[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ |

V Bruselu dne 28.6.2006

KOM(2006) 347 v konečném znění

SDĚLENÍ KOMISE RADĚ, A EVROPSKÉMU PARLAMENTU

Směrem ke strategickému partnerství mezi EU a Jihoafrickou republikou

SDĚLENÍ KOMISE RADĚ A EVROPSKÉMU PARLAMENTU

Směrem ke strategickému partnerství mezi EU a Jihoafrickou republikou

ÚVOD

Dnešní Jihoafrická republika je výsledkem transformace země, která se před dvanácti lety rozešla s režimem apartheidu. Po skončení traumatického období apartheidu se dala cestou budování demokratické, snášenlivé a mnohorasové společnosti. Zemi se podařilo dosáhnout finanční a hospodářské stability, která jí umožňuje dále rozvíjet hospodářský růst ve prospěch všech jejích obyvatel. Jihoafrická republika se stala vůdčí zemí a zprostředkovatelem míru v regionu a na celém africkém kontinentu. Autority požívá nejen v Africe, ale též v celosvětových mnohostranných institucích.

Přijetím tří klíčových politických dokumentů o rozvojových cílech tisíciletí, Evropského konsensu o rozvoji a Strategie EU pro Afriku byl založen nový přístup rozšířené EU ke spolupráci mezi Severem a Jihem. EU zintenzivňuje své působení v zahraničí a snaží se podporovat stabilitu, bezpečnost a prosperitu na celém světě.

Jihoafrická republika je proto přirozeným partnerem Evropy na africkém kontinentu i na globální úrovni. Na základě „dohody o obchodu, rozvoji a spolupráci“ (TDCA) mezi Jihoafrickou republikou a Evropským společenstvím a jeho členskými státy se mezi Jihoafrickou republikou a EU rozvinulo mnohotvárné a komplexní partnerství, vycházející ze sdílených hodnot a zájmů, jakož i hlubokých kulturních vazeb.

V současné době je však ve vztazích mezi Jihoafrickou republikou a EU zapotřebí větší soudržnosti, jasných cílů a sdílené politické vize zaměřené do budoucnosti, a to za účelem posílení společného politického působení. Partnerství musí jasně vyjadřovat, co od sebe mohou obě strany očekávat na domácí, regionální, kontinentální a celosvětové úrovni, a musí odpovídat jedinečnému postavení Jihoafrické republiky a EU v novém, globalizovaném světě.

Účelem tohoto sdělení o strategickém partnerství s Jihoafrickou republikou je tedy navrhnout komplexní, soudržný a koordinovaný dlouhodobý rámec pro politickou spolupráci s Jihoafrickou republikou, který by bral v potaz traumatickou minulost Jihoafrické republiky, její úlohu důležité země regionu a její jedinečné postavení v rámci světadílu a na celosvětové scéně.

1. JIHOAFRICKÁ REPUBLIKA PO SKONčENÍ APARTHEIDU

Dvanáct let po konci apartheidu, který měl hluboký dopad na všechny aspekty společenského života, dosáhla Jihoafrická republika pozoruhodného pokroku, i když se dosud potýká s důsledky své nedávné traumatické minulosti.

Na domácím poli se její vláda od roku 1994 snaží o ukončení společenských vztahů apartheidu a vytvoření demokratické společnosti založené na spravedlnosti, rasové rovnosti a dodržování práv náboženských, kulturních, jazykových a domorodých komunit. Byly zavedeny nové politické strategie a programy pro zvýšení kvality života velké většiny lidí, včetně poskytování základních sociálních služeb a pozitivní diskriminace uskutečňované prostřednictvím politiky posilování hospodářského vlivu černošského obyvatelstva (Black Economic Empowerment, BEE).

Doposud bylo dosaženo například těchto úspěchů:

- ústavní politický systém založený na soutěži politických stran,

- fungující parlamentní demokracie,

- převládající atmosféra ústavnosti a právního státu,

- mechanismy zajišťující odpovědnost, průhlednost a poskytování informací ve veřejné správě,

- nezávislé soudnictví.

Z hospodářského hlediska je nejnápadnějším rysem země duální ekonomika založená na rasových rozdílech, zděděná z doby apartheidu, a charakteristická tím, že téměř polovina obyvatelstva žije pod hranicí chudoby.

Od skončení apartheidu se zemi daří dosahovat vnitřní i vnější makroekonomické stability. Veřejné výdaje se trvale pohybují na celkově udržitelné úrovni a rozpočtový deficit nedosahuje 3 % HDP. Růst oficiální ekonomiky je ovšem třeba dále rozvíjet, aby mohlo dojít k rozhodujícímu „rozjezdu“ hospodářství, tvorbě pracovních míst a k začlenění „stínové“ ekonomiky do ekonomiky oficiální. Výhled pro nadcházející léta je příznivější a nová vládní politika ASGISA (Accelerated and shared growth initiative in South Africa, Iniciativa pro urychlený a sdílený rozvoj v Jihoafrické republice) je zaměřena na boj s chudobou a na omezení nerovností prostřednictvím podpory hospodářského růstu a zaměstnanosti.

Významnou sociální výzvou, které země čelí, jsou nepochybně velké sociální a ekonomické rozdíly, jež ovlivňují celou společnost. To lze dále ilustrovat na příkladu dvou vyhrocených problémů, které jsou vzhledem ke svému možnému škodlivému účinku na společnost jako celek nápadnější než ostatní:

- znepokojivě vysoká prevalence HIV/AIDS – odhadovaný počet nakažených se blíží 6 miliónům. Odhadovaná míra prevalence tak představuje 21,5 % dospělé populace. Střednědobými až dlouhodobými důsledky této pandemie budou velmi vysoké sociální a ekonomické náklady vyplývající ze snížení celkového počtu obyvatel, kratší délka života a úbytek počtu osob v produktivním věku, spojený s dramatickým nárůstem počtu sirotků[1];

- míra obecné i organizované trestné činnosti a násilí, postihujícího zvláště ženy a děti, která souvisí s mezinárodním obchodem s lidmi v jihoafrickém regionu.

Jihoafrická republika stojí před důležitými úkoly v oblasti životního prostředí. Na zajišťování potravin pro nejchudší občany, především z řad venkovského obyvatelstva, jakož i na jejich dlouhodobou prosperitu a hospodářský rozvoj má vliv přístup ke zdrojům vody pro zemědělství a pitné vody, eroze půdy a desertifikace, nakládání s odpady i znečištění. Kromě toho je pravděpodobné, že změna klimatu zhorší řadu z uvedených environmentálních problémů a přinese nové problémy. Jihoafrická republika musí řešit otázku rostoucích emisí skleníkových plynů v odvětví dopravy a zvláště v odvětví energetiky, protože elektřina se v této zemi vyrábí především z uhlí a tak tomu zřejmě bude i v budoucnosti.

V jihoafrickém regionu tvoří Jihoafrická republika spolu s Botswanou, Lesothem, Namibií a Svazijskem Celní unii jižní Afriky (SACU). Od roku 1994 je země také členem Jihoafrického rozvojového společenství (SADC), což je regionální hospodářské společenství jižní Afriky sestávající ze 14 zemí. Jihoafrická republika v regionu hraje klíčovou úlohu. Připadá na ni 50 % HDP subsaharské Afriky a takřka 75 % HDP zemí SADC. Investice Jihoafrické republiky v ostatních jihoafrických zemích představují 49 % přímých zahraničních investic do jihoafrického regionu a obchod s Jihoafrickou republikou představuje 80 % celkového objemu obchodu v tomto regionu. Většinu tohoto obchodu přitom tvoří vývoz z Jihoafrické republiky do ostatních jihoafrických zemí. Kromě toho se zvyšuje dynamika pronikání podniků z Jihoafrické republiky do regionu a stěhování za prací z ostatních jihoafrických zemí do Jihoafrické republiky má dlouhou tradici. Vědeckotechnická kapacita Jihoafrické republiky také představuje významný zdroj pro celý region.

Na kontinentální úrovni je Jihoafrická republika klíčovým zástupcem rozvíjejícího se Jihu. Hraje zásadní roli v rámci Africké unie a je jedním z iniciátorů a hybatelů iniciativy NEPAD. Pokud jde o mír a bezpečnost, působí na africkém kontinentu konstruktivně při zprostředkování a udržování míru, například ve Rwandě, Konžské demokratické republice, Burundi, Libérii, Súdánu a Pobřeží slonoviny. Nadále také usiluje o vyřešení krize v Zimbabwe.

