EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 3.2.2017 SWD(2017) 37 final PRACOVNÍ DOKUMENT ÚTVARŮ KOMISE Přezkum provádění právních předpisů EU v oblasti životního prostředí

Zpráva o zemi – ČESKÁ REPUBLIKA



Průvodní dokument k sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů Přezkum provádění právních předpisů EU v oblasti životního prostředí: společné výzvy a jak sjednotit úsilí za účelem dosažení lepších výsledků {COM(2017) 63 final}

{SWD(2017) 33 - 36 final}

{SWD(2017) 38 - 60 final}



Tuto zprávu vypracovali zaměstnanci Generálního ředitelství pro životní prostředí Evropské komise. Případné připomínky, které jsou vítány, zasílejte na e-mailovou adresu: ENV-EIR@ec.europa.eu. Podrobnější informace o Evropské unii jsou k dispozici na internetových stránkách ( http://europa.eu ). Fotografie: s. 9 – © subtik/iStock; s. 10 – ©LIFE04 NAT/CZ/000015/Libor Kotouc; s. 17 – ©Oleksiy Mark/iStock; s. 22 – ©matteusus/iStock V případě reprodukování nebo použití těchto fotografií je nutné si vyžádat souhlas přímo od vlastníka autorských práv. ©Evropská unie, 2017 Rozmnožování tohoto dokumentu je povoleno pouze s uvedením zdroje. Obsah Shrnutí Část I: Tematické oblasti 1.Přeměna EU na zdrojově účinnější, ekologické a konkurenceschopné oběhové hospodářství Rozvoj ekologického hospodářství a zlepšování účinnosti zdrojů Nakládání s odpady

2.Ochrana, zachování a zlepšování přírodního kapitálu Příroda a biologická rozmanitost Odhadování přírodního kapitálu Zelená infrastruktura Ochrana půdy 3.Zajišťování zdraví a kvality života občanů Kvalita ovzduší Hluk Jakost vody a hospodaření s vodou Zlepšování udržitelnosti měst Mezinárodní dohody Část II: Příznivý rámec: prováděcí nástroje 4.Tržní nástroje a investice Zelené zdanění a dotace škodlivé pro životní prostředí Zelené veřejné zakázky Investice: přispění fondů EU 22 5.Účinná správa a znalosti Účinná správa s centrální, regionální a místní vládou Zajištění dodržování příslušných požadavků Účast veřejnosti a přístup ke spravedlnosti

Přístup k informacím, znalostem a důkazům



Shrnutí O přezkumu provádění environmentální politiky V květnu 2016 zahájila Komise přezkum provádění environmentální politiky, který představuje dvouletý cyklus analýz, dialogu a spolupráce s cílem zlepšit provádění stávající politiky a právních předpisů EU v oblasti životního prostředí . Jako první krok Komise navrhla 28 zpráv, které popisují hlavní výzvy a příležitosti v oblasti životního prostředí pro jednotlivé členské státy. Tyto zprávy mají podpořit pozitivní debatu nejen o společných změnách v oblasti životního prostředí v EU, ale i o nejúčinnějších způsobech, jak reagovat na klíčové nedostatky v provádění. Zprávy se opírají o podrobné odvětvové prováděcí zprávy, které Komise shromáždila nebo vydala v rámci konkrétních právních předpisů v oblasti životního prostředí, ale i o zprávu o stavu životního prostředí z roku 2015 a o další zprávy Evropské agentury pro životní prostředí. Tyto zprávy nenahrazují zvláštní nástroje, které mají zajistit dodržování právních závazků EU. Zprávy se budou všeobecně řídit zásadami 7. akčního programu pro životní prostředí a budou odkazovat na cíle Agendy pro udržitelný rozvoj 2030 a na související cíle udržitelného rozvoje , a to v rozsahu, ve kterém odrážejí stávající povinnosti a politické cíle stanovené právními předpisy EU v oblasti životního prostředí . Hlavní otázky byly vybrány s přihlédnutím k takovým faktorům, jako je význam nebo závažnost problematiky provádění environmentální politiky z hlediska dopadu na kvalitu života občanů, vzdálenost k cíli a na finanční důsledky. Zprávy doprovázejí sdělení „Přezkum provádění právních předpisů EU v oblasti životního prostředí: společné výzvy a jak sjednotit úsilí za účelem dosažení lepších výsledků“, které identifikuje problémy, jež jsou pro některé členské státy společné, uvádí předběžné závěry o možných hlavních příčinách nedostatků v provádění a navrhuje společné činnosti za účelem dosažení lepších výsledků. Ve své příloze rovněž shrnuje činnosti, které jsou navrženy ve zprávách týkajících se jednotlivých zemí s cílem zlepšit provádění na vnitrostátní úrovni. Obecný profil Pokud jde o účinnost provádění environmentálních politik, má Česká republika různorodou výkonnost. I když je zde oproti jiným podobným členským státům více příležitostí, jak se přiblížit k oběhovému hospodářství, nejsou tyto příležitosti dosud plně využity. Kvalita ovzduší zůstává v některých oblastech země i nadále významným problémem. Nedostatek vody vede ke vzniku rostoucích obav, pokud jde o zavedení správné kombinace opatření pro boj proti tomuto nedostatku. Ochrana přírody čerpá z dlouhodobé tradice, trvalým problémem jsou však konflikty s ostatními odvětvími. Posouzení vlivů na životní prostředí a vývoj procesů vydávání povolení jsou negativně ovlivňovány následky nedodržování práva EU. Hlavní výzvy Pokud jde o provádění politiky a práva EU v oblasti životního prostředí v České republice, existují tři hlavní problémy: posun k účinnému procesu posouzení vlivů na životní prostředí, který je v souladu s právními předpisy, včetně dalšího posouzení v oblasti životního prostředí, které by vedlo k přijetí ze strany společnosti a k používání osvědčených postupů; zavedení infrastruktury a podmínek (včetně spolehlivých statistik v odvětví odpadů) za účelem přechodu na oběhové hospodářství; zlepšení kvality ovzduší v kritických oblastech země, zejména v městských oblastech, při současném prosazování správného souboru opatření. Hlavní příležitosti Česká republika by mohla dosáhnout lepších výsledků v oblastech, ve kterých již existuje dobrá znalostní základna a osvědčené postupy. Týká se to zejména:

