Vzhledem k tomu, že se nekontroluje, zda je ochrana nadále nutná, získává ochrana de facto trvalou povahu, což osoby potřebující mezinárodní ochranu ještě více motivuje, aby zamířily do EU a nehledaly útočiště jinde, a to ani v zemích, jež jsou blíže jejich zemím původu.

Reformu společného evropského azylového systému završuje Komise druhým balíčkem, v jehož rámci přijímá čtyři další návrhy: návrh, kterým se směrnice o azylovém řízení nahrazuje nařízením, které harmonizuje stávající rozdílné procesní postupy ve všech členských státech a vytváří skutečně společný postup; návrh, kterým se kvalifikační směrnice nahrazuje nařízením, kterým se zavádí jednotné normy pro uznávání osob potřebujících ochranu a práva přiznávaná osobám požívajícím mezinárodní ochrany, a rovněž návrh na revizi směrnice o podmínkách přijímání žadatelů o azyl, aby se více harmonizovaly podmínky přijímání žadatelů v EU, zlepšily jejich vyhlídky na integraci a snížilo množství druhotných pohybů. A konečně, v návaznosti na závazek posílit legální cesty do EU, jak bylo oznámeno dne 6. dubna 2016, navrhuje Komise také strukturovaný rámec Unie pro znovuusídlení, čímž přechází na organizovanější přístup k mezinárodní ochraně v rámci EU, neboť zajistí řádné a bezpečné cesty do EU osobám potřebujícím mezinárodní ochranu, a to s cílem postupně omezit motivaci k nelegálním příjezdům.

Velký počet příjezdů v poslední době ukázal, že Evropa potřebuje účinný a efektivní azylový systém, který by byl schopen zajistit spravedlivé a udržitelné sdílení odpovědnosti mezi členskými státy, poskytnout dostatečné a důstojné podmínky přijímání v celé EU, rychle a účinně vyřizovat žádosti o azyl podané v EU a zajistit kvalitu přijímaných rozhodnutí, aby se lidem potřebujícím mezinárodní ochranu této ochrany skutečně dostalo. Zároveň s tím se EU musí zabývat nelegálními a nebezpečnými pohyby osob a zamezit fungování převaděčství. Proto se musí žádosti o azyl u osob, které nemají nárok na mezinárodní ochranu, řešit rychle a tito migranti musí být co nejdříve vráceni. Na druhou stranu je třeba žadatelům ze třetích zemí, kteří potřebují ochranu, otevřít bezpečné a legální cesty do EU. Děje se tak rovněž v rámci širší spolupráce s prioritními zeměmi původu a tranzitu.

Tento návrh je v souladu s komplexní dlouhodobou politikou v oblasti lepšího řízení migrace, jak ji Komise vytyčila v Evropském programu pro migraci, který rozpracoval politické směry předsedy Junckera do souboru ucelených a vzájemně se podpírajících iniciativ založených na čtyřech pilířích. Těmito pilíři jsou snižování motivace k nelegální migraci, zabezpečení vnějších hranic Unie a záchrana životů, robustní azylová politika a nová politika v oblasti legální migrace. Tento návrh, který je dalším krokem v provádění Evropského programu pro migraci, pokud jde o cíl posílení azylové politiky Unie, je třeba vnímat jako součást širší politiky EU při budování spolehlivého a účinného systému, který do budoucna přinese udržitelné řízení migrace, bude spravedlivý pro hostitelské společnosti a občany EU, stejně jako pro dotčené státní příslušníky třetích zemí, země původu a tranzitní země.

3.Zajistit, aby byla ochrana udělena pouze na dobu, během níž trvají důvody k pronásledování nebo hrozí vážná újma, aniž by však byly dotčeny vyhlídky dané osoby na integraci. Návrh ukládá členským státům povinnost provádět systematické a pravidelné přezkumy statusu, jestliže došlo k výrazným změnám situace v zemi původu, a stejně tak v případě, že hodlají prodloužit povolení k pobytu, a to poprvé u uprchlíků a poprvé a podruhé u osob požívajících doplňkové ochrany. Zároveň je zásadní, aby členské státy v rámci nároku dotčených osob na ochranu podporovaly jejich začlenění do společnosti. Návrh v této souvislosti vyjasňuje rozsah práv a povinností osob požívajících mezinárodní ochrany. Poskytuje také pobídky k jejich aktivnímu začlenění po dobu trvání ochrany tím, že členským státům umožňuje, aby poskytnutí určité sociální pomoci podmínily aktivním zapojením do integračních opatření v souladu s akčním plánem pro integraci. Rozhodnutí o ukončení postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany nabudou účinku až po třech měsících, což osobám, jimž bylo postavení odňato, poskytne reálnou šanci požádat o jiné právní postavení, například pro pracovní účely.