Na globální úrovni je Jihoafrická republika předním členem Hnutí nezúčastněných zemí. Je také členem WTO a Společenství národů a na činnosti těchto organizací se podílí velmi aktivně. Na rozhovorech v Dohá se Jihoafrická republika jako člen skupiny G20 a Cairnské skupiny snaží prostřednictvím strategických spojenectví a koalic prosazovat přístupy společné s dalšími rozvojovými zeměmi s cílem posílit rozvojovou dimenzi jednání WTO a podpořit větší začlenění rozvojových zemí do mnohostranného obchodního systému. Země se rovněž významným způsobem podílí na reformě OSN. Kromě toho se nedávno připojila ke skupině nových dárcovských zemí (BRICS), kterou tvoří ještě Brazílie, Rusko, Indie a Čína, a je pravděpodobné, že svou roli dárce bude na africkém kontinentu rozvíjet. Konečně se Jihoafrická republika začíná také výrazněji zapojovat do rozhovorů o dalších mnohostranných opatřeních pro řešení problému změny klimatu.

2. VZTAHY MEZI EU A JIHOAFRICKOU REPUBLIKOU

Jihoafrická republika a EU sdílejí politické, sociální a etické hodnoty , jako je demokracie, lidská práva, úcta k zásadám právního státu a řádné správy věcí veřejných, snášenlivost, rovnost, závazek bojovat proti chudobě a sociálnímu vyloučení a podpora udržitelného rozvoje.

Shodují se rovněž na základních ekonomických zásadách sociálně-tržního hospodářství, volného obchodu a spravedlivého mezinárodního ekonomického řádu.

Obě strany se zavázaly aktivně prosazovat agendu míru a stability, řádné správy věcí veřejných, demokratizace a boje proti chudobě na celém africkém kontinentu. Obě také věří v mnohostranná řešení mezinárodních konfliktů a mají zájem na tom, aby byl na mezinárodní scéně slyšet hlas rozvojových a rozvíjejících se zemí.

Celkově je právním základem vztahů mezi Jihoafrickou republikou a EU dohoda o obchodu, rozvoji a spolupráci (TDCA). Tato dohoda se týká politického dialogu, obchodu, rozvojové a hospodářské spolupráce i spolupráce v celé řadě dalších oblastí. Jihoafrická republika je též smluvní stranou dohody z Cotonou, ale nemá přístup k jejím finančním nástrojům ani k režimu preferenčního obchodu.

2.1. Politický dialog

Od konce režimu apartheidu probíhá politický dialog neustále, a to prostřednictvím neformálních rozhovorů na úrovni vedoucího mise v Pretorii a prostřednictvím oboustranných návštěv politiků a vysokých úředníků.

Strukturovaný a formální politický dialog, uvedený v článku 4 TDCA, byl zahájen na okraji jednání „Rady pro spolupráci“, smíšeného orgánu, který dohlíží na veškeré vztahy mezi EU a Jihoafrickou republikou. Od roku 2004 již Rada pro spolupráci zasedala na ministerské úrovni a poté následovalo setkání „trojky“, které se zabývalo politickými otázkami.

Obě partnerské strany považují politický dialog za jednu ze základních složek svého partnerství. Představuje pro ně totiž příležitost k výměně názorů o široké škále domácích, regionálních, kontinentálních a celosvětových otázek, včetně HIV/AIDS, Zimbabwe, iniciativy NEPAD a Africké unie, mírových operací v Africe a mírové facility pro Afriku, rozšiřování Evropské unie, vývoje v OSN, mírového procesu na Středním východě a mezinárodního terorismu.

2.2. Obchod

EU je hlavním hospodářsko-obchodním partnerem Jihoafrické republiky; připadá na ni přibližně 32 % vývozu a 41 % dovozu Jihoafrické republiky. Země je rovněž největším obchodním partnerem EU v Africe. Od vstupu TDCA v platnost se vývoz z EU do Jihoafrické republiky zvyšuje v průměru o 9,5 % za rok.

Ustanovení TDCA, která se týkají obchodu, jsou účinná od roku 2000 a zahrnují zhruba 90 % dvoustranného obchodu mezi oběma partnery. Tato ustanovení mají příznivý vliv na obchodní vztahy mezi oběma stranami a budou základem zóny volného obchodu, která má být dokončena do roku 2012. Zavádění této zóny probíhá asymetricky v tom smyslu, že EU svůj trh otevírá rychleji a většímu počtu výrobků než Jihoafrická republika.

2.3. Rozvojová spolupráce

EU je zdaleka nejvýznamnějším dárcem: Komise a členské státy společně poskytují přibližně 70 % celkového objemu finančních prostředků od dárců, které představují zhruba 1,3 % státního rozpočtu a 0,3 % HDP.

Rozvojová spolupráce ve formě „Evropského programu pro obnovu a rozvoj“ (EPOR), která dosahuje roční výše téměř 130 miliónů EUR, je financována z rozpočtu Společenství. Zaměřuje se především na podporu hospodářské činnosti a hospodářského růstu a na sociální služby. Ve druhé ze jmenovaných oblastí se podstatná podpora soustředí na zajišťování vody a hygieny, na vzdělávání a budování kapacit ve zdravotnictví, kde přispívá k boji proti HIV/AIDS v zemi.

Evropská investiční banka má s Jihoafrickou republikou uzavřeno memorandum o porozumění a na tomto základě poskytuje úvěry se zárukami Společenství v průměrné výši 120 miliónů EUR za rok.

Z výsledků hodnocení vyplývá, že rozvojová spolupráce mezi EU a Jihoafrickou republikou je relevantní z hlediska politik, strategií a rozvojových priorit Jihoafrické republiky. Efektivitu celého programu by však bylo možné zvýšit zaměřením pozornosti na menší počet intervencí.

2.4. Spolupráce v ostatních oblastech

Jihoafrická republika má s EU uzavřenu samostatnou dohodu o vědeckotechnické spolupráci. Její plnění v kontextu rámcových programů pro výzkum a technologický rozvoj se neustále zlepšuje a výzkumné organizace z Jihoafrické republiky se úspěšně podílejí na několika tematických prioritách šestého rámcového programu. Výzkumné instituce z Jihoafrické republiky do značné míry umožňují mezinárodní vědeckou spolupráci (INCO) mezi evropskými výzkumnými pracovníky a výzkumníky ze subsaharské Afriky.

Evropské společenství a Jihoafrická republika rovněž podepsaly zvláštní dohody o obchodu s vínem a lihovinami.

K dalším oblastem – které jsou většinou omezené a jednoúčelové – kde se rozvinula spolupráce s Evropou, patří hygienická a rostlinolékařská opatření (SPS) a bezpečnost potravin, cla, víno a lihoviny atd. Pokud jde o informační společnost, zde pokračuje dialog s cílem stanovit oblasti spolupráce na politické úrovni a na úrovni regulace.

Co se týče vzdělávání, univerzity z Jihoafrické republiky jsou zapojeny do několika mezinárodních partnerství financovaných programem Erasmus Mundus. Malý počet studentů z Jihoafrické republiky obdržel stipendia pro studium v magisterských programech v Evropě. Kromě toho byla udělena stipendia v rámci akcí Marie Curie šestého rámcového programu pro výzkum.

3. SMěREM KE STRATEGICKÉMU PARTNERSTVÍ MEZI EU A JIHOAFRICKOU REPUBLIKOU

Na zasedáních smíšené Rady pro spolupráci Jihoafrická republika, Evropská komise a členské státy uznaly, že vzhledem k nedávným změnám ve vztazích mezi EU a Jihoafrickou republikou je nutné vytvořit soudržnější strategický rámec. Na zasedání dne 23. listopadu 2004 přijaly „společné závěry“ a v listopadu 2005 „společnou zprávu“ a shodly se na tom, že „je třeba podniknout nové kroky s cílem zajistit, aby se vztahy mezi Jihoafrickou republikou a EU rozvinuly ve skutečně strategické partnerství, které (…) by odpovídalo úloze Jihoafrické republiky jako země s důležitým postavením na kontinentu a jako klíčového aktéra na mezinárodní scéně“.