navázání na zkušenosti v oblasti ochrany přírody, včetně jednotného celostátního systému pro monitorování druhů a stanovišť, směřujícího k ucelené a dobře řízené soustavě Natura 2000; práce na změně politiky v oblasti vody a klimatu, aby byla ve větším souladu s rámcovou směrnicí EU o vodě, a zejména lepší začlenění plánů povodí do plánování a rozhodování v odvětví vodohospodářství; ambicióznější využívání příležitostí, které poskytují fondy ESI (a ESFI) pro lepší začlenění problematiky životního prostředí. Výborné výsledky Česká republika má vedoucí pozici v provádění politiky v oblasti životního prostředí a své inovativní přístupy by mohla v širším měřítku sdílet s ostatními státy. Dobré příklady: V České republice je velmi dobře zavedeno a organizováno monitorování stanovišť a druhů na základě směrnice o ochraně přírodních stanovišť. Česká republika má pevně zakotvený program rozšířené odpovědnosti výrobce pro komunální obalový odpad. Česká republika dosahuje vyspělé úrovně v oblasti mezinárodní spolupráce (např. CITES). Část I: Tematické oblasti 1.Přeměna EU na zdrojově účinnější, ekologické a konkurenceschopné oběhové hospodářství Rozvoj ekologického hospodářství a zlepšování účinnosti zdrojů Balíček k oběhovému hospodářství pro rok 2015 klade důraz na nutnost přechodu k „oběhovému“ hospodářství, které je založeno na životním cyklu, s kaskádovým využitím zdrojů a zbytkového odpadu, který je téměř nulový. Výše uvedené lze usnadnit rozvojem a zpřístupněním inovativních finančních nástrojů a rovněž financováním ekologických inovací. Cíl udržitelného rozvoje 8 vyzývá státy, aby podporovaly trvalý, inkluzivní a udržitelný hospodářský růst, plnou a produktivní zaměstnanost a důstojnou práci pro všechny. Cíl udržitelného rozvoje 9 vyzdvihuje potřebu vybudovat odolnou infrastrukturu, podporovat inkluzivní a udržitelnou industrializaci a posilovat inovace. Cíl udržitelného rozvoje 12 podporuje státy, aby do roku 2030 dosáhly udržitelného řízení a efektivního využívání přírodních zdrojů. Opatření směřující k oběhovému hospodářství Transformování našich hospodářství z lineárních na oběhové představuje příležitost je znovuobjevit a učinit je udržitelnějšími a konkurenceschopnějšími. Tím dojde ke stimulaci investic a k vytvoření krátkodobých i dlouhodobých výhod pro hospodářství, životní prostředí i občany. Pokud jde o produktivitu zdrojů (jak účinně hospodářství využívá materiální zdroje pro vytváření blahobytu), dosahuje Česká republika výsledku, který je pod průměrem EU, a sice 1,0 EUR/kg (průměr za EU je 2 EUR/kg) v roce 2015. V grafu 1 je vidět mírný, ale trvalý nárůst od roku 2003, který je od roku 2013 stálý. Do dnešního dne neexistuje žádná vnitrostátní politika, která by stanovila ucelený přístup k ekologickým inovacím a k oběhovému hospodářství . V novém plánu pro nakládání s odpady v České republice (Plán odpadového hospodářství ČR) pro období 2015–2024 byl jako cíl navržen přechod na oběhové hospodářství. V České republice existují určité iniciativy v oblasti oběhového hospodářství, jedná se ale spíše o výjimky .