Navrhované změny nepřekračují rámec toho, co je nezbytné k dosažení kýžených cílů, a týkají se oblastí, v nichž bude mít další harmonizace výrazný efekt. Nová ustanovení požadující, aby rozhodující orgány členských států přihlížely k společné analýze a pokynům od Agentury EU pro azyl o situaci v konkrétní zemi původu, navíc reagují na potřebu větší jednotnosti přijímaných azylových rozhodnutí. Ustanovení o zániku postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany již obsahovala přepracovaná kvalifikační směrnice, avšak členské státy je systematicky neuplatňovaly, proto jsou tato ustanovení ještě posílena. Ve světle judikatury Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“) se rovněž navrhuje vyjasnit pravidla týkající se způsobilosti pro udělení statusu mezinárodní ochrany a jeho obsahu, aby byl jasný rozsah přiznaných práv a aby byla v potřebných případech zajištěna jednotnost, zejména pokud jde o platnost a formát povolení k pobytu, a také aby se vytvářela větší motivace k integraci v souvislosti se sociální pomocí. Změna směrnice EU o dlouhodobě pobývajících rezidentech se pak navrhuje s cílem odradit osoby požívající mezinárodní ochrany od nelegálních pohybů po EU, aniž by se však šlo za rámec toho, co je nezbytné k dosažení odrazujícího účinku.

Cílem je nahradit stávající směrnici nařízením, aby se snáze dosáhlo většího sblížení mezi způsoby, jimiž se rozhoduje o podobných žádostech o azyl a rovněž o obsahu udělené mezinárodní ochrany. Měla by se tím oslabit motivace k pohybu v rámci EU a osobám požívajícím mezinárodní ochrany by bylo zajištěno, že se jim v celé EU dostane rovného zacházení.

Podporu získala i myšlenka dalšího sjednocení doby platnosti vydaných povolení. Některé členské státy však uvedly, že by se měla zachovat možnost vydávat po zániku ochranného statusu povolení k pobytu na základě jiných důvodů (humanitárních nebo z důvodů legální migrace), a že je důležité, aby se zbytečně nesnižovaly vyhlídky na integraci, pokud by vznikl dojem, že je ochrana pouze dočasná.

U otázky následného přezkumu po udělení ochranného statusu se s podporou setkal zejména návrh zahájit přezkum tehdy, dojde-li na úrovni EU ke změně informací o zemi původu. Zároveň některé členské státy upozornily na administrativní zátěž, která by mohla vzniknout, pokud by se plošně a výslovně zavedla povinnost vždy před prodloužením platnosti povolení k pobytu ověřovat, zda nepominuly okolnosti pro udělení postavení uprchlíka.

Jako jeden z hlavních důvodů stojících za rozdíly v míře uznávání v rámci EU studie navíc uvádí získávání a využívání informací o zemích původu a vytváření seznamů bezpečných zemí původu a jejich používání a stejně tak posuzování věrohodnosti žadatele při prověřování jeho oprávněné obavy z pronásledování nebo vážné újmy. Studie také dospěla k závěru, že vyšší míry harmonizace se podařilo dosáhnout u sladění obsahu práv přiznávaných osobám požívajícím doplňkové ochrany a uprchlíkům (například u přístupu k zaměstnání, vzdělávání nebo zdravotní péči). V některých zemích nicméně nadále existují rozdíly co do postupu při přiznávání práv uprchlíkům a osobám požívajícím doplňkové ochrany – jedná se udělování povolení k pobytu, vydávání cestovních dokladů, sociální pomoc, typ a kvalitu integračních programů a podporu při dobrovolném návratu. Tyto rozdíly jsou na jedné straně dány různým výkladem ustanovení, na druhou stranu souvisí s tím, do jaké míry členské státy ve svém právním řádu provedly některá nepovinná ustanovení – ve formě nepovinných omezení nebo možnosti příznivějších pravidel.