Účelem navrhovaného strategického partnerství je uskutečnit tento proces prostřednictvím

- vytvoření jediného soudržného rámce pro spolupráci členských států, Společenství a Jihoafrické republiky, který by měl jasně a společně vymezené cíle a zahrnoval by všechny oblasti spolupráce a všechny zúčastněné strany;

- přechodu od politického dialogu ke strategické politické spolupráci a společným cílům, pokud jde o regionální, africké a celosvětové otázky;

- zdokonalení stávající spolupráce, rozvoje intenzivnější a udržitelné hospodářské spolupráce, plného provádění ustanovení TDCA souvisejících s obchodem, a rozšíření spolupráce i na sociální, kulturní a environmentální oblasti.

Kromě toho musí strategické partnerství také stavět na „balíčku k rozvojovým cílům tisíciletí“, „Evropském konsensu o rozvoji“ a „Strategii EU pro Afriku“, a to tak, že se pokrok směrem k dosažení rozvojových cílů tisíciletí spolu s otázkami správy věcí veřejných a mírem a bezpečností na domácí i mezinárodní úrovni stane ústředním tématem politického dialogu.

3.1. Dvoustranné vztahy – nový strategický přístup ke spolupráci

3.1.1. Politická spolupráce

Nejdůležitějším prvkem navrhovaného strategického partnerství je přechod od pouhého politického dialogu k aktivní politické spolupráci. Partnerství mezi Jihoafrickou republikou a EU se musí stát fórem pro překlenování rozdílů mezi dvěma zástupci Severu a Jihu, kteří usilují o konsenzus. Jeho hlavním cílem musí být umožnit oběma stranám hledat aktivně shodu ve věcech společného zájmu, vzájemně podporovat své politické agendy a společně politicky působit na regionální, africké a celosvětové úrovni.

Jak je uvedeno v článku 4 TDCA, politický dialog se musí týkat všech aspektů partnerství, tedy domácích, regionálních, kontinentálních i mezinárodních otázek. Totéž musí platit i v případě aktivní politické spolupráce, která je proto průřezovou složkou všech úrovní spolupráce, tj. dvoustranné, regionální, kontinentální a globální úrovně.

3.1.2. Podpora obchodu

Obchodní vztahy lze rozvinout nejen jednáním o další vzájemné liberalizaci obchodu se zbožím a vytvořením větších trhů, ale také zařazením obchodu se službami a závazků WTO-plus do několika nových oblastí regulace.

Dohodu o volném obchodu, kterou předpokládá TDCA, je třeba rozvinout tak, aby zahrnovala harmonizaci obchodních režimů a nové závazky v takových oblastech, jako jsou služby, zadávání veřejných zakázek a investice.

Obě strany se rovněž musejí snažit rozvinout spolupráci v několika oblastech souvisejících s obchodem, jako jsou celní spolupráce, pravidla původu, boj proti podvodům a nesrovnalostem v celních a souvisejících věcech, politika hospodářské soutěže, práva duševního vlastnictví, ochrana spotřebitelů, bezpečnost potravin, hygienická a rostlinolékařská opatření, technické překážky obchodu a normy a standardy, a to jak z hlediska jejich uplatňování na domácím trhu, tak z hlediska podpory vývozu. Důležitou úlohu na poli hospodářského rozvoje, regionální integrace a podpory obchodu hraje také letecká doprava. Proto je třeba, aby EU a Jihoafrická republika vytvořily solidní právní rámec pro další rozvoj leteckých služeb a technickou spolupráci v tomto odvětví.

Ve světle budoucích vztahů mezi TDCA a procesu spojeného s dohodou EPA se zeměmi jižní Afriky může být nutné přezkoumat některá ustanovení o obchodu – např. ta, která se týkají ochranných opatření a řešení sporů.

3.1.3. Směrem k inovačnímu hospodářskému, sociálnímu a environmentálnímu partnerství

Ustanovení TDCA o hospodářské a jiné spolupráci otevírají široký prostor pro potenciálně plodnou kooperaci, z níž by mohly mít prospěch obě strany. Jednou z konkrétních oblastí, kde by tato forma spolupráce mohla být prospěšná pro Jihoafrickou republiku a mohla doplňovat rozvojovou spolupráci, je regionální politika a sociální soudržnost. Jihoafrická republika projevuje živý zájem o evropské zkušenosti s prováděním regionální politiky a s fungováním strukturálních fondů. Domnívá se totiž, že tyto politiky by mohly být vzorem pro úsilí Jihoafrické republiky o řešení velkých sociálních a ekonomických rozdílů mezi provinciemi a regiony země. EU je připravena podělit se o své zkušenosti s regionální politikou a sociální soudržností, a tak Jihoafrické republice pomoci reagovat na výzvy spojené s nerovnováhou a nerovnostmi.

Vzhledem k hospodářskému významu Jihoafrické republiky v regionu a na mezinárodní úrovni bude též důležité zintenzívnit výměnu názorů o hospodářské spolupráci, včetně dialogu o ekonomických otázkách a komunikace v oblasti makroekonomiky a financí.

V oblasti vědeckotechnické spolupráce existuje potenciál k posílení spolupráce mezi EU a Jihoafrickou republikou v rámci stávajících dohod. Kromě toho by se mělo vyvíjet co největší úsilí na podporu praktického a průmyslového uplatnění vědecké spolupráce, aby byl zajištěn její okamžitý dopad na hospodářský růst a zaměstnanost.

Prozatímní seznam nadějných nových oblastí pro spolupráci, který je třeba dále rozpracovat, je uveden v příloze 1.

3.1.4. Rozvojová spolupráce – nová strategie pro Jihoafrickou republiku na léta 2007–2013

Jihoafrická republika je zemí se středními příjmy, která vytváří značné vlastní rozpočtové zdroje, a rozvojová pomoc z Evropy, jakkoli významná, je nízká ve srovnání s objemem jejího státního rozpočtu. Finanční prostředky na podporu rozvoje se přesto staly zdrojem pro celoodvětvové programy rozpočtové podpory, iniciativy týkající se správné praxe, budování kapacit a pro zapojení do mezinárodní spolupráce. Kromě toho platí to, co je uvedeno v evropském konsensu o rozvojové politice, totiž že „mnohé země s nižšími průměrnými příjmy (…) se často potýkají s nápadnými nerovnostmi a slabou správou věcí veřejných, což ohrožuje stálost jejich vlastního rozvojového procesu. Mnohé ze zemí s průměrnými příjmy hrají významnou strategickou úlohu v otázkách světové politiky, bezpečnosti a obchodu, přičemž vytvářejí a chrání světový veřejný majetek a mají důležité postavení v regionálním měřítku.”

Program rozvojové pomoci na léta 2007–2013 musí vzít tyto skutečnosti v úvahu, musí zkoumat potřebnost oficiální rozvojové pomoci pro Jihoafrickou republiku a musí se zaměřit na přidanou hodnotu evropského přínosu. Je také nutné, aby zajišťoval ochranu základny přírodních zdrojů a byl udržitelný z environmentálního hlediska. Je třeba, aby byl plně v souladu s hospodářskými a sociálními politikami Jihoafrické republiky a bral v potaz její priority, především tak, že se zaměří na problematická místa v poskytování sociálních služeb a zohlední intervenčnější „rozvojovou“ hospodářskou politiku vlády Jihoafrické republiky, jež se soustřeďuje na hospodářský růst, zaměstnanost a řešení velkých příjmových rozdílů a nerovností.

3.2. Jihoafrická republika jako země s důležitým postavením v regionu

Jihoafrická republika, na kterou připadá takřka 75 procent celkového HDP zemí SADC, je střediskem tohoto regionu z hlediska politického, ekonomického, finančního a obchodního i z hlediska lidských zdrojů. Role, kterou se rozhodne hrát, bude mít zásadní význam pro provádění orientačního plánu strategického rozvoje regionu SADC a samozřejmě i pro regionální integraci v jižní Africe. SADC zůstává hlavní hybnou silou regionální politické spolupráce a „přirozeným“ spojenectvím v regionu, zatímco SACU hraje důležitou úlohu ve sféře obchodu.

Strategie EU pro Afriku považuje regionální hospodářská společenství za hlavní stavební kameny vztahů mezi EU a Afrikou. Pokud jde o region jižní Afriky, EU a Jihoafrická republika jakožto strategičtí partneři musejí vést intenzivnější a věcnější dialog o složitých regionálních souvislostech a politických výzvách a učinit je předmětem své politické spolupráce. Musejí jasněji vymezit role obou stran v regionu a přitom vzít v úvahu vzestup nových hospodářských mocností.