Hlavními problémy, kterým čelí Česká republika v souvislosti s ekologickými inovacemi a s oběhovým hospodářstvím, se týkají systému výzkumu a inovací. Pro řešení tohoto problému je nutné se zaměřit rovněž na systémy vzdělávání a veřejného výzkumu. Graf 1: Produktivita zdrojů 2003–15 Rozvoj ekologických inovací a oběhového hospodářství v České republice se zaměřuje zejména na energetickou účinnost budov a infrastruktury, udržitelnou dopravu a na několik témat z oblasti životního prostředí, jako je hospodaření s vodou a čištění odpadních vod, nakládání s odpady (např. komunální a potravinový odpad) a účinnost zdrojů (např. opětovné využití a recyklace stavebního a demoličního odpadu a snížená spotřeba zdrojů). V posledních letech se zdá, že dochází k rychlému nárůstu inovací v oblasti bio a nanotechnologií. V odvětví ekologického zboží a služeb v roce 2013 zaměstnávala Česká republika 96 381 osob (v roce 2012 96 875). Malé a střední podniky a účinnost zdrojů V bleskovém průzkumu Eurobarometr 426 s názvem „Malé a střední podniky, účinné využívání zdrojů a zelené trhy“ se uvádí, že 56 % malých a středně velkých podniků v České republice investovalo až 5 % svého ročního obratu do svých aktivit v oblasti účinnosti zdrojů (průměr EU-28 je 50 %), 22 % z nich v současnosti nabízí ekologické výrobky a služby (průměr EU-28 je 26 %), 67 % podniklo opatření za účelem úspory energie (průměr EU-28 je 59 %), 65 % za účelem minimalizace odpadu (průměr EU-28 je 60 %), 46 % za účelem úspory vody (průměr EU-28 je 44 %) a 51 % za účelem úspory materiálů (průměr EU-28 je 54 %). Z pohledu oběhového hospodářství podniklo 42 % těchto podniků opatření zaměřená na recyklaci prostřednictvím opětovného použití materiálu nebo odpadu v rámci společnosti (průměr EU-28 je 40 %), 26 % na návrh výrobků, které lze snadněji udržovat, opravovat nebo opětovně používat (průměr EU-28 je 22 %), a 32 % dokázalo prodat svůj odpadní materiál jinému podniku (průměr EU-28 je 25 %). Podle bleskového průzkumu Eurobarometr 426 umožnila provedená opatření v oblasti účinnosti zdrojů snížit výrobní náklady u 45 % malých a středních podniků v České republice (průměr EU-28 je 45 %). Z bleskového průzkumu Eurobarometr 426 s názvem „Malé a střední podniky, účinné využívání zdrojů a zelené trhy“ vyplývá, že má 20 % malých a středně velkých podniků v České republice nejméně jednoho zaměstnance na plný úvazek, který vykonává alespoň občas ekologické pracovní činnosti (průměr EU-28 je 35 %). Česká republika dosahuje průměru ve výši 1,2 zaměstnance na úplný úvazek, připadajícího na malý a střední podnik (průměr EU-28 je 1,7) . Ekologické inovace Ze srovnávacího přehledu vyplývá, že celkově došlo v roce 2015 ve výkonnosti ekologických inovací v České republice oproti roku 2013 ke zlepšení, přičemž celková hodnota indexu byla 99 (v porovnání s hodnotou 71, která byla dosažena v roce 2013), čímž se Česká republika zařadila na 13. místo z 28 členských států EU (v porovnání se 17. místem v roce 2013). Výrazného zlepšení v hodnocení a v celkové hodnotě indexu mohlo být dosaženo díky změně zdroje údajů; výsledky za tyto ukazatele tedy nebyly plně srovnatelné s údaji za rok 2013. Stávající překážky výzkumu a vývoje se vztahují i na odvětví ekologických inovací. Příklady lze shrnout takto: Slabé výstupy a výsledky činností v oblasti výzkumu a vývoje v České republice, omezená spolupráce mezi akademickým a podnikatelským sektorem. Politika v oblasti výzkumu a vývoje a rámec financování jsou i nadále roztříštěny. Vysoká závislost hospodářského vývoje České republiky na činnostech společností v zahraničním vlastnictví, které využívají Českou republiku jen jako výrobní základnu. Nestabilita regulačního rámce a administrativní zátěž spojená s dodržováním regulačních pravidel. Graf 2: Index ekologických inovací 2015 (EU=100) Navrhovaná opatření Posílit politický rámec za účelem urychlení přechodu na oběhové hospodářství poskytnutím další podpory místním podnikům a zvýšením investic do veřejných systémů výzkumu a vzdělávání. Motivovat k investicím do ekologických výrobků a služeb. Posílit financování výzkumu a vývoje mezi malými a středními podniky. Nakládání s odpady

