1.

žádá Radu a Komisi, aby zohlednily následující doporučení: i) zaručit dodržování zásady svěření pravomocí Unie podle čl. 5 odst. 1 Smlouvy o Evropské unii a ustálené judikatury Soudního dvora, která stanoví, že se „volba právního základu aktu Evropské unie musí zakládat na objektivních skutečnostech, které mohou být předmětem soudního přezkumu, mezi něž patří zejména cíl a obsah aktu“ (8); ii) přijmout proto stanovisko ve formě dopisu ze dne 19. února 2016 přijaté Výborem pro právní záležitosti, v němž se uvádí, že: „u navrhovaného rozhodnutí Rady, jehož cílem je zmocnit členské státy k ratifikaci protokolu z roku 2010 k úmluvě HNS nebo k přistoupení k němu jménem Unie, a tudíž jim umožnit, aby byly touto úmluvou vázány, a vzhledem dále k tomu, že tato úmluva nepokrývá jen případy škody na životním prostředí (které vedou k uplatnění zásady, podle níž by měla být učiněna preventivní opatření, a zásady ‚znečišťovatel platí‘), ale také škody jiné než environmentální povahy, přičemž se vždy jedná o škodu vzniklou v souvislosti s přepravou určitých látek po moři, představují vhodný právní základ čl. 100 odst. 2, čl. 192 odst. 1 a čl. 218 odst. 6 písm. a) bod v) Smlouvy o fungování Evropské unie.“; iii) zajistit, aby jednotnost, úplnost a účinnost společných pravidel Unie nebyla negativně ovlivněna mezinárodními závazky přijatými na základě ratifikace úmluvy HNS z roku 2010 či přistoupení k této úmluvě v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora (9); iv) věnovat v tomto ohledu větší pozornost skutečnosti, že se oblast působnosti směrnice o odpovědnosti za životní prostředí překrývá s oblastí působnosti úmluvy HNS z roku 2010, pokud jde o škodu na životním prostředí, jež byla způsobena na území a v námořních vodách spadajících do soudní příslušnosti smluvního státu, dále o škodu způsobenou znečištěním životního prostředí ve výlučné ekonomické zóně nebo v rovnocenné oblasti (do 200 námořních mil od základních linií) smluvního státu nebo o preventivní opatření, která mají takové škodě předcházet nebo ji minimalizovat (preventivní opatření, primární náprava a doplňková náprava); v) zajistit, aby možnost konfliktu mezi směrnicí o odpovědnosti za životní prostředí a úmluvou HNS z roku 2010 byla omezena na minimum, a to přijetím veškerých vhodných opatření k zajištění toho, aby členské státy, které úmluvu ratifikovaly či k ní přistoupily, v souladu s čl. 4 odst. 2 a přílohou IV směrnice o odpovědnosti za životní prostředí plně dodržovaly ustanovení o výlučnosti podle čl. 7 odst. 4 a 5 úmluvy HNS z roku 2010, na základě kterých nelze vůči vlastníkovi lodi uplatňovat žádné další nároky vyjma nároků vznesených v souladu s touto úmluvou; vi) zajistit snížení rizika vytvoření a upevnění znevýhodnění v hospodářské soutěži pro státy, které jsou připraveny přistoupit k úmluvě HNS z roku 2010, oproti státům, které si přejí tento proces odložit a řídit se nadále pouze směrnicí o odpovědnosti za životní prostředí; vii) zajistit odstranění trvalé souběžné existence dvou režimů odpovědnosti v námořní dopravě – režimu Unie a mezinárodního režimu –, která by vedla k roztříštěnosti právních předpisů Unie a mimoto ohrozila jednoznačné stanovení odpovědnosti a mohla vést ke zdlouhavým a nákladným soudním řízením na úkor obětí a odvětví námořní dopravy; viii) zajistit v této souvislosti, aby byly členské státy jasně povinovány přijmout všechna opatření nezbytná k dosažení konkrétního výsledku, totiž ratifikovat úmluvu HNS z roku 2010 nebo k ní přistoupit v přiměřeném časovém rámci, který by neměl být delší než dva roky od data vstupu rozhodnutí Rady v platnost;