Významným rozměrem spolupráce v regionálním měřítku je bezpečnost a udržování míru. Jihoafrická republika a EU musejí ve spolupráci se SADC podporovat plnění strategického orientačního plánu pro Orgán pro politiku, obranu a bezpečnostní spolupráci (SIPO), dále systém včasného varování a také možnosti SADC v oblasti udržování míru.

V rámci jednání mezi ES a SADC o dohodě EPA se bude nutné zabývat otázkami, které nastoluje koexistence TDCA a budoucí EPA, a přitom mít na paměti, že cílem EPA je vytvořit za účelem podpory regionální integrace předvídatelnější a více na pravidlech založený regionální trh se zbožím a službami, harmonizovat pravidla pro obchod v rámci regionu a s ES a vytvořit jednoduchý obchodní rámec pro obchod mezi zeměmi jižní Afriky a jejich obchod s ES. K dosažení tohoto cíle mohou být nutné další úpravy TDCA.

3.3. Jihoafrická republika jako klíčový aktér kontinentu

Jihoafrická republika je klíčovým aktérem na kontinentální scéně. Je jedním z hybatelů Africké unie a iniciativy NEPAD. Prostřednictvím svého zapojení do afrického mechanismu vzájemného hodnocení podporuje řádnou správu věcí veřejných na kontinentu. Jde též o zemi, která je význačným příkladem transformace nespravedlivého politického režimu v otevřenou demokratickou společnost, která podporuje snášenlivost a usmíření. Roste také její význam jako investora v Africe, a to jak z hlediska finančního, tak z hlediska předávání know-how a osvědčených postupů. Konečně se Jihoafrická republika také aktivně podílí na předcházení konfliktům, zprostředkování a řešení konfliktů v několika afrických zemích a výrazně podporuje úsilí Africké unie (AU) na tomto poli.

Politická a diplomatická spolupráce v afrických otázkách se musí stát předmětem pevnějšího spojenectví mezi Jihoafrickou republikou a EU. Spolupráce by se neměla omezovat na financování AU a mírových operací, ale měla by se stát složkou posíleného partnerství. EU musí spolu s Jihoafrickou republikou zkoumat způsoby, jak definovat společnou agendu pro Afriku a jak vzájemně podporovat cíle obou stran v Africe.

Takové spojenectví není na újmu stávajících vztahů EU s jinými africkými zeměmi ani jím není dotčena spolupráce s Africkou unií a regionálními hospodářskými společenstvími. Záměrem je naopak přenést strategii pro Afriku na úroveň jednotlivých států, přičemž se předpokládá, že EU naváže takovéto intenzivnější vztahy i s dalšími zeměmi.

3.4. Mezinárodní spolupráce při řešení celosvětových otázek

Jihoafrická republika zaujímá jedinečné postavení na mezinárodní scéně. Při mnoha příležitostech vystupuje jménem rozvíjejícího se a rozvojového světa. Její autorita na mezinárodních fórech je pozoruhodná a přesahuje její hospodářskou váhu. Jihoafrická republika a EU sice nezaujímají vždy totožné postoje k mezinárodním otázkám, ale v mnoha případech se shodují. Stejně jako Evropa se i Jihoafrická republika zavázala bojovat proti šíření zbraní hromadného ničení, uznávat působnost Mezinárodního trestního soudu, zrušit trest smrti a bojovat proti terorismu. Obě strany sdílejí hlubokou důvěru v mnohostranný systém kolektivní bezpečnosti OSN a pevné přesvědčení, že hlavní odpovědnost za udržování mezinárodního míru a bezpečnosti má Rada bezpečnosti OSN. Sdílejí také silné odhodlání řešit příčiny a dopady změny klimatu a potvrdily svůj zájem na prohloubení vzájemného dialogu o těchto a dalších problémech životního prostředí.

Tyto otázky jsou v programu politických rozhovorů mezi EU a Jihoafrickou republikou, ale musejí vést také ke konkrétním krokům. EU musí usilovat o společné postoje a účinnou spolupráci s Jihoafrickou republikou ve všech uvedených oblastech a hájit společné zájmy na mezinárodní úrovni.

Obdobně se musí EU snažit o zahájení vzájemně prospěšné spolupráce v oblasti životního prostředí, energetické bezpečnosti a udržitelného využívání zdrojů energie, migrace, boje proti mezinárodnímu obchodu s drogami, praní peněz, daňových podvodů a vyhýbání se daňové povinnosti, korupce, bezpečnosti námořní a letecké dopravy, obchodu s lidmi, a zvláště dětmi, ručních palných zbraní a organizované trestné činnosti.

Konečně jsou obě partnerské strany nakloněny většímu zastoupení rozvojových a rozvíjejících se zemí v mezinárodních organizacích. Za tímto účelem je třeba, aby prosazovaly větší politickou koordinaci, spolupráci v mezinárodních finančních institucích a na mezinárodních fórech, včetně orgánů OSN, a společný postup.

4. ZÁVěRY

Jako „budovatelé mostů“ mezi Severem a Jihem, mezi Západem a Východem a mezi civilizacemi, národy a náboženstvími mají Jihoafrická republika a EU mnoho společných postojů a zájmů. Evropa je přesvědčena, že tuto sjednocující úlohu může lépe plnit v partnerské spolupráci s Jihoafrickou republikou. Takovéto strategické partnerství ovšem nelze vybudovat přes noc, ale musí být výsledkem dynamického vývoje. EU je připravena se do tohoto dynamického procesu zapojit, a to především cestou důkladného a neomezeného politického dialogu a spolupráce s Jihoafrickou republikou na všech úrovních.

V současnosti je organizace politického dialogu založena na rozhovorech s vedoucími mise EU v Pretorii, pravidelných oboustranných návštěvách ministrů a vysokých úředníků a na výročních zasedáních Rady pro spolupráci. Kromě toho probíhá komunikace mezi Evropským parlamentem a Parlamentem Jihoafrické republiky prostřednictvím delegace Evropského parlamentu pro Jihoafrickou republiku a Jihoafrická republika je aktivním účastníkem Smíšeného parlamentního shromáždění AKT-EU. Toto institucionální uspořádání bylo doposud považováno za uspokojivé, ale nyní je třeba, aby bylo ve světle strategického charakteru partnerství mezi EU a Jihoafrickou republikou přezkoumáno.

Komise vyzývá Radu, Evropský parlament a Evropský hospodářský a sociální výbor ke schválení základního smyslu tohoto sdělení. Na základě obecných zásad uvedených v tomto sdělení Komise vypracuje návrh akčního plánu pro jeho provedení, který bude ještě v letošním roce předložen smíšené Radě pro spolupráci mezi EU a Jihoafrickou republikou a měl by vést ke společnému prohlášení obou partnerů.

V závislosti na výsledcích jednání v Radě, Evropském parlamentu a Hospodářském a sociálním výboru, jakož i na názorech Jihoafrické republiky, by se uvedený akční plán mohl zaměřit na

- intenzivnější politický dialog vedoucí ke společným politickým postojům a společnému postupu;

- aktivní společnou účast na řešení regionálních a globálních otázek;

- provádění společně vypracovaného strategického dokumentu země, který bude v souladu s tímto sdělením;

- revizi a plné provádění TDCA podle výše uvedených priorit.

LIST OF ANNEXES

ANNEX 1 - BROAD LINES OF A JOINT ACTION PLAN TO IMPLEMENT THE COMMUNICATON

ANNEX 2 - THE POLITICAL, ECONOMIC, SOCIAL AND ENVIRONMENTAL SITUATION IN SOUTH AFRICA

ANNEX 3 - ABBREVIATIONS

A NNEX 1

BROAD LINES OF A JOINT ACTION PLAN TO IMPLEMENT THE EU–SOUTH AFRICA STRATEGIC PARTNERSHIP

On the basis of the outcome of the discussions in the Council, the European Parliament and the European Economic and Social Committee, the Commission intends to draw up a draft Action Plan for the implementation of the Communication on a strategic partnership with South Africa. The draft Action Plan will be then be submitted to the Joint EU-South Africa Cooperation Council, which is expected to meet towards the end of the year. It is hoped that the partners will then adopt a Joint Declaration endorsing the Action Plan.

Such an action plan needs to be further developed but could focus on

- Strengthened political dialogue, leading to common positions and joint political action,

- Active joint involvement in regional and global issues,

- Implementation of a jointly drafted Country Strategy Paper in line with this Communication,

- Revision and full implementation of the TDCA according to the above priorities.