Přeměna odpadu na zdroje vyžaduje: úplné provedení právních předpisů Unie v oblasti odpadů, které zahrnují hierarchii způsobů nakládání s odpady; potřebu zajistit oddělený sběr odpadu; cíle v oblasti nahrazení skládek a tak dále; omezování vzniku odpadu na 1 obyvatele a vzniku odpadu v absolutním vyjádření; omezování energetického využití na nerecyklovatelné materiály a postupné odstraňování skládkování recyklovatelného nebo využitelného odpadu. Cíl udržitelného rozvoje 12 vyzývá státy, aby do roku 2030 podstatně omezily vznik odpadu za pomoci prevence, snížení, recyklace a opětovného použití. Přístup EU k nakládání s odpady vychází z „hierarchie způsobů nakládání s odpady“, která stanovuje prioritu při utváření odpadové politiky a nakládání s odpadem na provozní úrovni: prevence, (příprava na) opětovné použití, recyklace, využití a jako nejméně upřednostňovaná možnost likvidace (která zahrnuje skládkování a spalování bez energetického využití). Pokrok při dosahování cílů recyklace a přijetí odpovídajícího plánu pro nakládání s odpady / programu předcházení vzniku odpadům by měly být klíčovými položkami pro měření výkonnosti členských států. Tato část se zaměřuje na nakládání s komunálním odpadem, pro které stanovují právní předpisy EU povinné cíle recyklace. Graf 3: Komunální odpad podle způsobu zpracování v České republice, 2007–14 Produkce komunálního odpadu v České republice zůstává v porovnání s průměrem EU (310 kg/rok/obyvatele ve srovnání s přibližně 475 kg/rok/obyvatele v průměru) na mnohem nižší úrovni. Graf 3 uvádí komunální odpad v České republice podle jednotlivého zpracování, a to v kg na obyvatele; je vidět mírný nárůst míry recyklace oproti roku 2013. Jak je vidět v grafu 4, recyklace komunálního odpadu je na úrovni 25 %, což je pod průměrem EU (44 %). Z grafu 4 rovněž vyplývá, že je i přes stálé zvyšování míry recyklace nutné v nadcházejících několika letech více investovat do recyklování, aby bylo dosaženo cíle recyklace pro rok 2020. Graf 4: Míra recyklace komunálního odpadu 2007–14 Hlavní možností zpracování komunálního odpadu i nadále zůstává skládkování. Dosahuje hodnoty 56 % a je nad průměrem EU ve výši 28 %. Plnění cílů EU v současnosti komplikují České republice četná pochybení v oblasti politiky nakládání s odpady: vysoký podíl biologicky rozložitelného odpadu tak putuje na skládky. Nakládání s odpady není plně v souladu s hierarchií způsobů nakládání s odpady, neexistuje harmonizovaná vnitrostátní databáze odpadů a postačující struktury vykazování. S cílem pomoci překlenout rozdíly v provádění poskytla Komise České republice plán postupu pro dodržování předpisů, ve kterém hrají zásadní roli ekonomické nástroje. Česká republika přijala revizi zákona o odpadech, který od roku 2015 ukládá oddělený sběr biologicky rozložitelného odpadu ve všech obcích a vyhlašuje zákaz ukládání rozložitelného, využitelného a směsného komunálního odpadu na skládky, a to od roku 2024 . Tyto změny v zákoně o odpadech vedou výslovně ke snížení množství odpadu směřujícího na skládky ve prospěch zpracování, které stojí v hierarchii způsobů nakládání s odpady na vyšší úrovni. Objektivní hodnocení výkonnosti České republiky v oblasti nakládání s komunálním odpadem je však negativně ovlivňováno nesrovnalostmi mezi údaji Ministerstva životního prostředí, například ve vnitrostátním plánu pro nakládání s odpady (Plán odpadového hospodářství ČR), a úředními statistikami Českého statistického úřadu o odpadech, přičemž Eurostat ověřil pouze údaje statistické. Nesrovnalosti jsou co do rozsahu značné a vedou k různým výhledům. Nejviditelnějším aspektem je, že podle nového plánu pro nakládání s odpady se předpokládá dodatečná kapacita energetického využití odpadu (ve výši 18 % v roce 2020 a 28 % v roce 2024) s tím, že pouze 11 % odpadu je spalováno, přičemž podle Eurostatu bylo v roce 2014 spalováno téměř 20 % komunálního odpadu. V srpnu 2016 se Ministerstvo životního prostředí a Český statistický úřad dohodly na snížení nesrovnalostí mezi údaji obou institucí, pokud jde o produkci komunálního odpadu. Dohoda obsahuje krátkodobé a dlouhodobé cíle, které jsou zapotřebí pro úplnou konsolidaci údajů. Její provádění stále probíhá. Česká vláda přijala dne 22. prosince 2014 vnitrostátní plán pro nakládání s odpady pro období 2015–2024 (společně s vnitrostátním programem předcházení vzniku odpadů). Do června 2016 byly přijaty regionální plány pro nakládání s odpady (plány odpadového hospodářství krajů). Plány obsahují politická opatření, která by měla České republice pomoci dosáhnout jejích cílů recyklace. Jsou zde však obavy, pokud jde o plánovanou kapacitu zpracování zbytkového odpadu, zejména o energetické využití odpadu. Tato záležitost přímo souvisí s výše popsaným problémem týkajícím se údajů. Česká republika má dobře fungující program rozšířené odpovědnosti výrobců v oblasti obalů a příslušné cíle v tomto odvětví překračuje. Z odhadů vyplývá, že úplné provádění stávajících právních předpisů by mohlo vést k vytvoření více než 8 800 pracovních míst v České republice a ke zvýšení ročního obratu odvětví odpadů o 930 milionů EUR. Posun k cílům uvedeným v plánu postupu zaměřeném na účinnost zdrojů by mohl vést k vytvoření dalších 10 788 pracovních míst a ke zvýšení ročního obratu odvětví odpadů o více než 1,1 miliardy EUR.