V souladu s tím, co bylo oznámeno ve sdělení Komise ze dne 6. dubna 2016 „Směrem k reformě společného evropského azylového systému a posilování legálních cest do Evropy“, se kromě obsahových změn současného přepracovaného znění kvalifikační směrnice rovněž forma právního nástroje mění na nařízení. Tato změna již sama o sobě přispěje k dalšímu sblížení tím, že odstraní rozdíly v provádění a zajistí přímou použitelnost pravidel. Zároveň se tím dosáhne souladu s navrhovaným nařízením o azylovém řízení, u něhož se rovněž navrhuje změna formy na nařízení.

Zprávu o provádění tohoto nařízení předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě do dvou let od vstupu tohoto nařízení v platnost a poté každých pět let. Příslušné informace pro vypracování této zprávy členské státy zašlou Komisi a Agentuře Evropské unie pro azyl. Dodržování tohoto nařízení členskými státy bude Agentura EU pro azyl rovněž sledovat pomocí monitorovacího mechanismu, jehož zřízení Komise navrhla v rámci revize mandátu agentury.

Předkládané nařízení dodržuje základní práva a ctí zásady uznané zejména v Listině základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Toto nařízení zejména usiluje o zajištění plného respektu k lidské důstojnosti a práva na azyl u žadatelů o azyl a rodinných příslušníků, kteří je doprovázejí, a prosazení uplatňování článků Listiny týkajících se lidské důstojnosti, respektování soukromého a rodinného života, svobody projevu a informací, práva na vzdělání, práva na svobodnou volbu povolání a práva pracovat, svobody podnikání, práva na azyl, nediskriminace, práva dětí, sociálního zabezpečení a sociální pomoci a zdravotní péče, a mělo by proto být odpovídajícím způsobem provedeno. Návrh je v souladu se zákazem navracení, jak je stanoven v článku 19 Listiny základních práv Evropské unie, a to rovněž při posuzování žádostí o azyl ve vztahu k vnitrostátní ochraně. Návrh posiluje procesní záruky stanovením toho, že důkazní břemeno při prokazování dostupnosti vnitrostátní ochrany je na straně rozhodujícího orgánu a že musí být provedeno posouzení, jakmile je stanoveno, že by se jinak použila kvalifikační kritéria.

Nevládní organizace obecně nebyly větší harmonizaci nakloněny, neboť se obávaly snížení norem, a daly by přednost spíše lepšímu uplatňování stávajících ustanovení a vydávání pokynů ze strany Agentury EU pro azyl. Pokud by se stávající ustanovení měla měnit, bylo by podle nevládních organizací zapotřebí upevnit práva žadatelů.

Koordinátoři Výboru pro občanské svobody Evropského parlamentu varovali před jakýmkoli snižováním norem. V souvislosti s navrhovaným přezkumem statusu zazněly obavy o to, jaký dopad by tento krok měl na vyhlídky na integraci osob požívajících ochrany. Rovněž bylo zdůrazněno, že veškerá opatření musí být přiměřená a v souladu s Evropskou úmluvou o lidských právech a Listinou základních práv Evropské unie. U otázky práv na volný pohyb zaznělo, že aby mohly osoby požívající ochrany uplatňovat svá práva na volný pohyb, měly by být způsobilé k získání statusu dlouhodobě pobývajícího rezidenta v EU (směrnice 2003/109/ES) dříve než po uplynutí stávajícího pětiletého období.

Na základě judikatury Soudního dvora Evropské unie byla do čl. 12 odst. 5 doplněna podrobnější ustanovení, aby bylo zřejmé, že spáchání určitých trestných činů (zejména krutého jednání nebo teroristických činů) povede k vyloučení z postavení uprchlíka, a to i v případě, že byly takové činy spáchány s politickým cílem.