1. Political strategy and cooperation

As indicated in the Communication, stronger political dialogue, leading to common political positions on subjects of mutual interest and to joint political action where appropriate, forms the very backbone of the Strategic Partnership. This dialogue should be frank, open and uninhibited and exclude none of the domestic, regional, continental and global issues.

Possible themes for enhanced political and economic cooperation that could be included in the action plan are:

Domestic South African and European issues

- Economic and financial policy and Foreign Direct Investment

- HIV/AIDS

- Health and food security

- Crime

- Countering racism and xenophobia

- Land reform

- Governance, democracy and human rights

- Employment, economic growth, redistribution of wealth

- EU enlargement, neighbourhood policy

- Decent work, including employment, social safety mechanisms, social dialogue, rights at work, gender mainstreaming

- Social inclusion and cohesion

- …

Regional issues

- Social cohesion; regional integration

- See below, point 2

African matters

- EU–AU relations

- The EU–Africa summit

- The African Union

- Peace-keeping and mediation on the African continent

- The African Peace Facility

- APRM

- NEPAD

- …

International and global issues

- The MDGs

- Countering the proliferation of weapons of mass destruction

- Recognition of the jurisdiction of the International Criminal Court

- Abolition of the death penalty

- Combating terrorism

- Global environmental issues, including climate change

- Migration

- Energy security and sustainable use of energy resources

- The fight against the international drugs trade, money laundering, tax fraud and avoidance, corruption and organised crime

- Trafficking in human beings, in particular children

- ILO

- Ratification, implementation and enforcement of core labour standards

- Social dimension of globalisation

- Small arms and light weapons

- WTO and the DDA

- The reform and role of the United Nations

- Multilateralism and representations in International Financial Institutions

- The Middle East peace process

- Iraq

- Iran and nuclear non-proliferation

- …

2. Joint involvement in regional issues

Because of their topicality and particular interest, regional issues merit a special place in political dialogue and in joint action, trade cooperation, economic cooperation and development cooperation. Indeed, the regional context in Southern Africa is particularly complex and requires a sustained cooperative effort from all parties, including South Africa and Europe. The challenges the region is facing are manifold.

AIDS is hitting Southern Africa harder than any other region in the world. The impact of the pandemic on society, on the health infrastructure and services, on human resources and on the economy of the region as a whole will be hugely destructive over the coming years.

Politically speaking, the SADC region will have to come to terms with important shifts in power patterns as new regional powers are likely to emerge. In addition, it will have to find a solution to the political stalemate in the Zimbabwe crisis.

A major short-term challenge to the region is untangling the knot of regional cooperation and integration. Implementing the SADC Regional Indicative Strategic Development Plan, agreeing on the right recipe for EPA negotiations, clarifying the relationship between the SADC, SACU and the TDCA are issues to be dealt with urgently.

As the prime mover in the region, South Africa needs to assume its leading role in these matters and must be able to count on Europe’s support.

3. Country Strategy Paper 2007-2013

At the moment, the Commission, nine Member States, and the South African authorities are jointly drafting a new 2007-2013 Country Strategy Paper. Care will be taken to ensure that the drafting and approval of this CSP runs parallel to the discussion and adoption of the Communication and its subsequent Action Plan and that the CSP truly translates the broad political lines set out by the Communication.

The subsequent implementation of the CSP along these lines will form part of the Action Plan.

4. TDCA review

In recent months, the review of the TDCA has led to informal contacts between the Commission and South Africa and has enabled the two sides to

- tentatively identify those provisions that may need amending (revision);

- suggest priorities for those provisions that have not been implemented yet.

As regards the provisions that have not been implemented yet, there seems to be a strong interest in deepening cooperation in the following areas: trade and trade-related areas, intellectual property rights, customs, competition policy, regional policy, sanitary and phyto-sanitary measures, technical barriers to trade, maritime and air transport and security, energy, information and communication technologies, mining, tourism, consumer policy, social and employment policy, science and technology, education and training.

Among the promising areas of cooperation that can be developed, are

- The environment, with particular emphasis on Climate Change

- Economic co-operation

- Information society, where promising opportunities have been identified in research and education, but also at the policy and regulatory levels as well as on activities related to the World Summit on the Information Society follow-up

- Education and training, including student, teacher and academic exchanges and a “South Africa” window in the Erasmus Mundus programme

- Industrial, maritime and air transport including safety and security aspects, mining, energy in particular in promoting energy efficiency policy and technologies as well as clean coal technologies, and the environment, where there is a clear interest in exchanging the rich experiences of both

- Justice, where exchanges of information and cooperation on extradition could be developed

- Employment and social protection; gender equality and the promotion of women's rights, labour law and dialogue between social partners, with a view to promoting productive employment and decent work for all[2]

- Youth, exchange of approaches, experience and best practice

- Enhanced cultural cooperation, which would offer both sides an opportunity to promote, strengthen and exchange their rich cultural diversity, taking into account the recently adopted UNESCO Convention on the protection and promotion of the diversity of cultural expressions

- Cooperation in press and information, to improve mutual understanding and visibility

The Action Plan should contain concrete steps for implementing cooperation in these fields.

5. Institutional architecture

The Action Plan should also include proposals for institutional arrangements for political dialogue at various levels, in accordance with the ambitions of the Communication.

ANNEX 2

THE POLITICAL, ECONOMIC, SOCIAL AND ENVIRONMENTAL SITUATION IN SOUTH AFRICA

South Africa’s current social and economic situation has been shaped by fifty years of apartheid.

Black, Asian and “coloured” South Africans were forced off the land, out of agricultural markets, and increasingly into wage labour as migrants within South Africa’s growing mining and manufacturing industries. Black South Africans were forced into overcrowded, arid “homelands”, which were economically unsustainable and dependent on agricultural “exports” from white South Africa.

“Bantu” education systems were designed to meet the need for largely unskilled labour. The apartheid regime imposed limitations on company ownership by black people and the business activities that they could engage in, mainly involving the retail supply of food and fuel. The resulting shortage of managerial and specialist skills, compounded by limited access to savings and credit institutions, is recognised today as a key constraint on growth in the small business and informal sector, as demonstrated by the relatively low proportion of small and medium-sized enterprises in South Africa.

In contrast, the largely white-owned formal sector became highly concentrated and capital-intensive. During apartheid, it grew on capital-related subsidies and import substitution in response to sanctions. The result was that, by 1990, six conglomerates centred around mining and finance controlled companies with 80% of the market capitalisation on the Johannesburg stock exchange.

Twelve years after the apartheid regime was replaced by a democratic government, South Africa remains deeply marked by its historical heritage. Remarkable achievements have been made in reconciling the masters and victims of apartheid, but the “rainbow nation” propagated by Nelson Mandela is still far away. Economic disparity prevails. Large firms in the formal economy have been able to build on the dominant position secured during apartheid to take advantage of the new opportunities in post-apartheid South Africa. This contrasts starkly with the previously neglected subsistence and informal economies, in which many of the black majority of the population still live in dire poverty[3]. While the Government is committed to narrowing the enormous gap between rich and poor through a set of comprehensive policy measures such as employment generation, Black Economic Empowerment, skills development and social grants, a fundamental turn-around has not yet been achieved, leaving the country with the risk of growing discontent among the poor, with corresponding possible threats to its internal political stability.

1. Political situation

Since 1994, in line with the Reconstruction and Development Programme (RDP) , the government of South Africa has set out to dismantle the social relations of apartheid and create a democratic society based on equity, non-racialism and non-sexism. New policies and programmes have been put in place to substantially improve the quality of life of the vast majority of the people.

The RDP, the core of all post-1994 policies, has as its objectives:

- Meeting basic needs

- Building the economy

- Democratising the state and society

- Developing human resources

- Nation building

Although much remains to be done in order to consolidate the foundations of its young democracy , in which human rights and fundamental freedoms are respected, South Africa has made great efforts towards institutionalising democracy, and the country has experienced a stable political environment. Achievements to date include:

- A multi-party political system

- A functioning parliamentary democracy

- The entrenchment of constitutionalism and the rule of law

- An independent judiciary

- Mechanisms for accountability, transparency and information in public administration

The first general and free national and provincial elections in April 1994 put an end to apartheid and brought Nelson Mandela, leader of the African National Congress (ANC), to power as President of a Government of National Unity. The second and third elections held in June 1999 and April 2004 confirmed the mandate for the ANC, with Thabo Mbeki as President. In 2004, the ANC, which regularly gains the majority of black votes, received a little over a two-thirds majority. Since 2004, it has also been running all nine provinces. The ANC is in an alliance with the Congress of South African Trade Unions and the South African Communist Party, with which it established common lists for the elections. The main official opposition in Parliament is formed by the Democratic Alliance. The New National Party, led in 1994 by ex-President De Klerk, decided to disband in 2005 and to integrate with the ANC. The share of Mangosuthu Buthelezi’s Inkatha Freedom Party (based in KwaZulu-Natal) has been continuously shrinking (to 7% at national level in 2004). There are other smaller parties such as the Pan African Congress, Independent Democrats and Freedom Front, which have an active but small role in the debate on domestic and foreign policy issues.