Navrhovaná opatření Progresivní zvyšování stávající daně ze skládkování odpadu pro odklonění odpadu od skládkování. Využití výnosů na podporu odděleného sběru a alternativní infrastruktury ve spojení s lepším vyčleněním prostředků z fondů politiky soudržnosti na první kroky k hierarchii způsobů nakládání s odpady. Zaměření na zlepšování účinnosti odděleného sběru s cílem zvýšit míry recyklace. Odklonit opětovně využitelný a recyklovatelný odpad od spalování zavedením daní ze spalování odpadu. Předcházet budování nadměrných kapacit pro zpracování zbytkového odpadu. Je zcela nezbytné, aby Česká republika používala statistické údaje o odpadech, které jsou v souladu s pokyny Eurostatu. 2.Ochrana, zachování a zlepšování přírodního kapitálu Příroda a biologická rozmanitost Cílem strategie EU v oblasti biologické rozmanitosti je do roku 2020 zastavit snižování biologické rozmanitosti v EU, v maximálním proveditelném rozsahu obnovit ekosystémy a jejich služby a zvýšit úsilí k odvrácení úbytku biologické rozmanitosti v celosvětovém měřítku. Směrnice o ochraně volně žijících ptáků a o ochraně přírodních stanovišť se zaměřují na dosažení příznivého stavu chráněných druhů a stanovišť z hlediska ochrany. Cíl udržitelného rozvoje 14 požaduje, aby státy chránily a udržitelně využívaly oceány, moře a mořské zdroje, přičemž požadavkem SDG 15 je, aby státy chránily, obnovovaly a podporovaly udržitelné využívání suchozemských ekosystémů, udržitelně spravovaly lesy a bojovaly proti desertifikaci a aby zastavily a zvrátily znehodnocování půdy a odvrátily úbytek biologické diverzity. Základem evropských právních předpisů zaměřených na zachování volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin v EU jsou směrnice EU o ochraně přírodních stanovišť z roku 1992 a směrnice o ochraně volně žijících ptáků z roku 1979. Klíčovým nástrojem pro dosažení a provádění cílů těchto směrnic s cílem zajistit dlouhodobou ochranu, zachování a přetrvání nejcennějších a nejohroženějších druhů a stanovišť v Evropě a ekosystémů, které podporují, je Natura 2000, největší koordinovaná soustava chráněných oblastí na světě. Hlavním milníkem na cestě ke splnění cílů směrnic je vhodné označování chráněných lokalit, jako jsou zvláštní oblasti ochrany vyplývající ze směrnice o ochraně přírodních stanovišť a zvláště chráněné oblasti vyplývající ze směrnice o ochraně volně žijících ptáků. Nejvýznamnějšími položkami pro měření výkonnosti členských států by měly být zprávy o výsledcích podle článku 17 směrnice o ochraně přírodních stanovišť a podle článku 12 směrnice o ochraně volně žijících ptáků a pokrok ve vhodném určování lokalit významných pro Společenství, zvláště chráněných oblastí a zvláštních oblastí ochrany na zemi i na moři. Do začátku roku 2016 bylo soustavou Natura 2000 pokryto 14 % plochy území České republiky (průměr EU: 18,1 %), přičemž zvláště chráněné oblasti podle směrnice o ochraně volně žijících ptáků pokrývají 8,9 % (průměr EU: 12,3 %) a lokality významné pro Společenství podle směrnice o ochraně přírodních stanovišť pokrývají 9,9 % (průměr EU: 13,8 %). Existuje zde 1 116 lokalit soustavy Natura 2000, včetně 41 zvláště chráněných oblastí a 1 075 lokalit významných pro Společenství . I když je určování zvláště chráněných oblastí považováno za dostačující, z posouzení lokalit významných pro Společenství provedeného v předchozích letech vyplynuly určité nedostatky (viz graf 5). Graf 5: Posouzení dostatečnosti sítí lokalit významných pro Společenství v České republice na základě situace do prosince 2013 (%) V únoru a v červnu 2016 navrhla Česká republika oficiálně nové lokality ; prostorová data byla předložena v září 2016. Otázka dostatečnosti lokalit významných pro Společenství v České republice je v současné době řešena Evropskou komisí v rámci řízení pro porušení povinností, které bylo zahájeno v únoru 2016. Stále probíhá určení zvláštní oblasti ochrany. V roce 2016/2017 proběhne kontrola dodržování ustanovení směrnice o ochraně přírodních stanovišť. Lokality Natura 2000 spravují odborné úřady státní správy, mezi něž patří národní parky jakožto nezávislé subjekty zabývající se ochranou přírody, regionální pracoviště Agentury ochrany přírody a krajiny České republiky a oddělení životního prostředí regionálních správních úřadů (několik lokalit spravují rovněž vojenské újezdy). Vědeckou podporu poskytuje Agentura ochrany přírody a krajiny České republiky. Celkovou odpovědnost za soustavu Natura 2000 (včetně metodologických pokynů pro pověřené odborníky AA) nese Ministerstvo životního prostředí České republiky. Monitorování stanovišť a druhů vychází z dlouhodobých zkušeností rozsáhlé základny odborníků, která poskytuje širokou škálu kvalitních údajů o výskytu, stavu z hlediska ochrany, budoucí perspektivě a o ohrožení stanovišť a druhů, opírajíc se o tradiční přístup k ochraně krajiny a přírody. Natura 2000 je považována za doplněk k vnitrostátnímu systému ochrany přírody v České republice. Tato zásada zavádí režim ochrany většiny lokalit v soustavě Natura 2000, který je odvozen od souběžného režimu chráněných oblastí na úrovni České republiky. Podle aktuální zprávy o stavu stanovišť a druhů z hlediska ochrany, na něž se vztahuje směrnice o ochraně přírodních stanovišť , bylo v roce 2013 příznivých 16 % biogeografických hodnocení stanovišť (v EU-27 16 %). Dále za nepříznivé – nedostatečné je považováno 56 % (v EU-27 47 %) a za nepříznivé – špatné 27 % (v EU-27 30 %). U 27 % druhů byl v roce 2013 stav shledán jako příznivý (v EU-27 23 %), u 39 % jako nepříznivý – nedostatečný (v EU-27 42 %) a u 30 % jako nepříznivý – špatný (v EU-27 18 %). Je to znázorněno v grafu 6 . V roce 2013 vykazovalo 5 % a 22 % nepříznivých hodnocení u druhů, respektive stanovišť, pozitivní trend. Srovnání výsledků zpráv podle článku 17 umožňuje potvrdit celkové zlepšení, pokud jde o stav stanovišť a druhů s významem pro EU z hlediska ochrany. Zatímco v období 2007–2012 bylo 25,3 % ohodnoceno jako příznivé, v předchozím vykazovacím období bylo jako příznivé shledáno pouze 18,9 %.