Ustanovení čl. 8 odst. 1 nově stanoví povinnost posoudit, zda pro žadatele existuje možnost vnitrostátní ochrany, a platí-li, že může bezpečně a legálně odcestovat do jiné části země původu, je mu do ní umožněn vstup a lze důvodně předpokládat, že se v ní může usadit, lze rozhodnout, že žadatel mezinárodní ochranu nepotřebuje. Kromě zavedení povinnosti týkající se posouzení vnitrostátní ochrany byly záruky vloženy také do čl. 8 odst. 4, aby bylo jasné, jak žádost o azyl v tomto ohledu posuzovat.

Článek 29 stanoví obecné pravidlo, že osoba požívající mezinárodní ochrany je povinna pobývat v členském státě, který jí ochranu udělil, a spolu s článkem 44 stanoví odrazující prvky pro případy, kdy je osoba zastižena v jiném členském státě, aniž by v něm měla právo se zdržovat nebo pobývat. Ustanovení čl. 29 odst. 2 v tomto ohledu odkazuje na navrhovaná ustanovení dublinského nařízení (čl. 20 odst. 1 písm. e)). Dále se navrhuje změnit směrnici 2003/109/ES o dlouhodobě pobývajících rezidentech a stanovit, že pětileté období, po jehož uplynutí jsou osoby požívající mezinárodní ochrany způsobilé k získání postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta, by se mělo začít počítat znovu pokaždé, když bude dotčená osoba zastižena v jiném členském státě než v tom, který jí udělil mezinárodní ochranu, aniž by v něm měla podle příslušných právních předpisů Unie nebo vnitrostátních právních předpisů právo se zdržovat nebo pobývat. Očekává se, že toto navrhované opatření bude osoby požívající mezinárodní ochrany motivovat k dodržování pravidel a odradí je od nepovolených druhotných pohybů, poněvadž v opačném případě by jim hrozilo prodloužení čekací lhůty pro získání postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta a s ním souvisejícího práva na mobilitu uvnitř EU.

Návrh zavádí mechanismy pro aktivaci přezkumů, přičemž jeden se týká obsahu a druhý zajištění pravidelnosti. Navrhuje se tudíž, aby rozhodující orgány měly povinnost provést přezkum, došlo-li v zemi původu k důležité a relevantní změně, která je zohledněna v dokumentech vydaných na úrovni EU, tj. v pokynech od agentury (čl. 15 odst. 1 písm. a) a čl. 21 odst. 1 písm. b)), a když prodlužují platnost povolení k pobytu, a to poprvé u uprchlíků a poprvé a podruhé u osob požívajících doplňkové ochrany (čl. 15 odst. 1 písm. a) a čl. 21 odst. 1 písm. b)). Přezkumy by vnitrostátním orgánům neměly přinést dodatečnou administrativní zátěž, poněvadž jsou dobře cílené a omezují se na situace, kdy je třeba v každém případě učinit rozhodnutí o prodloužení platnosti povolení k pobytu, nebo jestliže v konkrétní zemi původu nastala podle dostupných informací výrazná změna. Návrh tudíž přinese větší jednotnost a kontrolu, aniž by členské státy zbytečně zatěžoval.

(13)Měly by být použity zdroje Evropského azylového, migračního a uprchlického fondu, aby bylo možné náležitě podpořit úsilí členských států při zavádění norem stanovených tímto nařízením, a to zejména těch členských států, jejichž azylové systémy jsou především z důvodu zeměpisné polohy a demografické situace vystaveny zvláštnímu a neúměrnému tlaku.

(10)Úspěšným kandidátům na znovuusídlení by měla být udělena mezinárodní ochrana. Odpovídajícím způsobem by se proto měla použít ustanovení tohoto nařízení o obsahu mezinárodní ochrany, včetně pravidel odrazujících od druhotného pohybu.

(5)Aby společný evropský azylový systém, včetně dublinského systému, dobře fungoval, mělo by se výrazně pokročit se sbližováním vnitrostátních azylových systémů, a to se zvláštním zřetelem na rozdíly v míře uznávání a druh ochranného statusu udělovaného v členských státech. Rovněž je třeba zřetelněji formulovat pravidla o přezkumu statusu, aby bylo zajištěno, že ochrana bude udělena pouze osobám, které ji potřebují, a jen po dobu, kdy ji potřebují. Kromě toho nadále nelze postupovat rozdílně, pokud jde o dobu platnosti povolení k pobytu, a měla by se rovněž upřesnit a sjednotit práva udělovaná osobám požívajícím mezinárodní ochrany.