During apartheid, civil society played a prominent role in taking pro-active action against the government to bring about political change. Since 1994, civil society has continued to make a vital and important impact on South African society by advocating proper and effective governance and by championing issues such as poverty, gender parity and the efficacy of service delivery, engaging the government on tangible reforms. However, it has been weakened by the loss of the donor funding that it received during apartheid, and the loss of many of its members to government, the civil service and the private sector. Thus, while new partnerships between civil society organisations and the government have gradually emerged, especially for service delivery in some social sectors, there is undoubtedly scope for strengthening the advocacy and campaigning role of civil society.

In spite of intense efforts to further the peace and reconciliation process following the apartheid era, both public authorities and civil society are conscious of the need to address the issues of exclusion and non-integration, which are still prevalent in all layers of South African society. In this context, the approval of the Black Economic Empowerment (BEE) Charter and, more specifically, the implementation of the Broad Based Black Economic Empowerment Act of 2003 are important steps towards economic inclusion and equity for the black majority of the population . However, black empowerment at the workplace is slow and much remains to be done to implement a “broad based” black economic empowerment.

South Africa plays a key role in the Southern African region. It contributes 50% of the GDP of sub-Saharan Africa, and close to 75% of the GDP of the SADC. South African investment in the rest of Southern Africa represents 49% of the region’s FDI, and 80% of trade in Southern Africa is with South Africa. Most of this consists of South African exports to the rest of the region. In addition, South Africa’s business expansion into the region is gaining momentum, and there is a long history of regional labour migration to the country. Furthermore, South Africa’s capacity in science and technology represents a significant resource for the region in general. While its economic dominance translates into significant political influence, South Africa’s diplomacy is based on consultation, consent and consensus. However, South Africa’s policy of “quiet diplomacy” vis-à-vis Zimbabwe has not yet had the desired results.

South Africa plays an active role at international and pan-African level , also as a mediator between the developed and the developing world. South Africa plays a crucial role within the African Union, NEPAD, the Non-Aligned Movement, the WTO and the Commonwealth of Nations. It has been the international venue for high-profile global conferences, including the World Summit on Sustainable Development. South Africa has concluded or is negotiating numerous multilateral and bilateral agreements within the WTO framework, notably with the EU, MERCOSUR, the USA and EFTA. In the area of peace and security as well, South Africa has been playing a very active and constructive role on the African continent. Here, it has been involved in addressing crises and brokering conflict resolution in Rwanda, the Democratic Republic of Congo, Burundi, Liberia, Sudan and Côte d’Ivoire.

2. Economic situation

Economic growth in the first 10 years after the end of the apartheid regime averaged only 2.9% per annum, but increased to 4.5% in 2004 and has been estimated at 5.0% in 2005. South Africa’s economy has moved from being dominated by mining (share in 2005 only 7%) and agriculture (in 2005 only 3%) to a situation where manufacturing (2005: 20%) and services (2005: 70%) contribute the main shares of GDP.

In recent years, macro-economic stability has been achieved. As a result, the government has had room to increase its expenditure. Fiscal policy has become more expansionary, while keeping within prudent limits. Since 2000, the budget deficit has remained between 1.4 and 2.3% of GDP. For 2005, the deficit has been estimated at 0.5%. Overall, public debt amounts to 30.5% of GDP and public expenditure remains at an affordable and sustainable level of 27% of GDP.

The achievement of macro-economic stability is also due to the strict monetary policy applied since the late 1990s, resulting in a reduced inflation rate of 3.9% in 2005, well within the South African Reserve Bank’s 3-6% target range. Since the middle of 2003, the Reserve Bank has been in a position to reduce interest rates, cutting the repo rate from 13.5% to 7%, which has also stimulated domestic demand and economic growth. In April 2005, when deciding on a further lowering of the interest rate, the Reserve Bank slightly changed its position: for the first time it took into consideration not only the level of inflation but also the impact of exchange rate fluctuations on the export sectors and thus on unemployment.

As regards external stability , following the depreciation of the rand in early 2001, the currency has strengthened considerably since the middle of 2002. This has had a dampening effect on the exports of the mining and manufacturing sectors and therefore implications for economic growth as well. Increased domestic demand resulting from a growing economy and lower interest rates, combined with lower prices for foreign products, has led to increased imports. As a consequence, the current account surplus enjoyed until 2002 became a deficit of about 4% of GDP in 2005. This reversal took place mainly vis-à-vis the EU, South Africa’s major trading partner. While South Africa had enjoyed a trade surplus with the EU since 1998, this turned into a slight deficit in 2004. So far, the current account deficit has been easily financed by significant portfolio inflows. Inflows of foreign direct investment continue to grow, though levels remain low and volatile, below $1bn per year or 3.2% of GDP. To counter the rand’s volatility, the Reserve Bank is in the process of increasing its foreign reserves to US $22 billion (23 weeks of imports) by February 2006.

However, this bright side of the economic medal also has a very prominent dark side. South Africa is a dual economy with high inequality in economic and social living standards, based on racial lines and on an urban/rural divide. The modern sector, built up under apartheid, has been best placed to take advantage of trade liberalisation and macroeconomic stability. Much of this comprises large, capital-intensive firms. Smaller firms and those in the informal economy have done less well. Many black, Asian and coloured South Africans live a precarious existence in the “second economy”, moving between unemployment, working in the informal sector (often as “hawkers”) and low-paid jobs in the formal sector. Often they have to travel great distances to formal jobs because of the apartheid policy of locating their communities away from the centres of formal employment. The “second economy” is also home to millions of the poor, mostly black, marginalised and unskilled, who engage in informal activities mainly for sheer survival.

While the country has an advanced physical infrastructure as well as sophisticated financial, IT and telecommunication networks similar to those of the developed world[4], it also faces extreme deprivation and exclusion and a level of poverty that compares to most least-developed countries. The Gini coefficient of 0.58 illustrates this significant social and economic divide in South Africa. This affects mainly the black population: almost 50% of the black population live below the national poverty line, against only 2% of whites[5].

The steady though modest economic growth and a stable internal and external macro-economic situation have not brought down unemployment, the key economic and social problem of the country.

Slow economic growth, a result of low investment and saving rates (16% and 15% of GDP, respectively), coupled with the continued ability of capital-intensive firms to benefit from the base built up under apartheid, has curtailed the demand for labour. The opening up of the economy has reduced the importance of sectors such as mining and clothes and textiles in favour of growth in sectors such as wholesale and retail trade, services, construction and communications. Jobs are being created, but not fast enough to incorporate the number of new entrants into the labour market. The apartheid legacy has left South Africa with structural obstacles to employment, with people living far from sources of employment growth, workers lacking skills, potential entrepreneurs lacking both collateral and access to financial and business services and a highly concentrated business structure. A workforce that is increasing faster (by 35% between 1995 and 2002) than the number of employment opportunities (by only 12% during the same period) has also contributed to unemployment. Presently, unemployment stands at between 26% and 41% of the workforce, depending on whether or not “discouraged” workers are included[6]. Of the unemployed, a large majority are young people[7]. There are proportionately more women unemployed then men and unemployment is geographically skewed, with the highest levels found in the provinces of Limpopo, KwaZulu Natal and the Free State.

Linked to the issue of unemployment is the problem of missing relevant skills among the labour force . Qualified employees are not only lacking in comparison to the needs of a growing economy and social system, but are also emigrating in large numbers, attracted by perceived better financial and living conditions abroad. In contrast, the growing numbers of unskilled young people entering the labour market do not meet the requirements of employers in either the social or economic sectors. On the other hand, there is a long history of regional labour migration to South Africa, which continues to act as a magnet for migrants of many kinds. These include skilled professionals, unskilled job seekers, illegal migrants, refugees, and cross-border traders; with human trafficking on the rise. While South Africa has ‘exported’ skills to the developed world, it has also contributed to the drain on skills in other parts of the region and the continent[8]. In total, however, the skills gap is considered a major impediment to economic growth.