Graf 6: Stav stanovišť a druhů v České republice z hlediska ochrany v období 2007/2013 (%) Podle oficiální zprávy předložené na základě článku 12 směrnice o ochraně volně žijících ptáků byl u 82 % rozmnožujících se druhů vidět krátkodobý nárůst nebo stabilní populační trendy (u přezimujících druhů byl tento údaj 20 %). Graf 7: Krátkodobý populační trend rozmnožujících se a přezimujících druhů ptáků v České republice v roce 2012 (%) Většina přírodních nebo polopřírodních stanovišť se vyskytuje v oblastech s omezenou nebo méně intenzivní zemědělskou produkcí. Problematické aspekty při provádění vnitrostátních právních předpisů a předpisů na úrovni EU jsou obvykle spojeny s obecnými problémy ochrany přírody. Dochází ke konfliktům mezi ochranou přírody a jinými socioekonomickými zájmy, jako je říční plavba nebo správa lesů v národních parcích a v soustavě Natura 2000. Lesní oblasti tvoří přibližně 34 % celkové plochy území České republiky a tento údaj je nižší než průměr EU (42 %). Zalesněné plochy trvale rostou. Výhod režimu ochrany požívá 15 % lesů. Téměř 60 % lesů patří státu. Správu lesů vykonávají lesnické orgány v souladu s lesními hospodářskými plány, které se zaměřují na produkční funkci lesů (představující 75 % celkové plochy lesů). Pokud jde o zdraví lesů, platí, že i když se trend v posledních letech stabilizoval, lesní ekosystémy trpí v porovnání s ostatními evropskými státy vysokou úrovní odlistění. Navrhovaná opatření Dokončit proces určování v rámci soustavy Natura 2000 a zavést jasně definované cíle ochrany a potřebná opatření pro ochranu lokalit a poskytnout dostatečné zdroje pro jejich zavedení s cílem zachovat/obnovit příznivý stav druhů a stanovišť z hlediska ochrany v zájmu Společenství v oblasti jejich přirozeného rozšíření. Rozvíjet a podporovat inteligentní a zjednodušené přístupy k provádění, zejména pokud jde o postupy schvalování stanovišť a druhů (tj. nad rámec postupů posuzování vlivů na životní prostředí) a posilovat komunikaci se zúčastněnými stranami. Odhadování přírodního kapitálu Strategie EU v oblasti biologické rozmanitosti do roku 2020 vyzývá členské státy, aby na svém vnitrostátním území do roku 2014 zmapovaly a posoudily stav ekosystémů a jejich služeb, posoudily ekonomickou hodnotu těchto funkcí a podpořily začlenění těchto hodnot do účetních a vykazovacích systémů na úrovni EU a na vnitrostátní úrovni, a to do roku 2020. V rámci této snahy o rozvoj znalostí dokončila Česká republika mapování ekosystémů , a to za pomoci terénního zjišťování doplněného údaji z dálkového průzkumu. Informace o struktuře a o funkcích polopřírodních stanovišť lze společně s ostatními zdroji údajů (zemědělsko-environmentální programy, rámcová směrnice o vodě atd.) využívat pro odhad stavu ekosystémů. V roce 2013 byla dokončena vědecká studie o službách ekosystému, její výsledky však nebyly začleněny do vytváření politiky. Politická podpora je rovněž potřebná pro získávání údajů z jiných odvětví. Navrhovaná opatření Poskytnout státní podporu při mapování a hodnocení ekosystémů a jejich služeb, ocenění a rozvoji systémů účtování přírodního kapitálu a použít výše uvedené pro tvorbu politiky a pro rozhodování. Zelená infrastruktura Strategie EU pro zelenou infrastrukturu podporuje začlenění zelené infrastruktury do plánů a programů s cílem pomoci překonat roztříštěnost stanovišť a chránit nebo obnovit ekologickou konektivitu, zlepšit odolnost ekosystémů a tím zajistit trvalé poskytování ekosystémových služeb. Díky přirozeným řešením skýtá zelená infrastruktura ekologické, ekonomické a společenské výhody. Pomáhá porozumět hodnotě výhod, které příroda poskytuje lidské společnosti, a mobilizovat investice pro jejich udržení a posílení. Obnova a ochrana ekosystémů má v akademickém prostředí v České republice dlouhodobou tradici a je začleněna do systému plánování. Výsledky této práce však nejsou dobře prováděny.