(2)Společná azylová politika, včetně společného evropského azylového systému, je založena na bezvýhradném a úplném uplatňování Ženevské úmluvy o právním postavení uprchlíků ze dne 28. července 1951 ve znění Newyorského protokolu ze dne 31. ledna 1967 (dále jen „Ženevská úmluva“) a je pro Evropskou unii nedílnou součástí cíle spočívajícího v postupném vytváření prostoru svobody, bezpečnosti a práva otevřeného lidem, kteří donuceni okolnostmi oprávněně hledají ochranu v Unii. Tato politika by se měla řídit zásadou solidarity a spravedlivého sdílení odpovědnosti mezi členskými státy, a to i pokud jde o finanční aspekty.

(14)Vhodnou podporu by při provádění tohoto nařízení měla zajistit Agentura EU pro azyl, zejména poskytnutím odborníků, kteří orgánům členských států budou nápomocni při příjmu, evidenci a posuzování žádostí o mezinárodní ochranu, dále poskytováním aktualizovaných informací o třetích zemích, včetně informací o zemi původu, a dalších důležitých pokynů a nástrojů. Při provádění tohoto nařízení by členské státy měly zohlednit provozní normy, indikativní pokyny a osvědčené postupy od Agentury EU pro azyl (dále jen „agentura“). Při posuzování žádostí o mezinárodní ochranu by orgány členských států měly zejména brát v úvahu informace, zprávy, společnou analýzu a pokyny ohledně situace v zemích původu, které na úrovni Unie v souladu s články 8 a 10 tohoto nařízení připraví agentura a evropská síť pro informace o zemi původu.

(15)V souladu s Úmluvou Organizace spojených národů o právech dítěte z roku 1989 by se při provádění tohoto nařízení mělo pamatovat především na nejlepší zájem dítěte. Při posuzování nejlepšího zájmu dítěte by orgány členských států měly zejména náležitě zohledňovat zásadu celistvosti rodiny, blaho a sociální vývoj nezletilé osoby, otázky bezpečnosti a ochrany a přání nezletilé osoby s přihlédnutím k jejímu věku a vyspělosti.

(16)U pojmu „rodinní příslušníci“ by se mělo přihlížet k různým konkrétním okolnostem vztahu závislosti a věnovat zvláštní pozornost prosazování nejlepšího zájmu dítěte. Přihlížet by se v této souvislosti mělo rovněž k realitě současných migračních trendů, podle nichž se žadatelé často dostávají na území členských států po delší době tranzitu. Pojem by proto měl zahrnovat rodiny, které byly založeny mimo zemi původu, avšak ještě před příjezdem na území členského státu.

(17)Tímto nařízením není dotčen Protokol o azylu pro státní příslušníky členských států Evropské unie, připojený ke Smlouvě o Evropské unii (dále jen „SEU“) a Smlouvě o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“).

(18)Přiznání postavení uprchlíka je deklaratorním aktem.

(19)Při určování postavení uprchlíka v souladu s článkem 1 Ženevské úmluvy mohou orgánům členských států poskytnout cennou pomoc konzultace s vysokým komisařem OSN pro uprchlíky.

(20)Je třeba stanovit normy pro definici a obsah postavení uprchlíka, aby sloužily jako vodítko pro příslušné vnitrostátní orgány členských států při uplatňování Ženevské úmluvy.

(21)Je nezbytné zavést společná kritéria uznávání žadatelů o azyl jako uprchlíků ve smyslu článku 1 Ženevské úmluvy.

(22)Zejména je nezbytné zavést společnou definici těchto pojmů: potřeba ochrany vznikající na místě; příčiny újmy a ochrany; vnitrostátní ochrana a pronásledování, včetně důvodů pronásledování.

(23)Ochranu může poskytovat buď stát, nebo strany a organizace, včetně mezinárodních organizací, které jsou ochotny a schopny ochranu poskytnout a které splňují podmínky stanovené tímto nařízením a kontrolují region nebo větší oblast na území státu. Taková ochrana by měla být účinná a neměla by být pouze dočasná.