One way of boosting the development of the second economy and employment is the promotion of small, micro and medium-sized enterprises (SMMEs )[9]. However, the anticipated employment boom in this sector has remained below expectations. Employment in the informal sector fell by 17% between September 2000 and March 2005[10]. This could possibly be attributed to a regulatory environment biased against SMMEs, and certainly to difficulties in gaining access to finance. There is an ongoing debate on whether to shift the focus away from promoting grassroots SMMEs towards establishing downstream and upstream links with larger (first economy) companies to integrate the SMMEs (second economy) into the development value-chain of the economy as a whole. This debate illustrates the need for a coherent strategy on how to develop the second economy and a comprehensive employment growth policy. Additional research and political discussion are required for more informed decision-making in this area.

Both the first and second economies have considerable adverse environmental impacts . South Africa is currently among the world’s top 20 greenhouse gas polluters, with an expected increase in emissions of 30% over the coming ten years[11]. There is ample room for energy-saving and climate-friendly technologies. Systematic and thorough environmental impact assessments are often not available due to the lack of capacity.

3. Social situation

A strong social network in support of those who cannot earn a living from the first or second economy is considered as the third pillar of South Africa’s socio-economic system. Remarkable efforts have been made to provide social services to previously disadvantaged communities. Government budgetary expenditure on social services has increased dramatically over the last 10 years and now represents about 63% of the total budget. Since 1994, close to 9 million people have been provided with a basic water supply: today, 85% of households have access to clean water. Over 1.5 million houses have been built to provide shelter to over 6 million people. At the beginning of the new millennium, 64% of households were living in formal houses. Over 500 000 houses were connected to the main electricity grid so that 70% of households were using electricity for lighting. As regards the health sector, the immunisation coverage of children against common infectious diseases has risen to 90% and the usage of antenatal clinics is as high as 95%. In the field of education, the gross enrolment rate in secondary schools increased to 89% in 2004 and matriculation pass rates improved from 49.3% in 1998 to 73.3% in 2003 and 70.7% in 2004 .

To deepen and broaden democracy, local governments have been given responsibility for delivering social and administrative services to their populations - health, education, water/sanitation, infrastructures, environmental protection, etc. But during the initial stage of the transfer of responsibilities, local governments were overwhelmed with the task. The underspending by provincial departments of conditional grants earmarked for basic services highlights this fact. Poor service delivery at local level has become the cause for riots and unrest in the communities concerned.

A major threat to stable social and economic development with higher economic growth is coming from the HIV/AIDS pandemic . The estimated number of HIV-infected people has grown from 3.8 million in 1999 to 5.2 million in 2005. This represents an estimated adult prevalence rate of 21.5%, which is substantially higher among the black than the white population. Currently only some 80 000 out of 500 000 to 750 000 people are receiving antiretroviral treatment[12]. The medium- to long-term consequences of the pandemic will be very high social and economic costs following a reduction in the total population, reduced life expectancy and the loss of economically active people, coupled with a drastic increase in the number of orphans[13].

South African crime levels are among the highest in the world. Although recent statistics released by the government in 2004/2005 indicate that some crime rates are declining, the high level of crime and violence has highly adverse effects on the lives and the well-being of all parts of the population. It also risks having adverse effects on domestic economic viability and on foreign direct investment in South Africa. White-collar crime in the form of corruption has a damaging effect on development for the poor and on public confidence in government, both nationally and at local level. The issue has received particular attention from the government.

Access to justice for vulnerable and indigent groups of the population remains an issue, partly due to the difficult accessibility mainly in rural areas and partly due to an overburdened system. The state’s response to crime has so far tended rather towards retribution, resulting in tougher laws and maximum sentencing, leading to the highest incarceration rate in Africa[14], while restorative justice approaches still need to be explored.

Under the apartheid regime, around 6 million people were forcibly moved from their land. As a result, land and land reform are unquestionably emotive issues. In 2000, the South African government recommitted itself to its 1994 RDP target of transferring 30% of the country’s agricultural land, around 24 million ha, to previously disadvantaged communities by 2014. The implementation of the land reform has, however, made only slow progress. Since 1994, black ownership of land has increased by only 3% (2.3 million ha) to 16% at present (12.8 million ha). As regards land restitution, of a total of 79 000 claims originally lodged, 57 900 have been settled at a cost of R2.5 billion. The deadline for settling claims has had to be extended to 2007. The slow progress of the reform has increased voices of discontent, in particular from organisations such as the Alliance of Land and Agrarian Reform (ALARM) composed of landless people’s organisations, NGOs, small farmer and producer groups and the South African Communist party. It is in general recognised that faster progress is required in order to ensure social cohesion and political stability.

4. Environment situation

As both an industrialised and a developing country, South Africa faces environmental challenges of both kinds. The causes and effects of climate change, air pollution resulting in acid rain, growth in water usage outpacing supply, pollution of rivers from agricultural runoff and urban discharge, soil erosion and desertification are among the major problems the country has to tackle.

Emissions from vehicles (aeroplanes, ships, trains and road vehicles), contribute 44% of the total national nitric oxide emissions and 45% of the total national volatile organic compound emissions (VOC). This is particularly a problem in urban areas.

The energy sector as a whole is the single largest source of carbon dioxide (CO2), one of the primary causes of climate change , and sulphur dioxide (SO2) emissions in South Africa. This is mainly due to the reliance on coal (75% of its primary energy) and oil or its products. A growing energy demand, combined with a continued reliance on coal, as well as a growing transport sector, will create increasing pressure on South Africa to tackle its greenhouse gas emissions to help address the causes from climate change. At the same time, South Africa's climatic sensitivity, with most crop agriculture taking place where it is only just climatically viable, will increase the need to adapt to the growing impacts of climate change.

South Africa is an arid country with only 8.6% of the rainfall available as surface water. This is one of the lowest conversion ratios in the world. Similar to surface waters, South Africa's groundwater resources are relatively limited compared to world averages. The scarcity of freshwater resources and highly variable hydrological conditions have led to every major river in South Africa being regulated in order to ensure adequate water supply for development. South Africa's available freshwater resources are already almost fully-utilised and under stress. At the projected population growth and economic development rates and with the increasing impacts of climate change it is unlikely that the projected demand on water resources in South Africa will be sustainable. Limits to both water supply and quality are thus likely to restrain the country's further socio-economic development. Many water resources are polluted by industrial effluents, domestic and commercial sewage, acid mine drainage, agricultural runoff and litter. To augment supplies, South Africa is looking towards water sources in other southern African countries (e.g. Lesotho) to assist in providing sufficient water for projected future demands.

More than 90% of South Africa’s land surface falls within a desertification risk area. The Department of Water Affairs and Forestry is promoting, via its National Action Plan, the development of community forestry to reduce the pressure on natural woodlands which as the only source of energy for many poor suffer from rapid depletion.

South Africa's coastal and marine resources are under considerable threat and are already severely degraded in many areas due to over-harvesting and urban/industrial development. Coastal areas in South Africa are mainly used for tourism, recreation and leisure, commercial and recreational fishing, agriculture and mining. Many South Africans are dependent on the coast for their subsistence. At present, it is estimated that about 12 million people live within 60 km of the coast, which constitutes about 30% of the population. Thus coastal and marine resources play a major role in sustaining the economic and social development, and contribute to the employment and food security of local populations. The major land-based pollutants are wastewater from industries and sewerage as well as run off from agricultural lands and urban areas. South Africa is situated on one of the major global oil tanker routes which, together with its notoriously rough sea conditions, make it highly vulnerable to oil spills. This is reflected in the relatively high number of shipping accidents, which have been recorded.

South Africa has one of the world's greatest diversity of plant and animal species contained within one country, and is home to many species found nowhere else in the world. With increasing demand for land restitution it is anticipated that there will be increased loss of natural habitats and, with it, potential loss of biodiversity.

South Africa's total waste stream for 1998 was estimated at 538 million tonnes of which industrial and mining waste amounts to about 470 million tonnes per annum (87%). Non-hazardous industrial waste amounts to approximately 16 million tonnes. 95% of urban waste is disposed of on landfill sites of which there are about 1,200 in South Africa.