Aby bylo možné monitorovat roztříštěnost krajiny, probíhají práce na stanovení ukazatelů rozsahu a míry roztříštěnosti/propojení přírodních a polopřírodních ekosystémů, které umožní účinně monitorovat změny trendů a porovnávat větší územní jednotky. Propojení krajiny je řešeno vnitrostátní víceúrovňovou ekologickou sítí, která se nazývá územní systém ekologické stability krajiny (ÚSES). Územní systém ekologické stability je zahrnut v zákoně o ochraně přírody a krajiny, který označuje ÚSES za jeden z hlavních nástrojů ochrany krajiny a přírody. Mechanismy praktické ochrany a obnovy jejích prvků (klíčové oblasti, ekologické koridory a opěrné body, které se překrývají s lokalitami soustavy Natura 2000) však nejsou vždy dostatečné. Ochrana půdy Tematická strategie EU pro ochranu půdy zdůrazňuje potřebu zajistit udržitelné využívání půdy. To vyžaduje zabránění další degradaci půdy a ochranu jejích funkcí, ale i obnovu degradovaných půd. Plán pro Evropu účinněji využívající zdroje z roku 2011, který je součástí strategie Evropa 2020, stanovuje, že politiky EU do roku 2020 zohlední své přímé a nepřímé dopady na využívání půdy v EU a v celosvětovém měřítku a míra záboru půdy bude směřovat k dosažení cíle, jímž je nulový zábor půdy v čistém vyjádření do roku 2050. Cíl udržitelného rozvoje 15 vyžaduje, aby státy bojovaly proti desertifikaci, obnovovaly degradovanou krajinu a půdu, včetně krajiny dotčené desertifikací, suchem a povodněmi, a aby usilovaly o dosažení světa s neutrální degradací půdy, a to do roku 2030. Půda je významným zdrojem pro život a hospodářství. Zajišťuje klíčové ekosystémové služby, včetně poskytování potravin, vlákenných surovin a biomasy pro obnovitelnou energii, sekvestraci uhlíku, čištění vody a regulaci povodní, poskytování surovin a stavebního materiálu. Půda je vyčerpatelným a mimořádně zranitelným zdrojem a v EU dochází k její rostoucí degradaci. Je velmi nepravděpodobné, že by se pozemky zabrané urbanistickým rozvojem a infrastrukturou vrátily do svého přírodního stavu; pohlcují většinou zemědělskou půdu a zvyšují roztříštěnost stanovišť. Ochranu půdy řeší nepřímo stávající politiky EU v takových oblastech, jako je zemědělství, voda, odpady, chemické látky a předcházení průmyslovému znečištění. Umělý krajinný pokryv se využívá pro osídlení, výrobní systémy a infrastrukturu. Může být rozdělen na zastavěné oblasti (budovy) a nezastavěné oblasti (např. lineární dopravní sítě a související oblasti). Roční míra zabrané půdy (nárůst umělých oblastí), která je uváděna v rámci projektu CORINE Land Cover, v České republice za období 2006–12 činila 0,43 %, což odpovídá přibližně průměru EU (0,41 %). Představuje 2 159 hektarů za rok (v předchozím období 2000–2006 to bylo 1 944 hektarů), a to především kvůli bydlení, službám a rekreaci, ale i průmyslovým a komerčním lokalitám. V roce 2009 bylo procento zastavěné půdy 3,28 %, což představuje téměř průměr EU (3,23 %) . Míra ohrožení půdy vodní erozí v roce 2010 činila 1,65 tun na hektar za rok, to je méně, než činí průměr EU-28 (2,46 tun) . Graf 8 uvádí různé typy pokryvu půdy v České republice v roce 2012. Graf 8: Typy pokryvu půdy v České republice v roce 2012 I nadále však neexistují soubory údajů za celou EU, které by umožnily poskytování srovnávacích ukazatelů v oblasti úbytku organické hmoty v půdě, kontaminovaných ploch, tlaků na půdní biologii a difúzního znečištění. Skupina odborníků EU pro otázky ochrany půdy vypracovává v současné době aktualizovaný přehled a posouzení nástrojů politiky pro ochranu půdy v České republice a v jiných členských státech EU. V roce 2015 přijala Česká republika dodatek zákona o ochraně přírody a krajiny, který může ochranu zemědělské půdy posílit. 3.Zajišťování zdraví a kvality života občanů Kvalita ovzduší Graf 9: Situace v oblasti dosahování cílů u PM10, NO2 a O3 v roce 2014 Politika a právní předpisy EU v oblasti čistého ovzduší požadují, aby došlo k významnému zlepšení kvality ovzduší v Unii a k jejímu přiblížení úrovním doporučeným Světovou zdravotnickou organizací. Znečištění ovzduší a jeho dopady na ekosystémy a biologickou rozmanitost by měly být dále snižovány, s dlouhodobým cílem nepřesahovat kritické zátěže a úrovně. Vyžaduje to zvýšené úsilí v oblasti dosahování plné shody s právními předpisy Unie, které upravují kvalitu ovzduší, a definování strategických cílů a činností po roce 2020. EU vypracovala komplexní soubor právních předpisů v oblasti kvality ovzduší , který zavádí u celé řady látek znečišťujících ovzduší normy a cíle založené na zdraví. V rámci toho jsou členské státy rovněž povinny zajistit, aby byly veřejnosti běžně poskytovány aktuální informace o venkovní koncentraci různých látek znečišťujících ovzduší. Směrnice o národních emisních stropech dále ukládá snížení emisí na vnitrostátní úrovni, kterého by mělo být dosaženo u hlavních látek znečišťujících ovzduší. Emise některých látek znečišťujících ovzduší se v České republice významně snížily . Pokles, ke kterému došlo mezi rokem 1990 a 2014 u oxidů síry (–93 %), oxidů dusíku (–77 %), amoniaku (–56 %) i u těkavých organických sloučenin (–54 %) zajišťuje, aby emise těchto látek do ovzduší splňovaly národní emisní stropy používané v současné době .