(24)Žadateli by měla být dostupná účinná vnitrostátní ochrana před pronásledováním nebo vážnou újmou v části země původu, do které může bezpečně a legálně odcestovat, do níž je mu umožněn vstup, a lze-li důvodně předpokládat, že se v ní může usadit. Posouzení dostupnosti vnitrostátní ochrany by mělo být nedílnou součástí posouzení žádosti o mezinárodní ochranu a mělo by být provedeno poté, co rozhodující orgán stanovil, že by se jinak uplatnila kvalifikační kritéria. Důkazní břemeno při prokazování dostupnosti vnitrostátní ochrany by mělo být na straně rozhodujícího orgánu.

(25)Je-li původcem pronásledování nebo vážné újmy stát nebo státní subjekt, měla by se uplatnit domněnka, že účinná ochrana není žadateli dostupná. Je-li žadatelem nezletilá osoba bez doprovodu, měla by být dostupnost účinné ochrany posuzována mimo jiné podle dostupnosti náležité péče a opatrovnictví, které jsou v nejlepším zájmu této nezletilé osoby bez doprovodu.

(26)Při posuzování žádostí nezletilých osob o mezinárodní ochranu je nezbytné, aby rozhodující orgány přihlížely ke specifickým formám pronásledování dětí.

(27)Jednou z podmínek udělení postavení uprchlíka ve smyslu čl. 1 odst. A Ženevské úmluvy je příčinná souvislost mezi důvodem pronásledování, totiž rasou, náboženstvím, národností, zastáváním určitých politických názorů nebo příslušností k určitým společenským vrstvám, a pronásledováním či neexistencí ochrany před takovým jednáním.

(28)Je rovněž nezbytné zavést společnou definici pojmu pronásledování z důvodu „příslušnosti k určitým společenským vrstvám“. Pro účely vymezení určité společenské vrstvy je třeba náležitě zvážit skutečnosti plynoucí z pohlaví žadatele, včetně jeho genderové identity a sexuální orientace, které se mohou týkat určitých právních tradic a zvyklostí, v jejichž důsledku dochází například k mrzačení pohlavních orgánů, nuceným sterilizacím či nuceným potratům, pokud mají souvislost s žadatelovou odůvodněnou obavou z pronásledování.

(29)Podle příslušné judikatury Soudního dvora Evropské unie by při posuzování žádostí o mezinárodní ochranu měly příslušné orgány členských států používat metody pro posouzení věrohodnosti žadatele způsobem, který respektuje práva jednotlivců zaručená Listinou, zejména právo na lidskou důstojnost a respektování soukromého a rodinného života. Konkrétně v případě homosexuality by individuální posouzení věrohodnosti žadatele nemělo vycházet ze stereotypních představ o homosexualitě a žadatel by neměl být předmětem podrobného dotazování nebo zkoušek v souvislosti s jeho sexuálním chováním.

(30)Jednání v rozporu s cíli a zásadami OSN jsou stanovena v preambuli a v článcích 1 a 2 Charty OSN a jsou vtělena zejména do rezolucí OSN týkajících se opatření boje proti terorismu, v nichž se prohlašuje, že „jednání, metody a praktiky terorismu jsou v rozporu s cíli a zásadami Organizace spojených národů“ a že „úmyslné financování, plánování a podněcování teroristických činů je rovněž v rozporu s cíli a zásadami Organizace spojených národů“.

(31)Spáchání politického trestného činu není v zásadě důvodem k vyloučení z postavení uprchlíka. Avšak zvláště kruté činy, kdy je dotčené jednání v nepoměru k údajným politickým cílům, a teroristické činy vyznačující se násilím vůči civilnímu obyvatelstvu, i pokud byly spáchány s údajně politickým cílem, by se podle příslušné judikatury Soudního dvora Evropské unie měly posuzovat jako nepolitické zločiny, a být tudíž důvodem k vyloučení z postavení uprchlíka.

(32)Je nezbytné stanovit také normy pro definici a obsah statusu doplňkové ochrany. Doplňková ochrana by měla být doplňkovou a dodatečnou k ochraně uprchlíků zakotvené v Ženevské úmluvě.

(33)Je nezbytné zavést společná kritéria, na jejichž základě mají být žadatelé o mezinárodní ochranu uznáváni za osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu. Tato kritéria by měla být definována na základě mezinárodních závazků vyplývajících z právních aktů v oblasti lidských práv a stávající praxe v členských státech.