věc C-459/99 MRAX . [19] Povinnost získat pracovní povolení před započetím práce nelze považovat za automatické vydávání pracovních povolení, jež by bylo přípustné podle přechodných ustanovení o volném pohybu zaměstnaných osob. [20] AT, BG, DK, EE, ES, IE, IT, LT, LV, PT, SI a SK. [21] CZ, DE, FI, FR, LU, PL, RO a SE. [22] AT, BE, CZ, DE, FR, HU, IE, IT, LT, LV, NL, PL, RO, SK, SI, SE a UK. [23] BG, DE, EL, FI, IE, IT, LU, LV, NL, RO, SE a SI. [24] BE, CY, DE, EL, FI, LU, MT, NL, PL a PT. [25] AT, BE, BG, DE, DK, EE, FR, HU, IE, IT, LV, RO a SK. [26] AT, BE, BG, DE, DK, EE, HU, IE, LV, SE, SI a SK. [27] FI ukládá automatické vyhoštění z naléhavých důvodů veřejné bezpečnosti. [28] CY, EL, MT a PT. [29] CY, LT, ES a PT. [30] 106 stížností stále zůstává otevřených. [31] SOLVIT je on-line síť pro řešení problémů, v jejímž rámci členské státy EU spolupracují na řešení problémů, jež vznikají v důsledku nesprávného uplatňování práva vnitřního trhu veřejnými orgány. SOLVIT vyřešil 133 ze 199 případů týkajících se povolení k pobytu a 43 ze 65 případů týkajících se víz. V roce 2007 byl volný pohyb osob třetí největší oblastí problémů v objemu případů SOLVITu (15 %) . [32] Příručka poskytující informace o tom, jak nejlépe využít směrnici 2004/38/ES, je dostupná na adrese: http://ec.europa.eu/commission_barroso/barrot/policies