South Africa has put in place a set of legislation and regulatory instruments to address these issues, which includes

- The Environmental Impact Assessment regulations and the associated schedule of activities as well as the Guideline Document for the Implementation of the Environmental Impact Assessment regulations were adopted in 1997,

- The Development Facilitation Act, 1995,

- The National Environmental Management Act, 1998 (NEMA),

- National Water Act, 1998.

In addition South Africa has signed or adhered to several international environment conventions [15] .

5. Medium Term Challenges

Over the next decade, South Africa must maintain a coherent and structured approach to tackling poverty by integrating it into sector policies, strategies, project activities and budgetary allocations. The vision for 2014 is to reach a united, non-racial, non-sexist and democratic society. The consolidation of democracy will be closely linked with measures aimed at integrating all of society into a growing economy from which all people can benefit. Failure to reach this target might well result in continued unacceptably high levels of economic and social poverty and inequality, which will adversely affect political stability, as occasional demonstrations and protests among the poor have already suggested.

High unemployment, resulting in poverty, crime and, eventually, political instability, as well as the incessant spread of the HIV/AIDS pandemic are the current main challenges facing South African society.

One way of tackling unemployment is considered to be sustainable higher economic growth, in particular resulting from labour-intensive economic activities. Under this approach, the first economy will need to continue to play the dominant economic role, but with the focus on supporting and strengthening the second economy to enable it to become part of the mainstream economy of South Africa. In this context, skills development in all crucial areas is high on the priority agenda. This approach should address the inequality of income distribution too. A further aim is to limit and, if possible, reduce the dependence of a large number of households on social grants.

The good health of the population is a further prerequisite for the prosperous social and economic development of South Africa. Key challenges in the health sector therefore include the expansion of access to the primary health-care system. This concerns in particular maternal and child health and infectious diseases (HIV/AIDS, tuberculosis and other communicable diseases), which need to be addressed in order to reduce mortality and morbidity. A multi-faceted approach to combating the HIV/AIDS pandemic needs to be placed high on the agenda, covering at least three areas: prevention, addressing health system constraints to scale up anti-retroviral treatment, and care for the increasing number of orphans and vulnerable children. Tackling these infectious/communicable diseases will also necessitate further EU-South Africa cooperation and partnership in the field of the clinical research for the development of new drugs and vaccines.

The fight against criminality (including corruption) and respect for the rule of law is a huge challenge that requires major investment in human resources and equipment. This needs to be coupled with strengthening of the capacity of law-enforcement agencies and strong cooperative partnerships with communities and civil society organisations. Crime prevention and the introduction of a credible restorative justice approach need to complement the mainly retributive approach so far pursued.

Social, political, economic and environmental stability can only be ensured in South Africa if the challenge of access to land and security of tenure is met. This has to be seen as part of a strategy to uplift the rural poor and give them access to the mainstream economy, while at the same time guaranteeing the constitutional protection of property rights. This process must ensure that the beneficiaries of land restitution and redistribution are able to use the land in a productive manner, which is the key to building sustainability into the process of redistributing assets to previously disadvantaged communities .

The protection of the environment and the sustainable use of natural resources also present a major challenge in the medium term.

All of the above challenges require better delivery of services to South Africans. This has become a major preoccupation for the government. In order to be able to meet these challenges and to deliver, government needs to continue its efforts to strengthen its own institutional and administrative capacity at national, provincial and local level. Capacity building efforts must consequently be considerably strengthened, in particular at local level.

Participation by communities and civil society is key to policy implementation. Public-private partnership encourages the mobilisation of private resources for development objectives. Specific mechanisms to ensure participation and partnership at local level are crucial.

In the light of South Africa’s current political and economic position and power as well as of its enormous additional potential, the country has a vital political role to play at international level in advocating the interest of developing countries. At pan-African level, the AU and NEPAD are faced with tremendous challenges in establishing functioning democracies based on peace and security and with the capacity for the sustainable development required to alleviate poverty. South Africa is expected to be continuously engaged in this important process[16].

ANNEX 3

Abbreviations

ACP | Africa, Caribbean, Pacific |

AIDS | Acquired Immunodeficiency Syndrome |

ANC | African National Congress |

APRM | African Peer Review Mechanism |

ASF | African Standby Force |

AU | African Union |

BEE | Black Economic Empowerment |

BRICS | Brazil, Russia, India, China and South Africa |

CSP | Country Strategy Paper |

EC | European Community |

EDCTP | European and Developing countries Clinical Trials Partnership |

EDF | European Development Fund |

EP | European Parliament |

EPA | Economic Partnership Agreement |

EPRD | European Programme for Reconstruction and Development |

ESDP | European Security and Defence Policy |

EU | European Union |

FTA | Free Trade Agreement |

G8 | Group of 8 |

GDP | Gross Domestic Product |

GNI | Gross National Income |

HIV | Human Immunodeficiency Virus |

ICT | Information and Communications Technology |

LDC | Least Developed Countries |

LIC | Low Income Countries |

MDGs | Millennium Development Goals |

MIC | Middle Income Countries |

MIP | Multi-annual Indicative Programme |

NEPAD | New Partnership for Africa’s Development |

NGO | Non-Governmental Organisation |

ODA | Official Development Assistance |

OECD | Organisation for Economic Cooperation and Development |

PRSP | Poverty Reduction Strategy Process |

REC | Regional Economic Community |

RDP | Reconstruction and Development Programme |

RIP | Regional Indicative Programme |

RISDP | Regional Indicative Strategic Development Plan (SADC) |

SACU | Southern African Customs Union |

SADC | Southern African Development Community |

SMEs | Small and Medium-Sized Enterprises |

SMMEs | Small, Micro and Medium-Sized Enterprises |

SWEEEP | Sector Wide Enterprise, Employment and Equity Programme |

TDCA | Trade, Development and Cooperation Agreement |

UN | United Nations |

WTO | World Trade Organisation |

[1] Odhaduje se, že v důsledku HIV/AIDS do roku 2010 osiří přibližně 1,5 miliónu dětí.

[2] COM(2006) 249: Promoting decent work for all - The EU contribution to the implementation of the decent work agenda in the world.

[3] These contrasting situations conform roughly to what President Mbeki has termed the “first” and “second” economies. The second economy is “characterised by underdevelopment, contributes little to GDP, contains a big percentage of our population, incorporates the poorest of our rural and urban poor, is structurally disconnected from both the first and the global economy and is incapable of self-generated growth and development”.

[4] Infrastructure, however, is reaching its capacity limits mainly in power supply, ports and railway transport systems, creating the need for big investment programmes (outside ODA).

[5] The black population grew by 7.5 million people, or 25%, between 1994 and 2004 (coloureds by 0.6 million or 19%, Indians by 0.1 million or 12%, whites by 0.1 million or 2%).

[6] Employment statistics vary according to sources and can only indicate orders of magnitude and major trends, if any. Stats SA has since recently used only the lower figure.

[7] Currently more than two thirds of South Africans aged between 18 and 35 are unemployed.

[8] This explains the long delays in the finalisation of a protocol on the free movement of people within the SADC.

[9] Official statistics estimate that around one quarter of the whole workforce is employed in the informal sector (particularly in agriculture, construction and the wholesale and retail trade). SMMEs contribute 30% to GDP and account for 50-60% of formal employment.

[10] Stats SA: Labour Force Survey.

[11] In addition, the so-called “brown” environment issues adversely affect the lives mainly of the poor urban and peri-urban population.

[12] Government has allocated more than R3.4 bn for antiretroviral drugs up to end of 2007.

[13] It is estimated that there will be about 1.5 million children orphaned by HIV/AIDS by 2010.

[14] 413 of every 100 000 inhabitants (2004), with 186 000 prisoners held in overcrowded detention houses.

[15] These include:UNFCCC - Framework Convention on Climate Change (1992, New York) (UN)Basel Convention on the Control of Transboundary Movements of Hazardous Wastes and their Disposal (1989, Basle) (UNEP)UNCBD - Convention on Biological Diversity (1992, Rio) (UN)UNCCD - United Nations Convention to Combat Desertification in Countries Experiencing Serious Drought and/or Desertification, Particularly in Africa (1994, Paris)London Convention 1972 Convention on the Prevention of Marine Pollution by Dumping of Wastes and Other MatterCITES - Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Flora and Fauna) 1973RAMSAR - The Convention on Wetlands, Ramsar, Iran, 1971.

[16] South Africa has already developed a range of instruments to this effect, such as the Renaissance Fund, DBSA, etc.