Současně je přetrvávajícím problémem v České republice i kvalita ovzduší. Podle odhadu Evropské agentury pro životní prostředí bylo v roce 2013 přisuzováno 12 030 předčasných úmrtí koncentracím jemných suspendovaných částic , 370 předčasných úmrtí koncentraci ozónu a 330 koncentracím oxidu dusíku . Jak se uvádí v grafu 9 , důvodem je rovněž překračování norem EU v oblasti kvality ovzduší. Pokud jde o suspendované částice (PM10), byla v roce 2014 v deseti zónách měření kvality ovzduší zaznamenána překročení norem EU v oblasti kvality ovzduší, a v jedné zóně (Praha) i roční průměrná koncentrace oxidu dusičitého (NO2). Ve čtyřech zónách měření kvality ovzduší byla dále nahlášena překročení u velmi jemných suspendovaných částic (PM2.5), u nichž se limitní hodnota stala závaznou až v roce 2015. Cílové hodnoty ročních průměrných koncentrací byly překročeny nejméně v jedné zóně měření kvality ovzduší, a to u kadmia, benzo(a)pyrenu, oxidů dusíku, oxidu siřičitého a také u ozónu. Evropská komise se i nadále zabývá trvalým porušováním požadavků na kvalitu ovzduší (u PM10 a NO2), které má významné negativní dopady na zdraví a životní prostředí, a to prostřednictvím řízení pro porušení povinností, které se vztahuje na všechny dotčené členské státy včetně České republiky. Cílem je zavést odpovídající opatření, která zajistí, aby bylo u všech zón dosaženo souladu s příslušnými požadavky. Odhaduje se, že externí náklady související se zdravím, které plynou ze znečištění ovzduší v České republice, jsou vyšší než 6 miliard EUR/rok (úprava produkce, 2010), kdy toto náklady zahrnují nejen vnitřní hodnotu celého života prožitého ve zdraví, ale i přímé náklady pro hospodářství. Tyto přímé ekonomické náklady se týkají 4 milionů pracovních dnů, které byly každý rok promarněny z důvodu nemoci kvůli znečištění vzduchu, se souvisejícími náklady pro zaměstnavatele ve výši 388 milionů EUR/rok (úprava produkce, 2010), na zdravotní péči ve výši 21 milionů EUR/rok (úprava produkce, 2010) a na zemědělství (ztráty úrody) ve výši 102 milionů EUR/rok (2010). Navrhovaná opatření Zachovat klesající trend emisí látek znečišťujících ovzduší, aby bylo dosaženo úplné shody s limitními hodnotami kvality ovzduší, a snížit negativní dopady znečištění ovzduší na zdraví, životní prostředí a hospodářství. Snížit emise oxidu dusíku (Nox), aby byly splněny národní emisní stropy platné v současné době, a/nebo snížit koncentrace oxidu dusičitého (NO2) (a ozónu), mimo jiné snížením emisí spojených s dopravou zejména v městských oblastech. Snížit emise a koncentrace PM10, mimo jiné snížením emisí souvisejících s výrobou energie a tepla za použití pevných paliv, dopravou a zemědělstvím. Hluk Směrnice o hluku ve venkovním prostředí stanovuje obecný přístup, pokud je o vyvarování se, prevenci a omezení škodlivých účinků z důvodu vystavení hluku ve venkovním prostředí. Nadměrný hluk je jednou z hlavních příčin zdravotních problémů . Ve snaze zmírnit tento problém zavádí acquis EU několik požadavků, včetně posouzení expozice hluku ve venkovním prostředí, a to za pomoci hlukového mapování, které zajišťuje, aby byly informace o hluku ve venkovním prostředí a o jeho účincích zpřístupňovány veřejnosti, a dále přijetí akčních plánů za účelem prevence a snižování hluku ve venkovním prostředí podle potřeby a za účelem zachování akustické kvality životního prostředí tam, kde je dobrá. Provádění směrnice o hluku ve venkovním prostředí v České republice bylo pozdrženo. Bylo dokončeno hlukové mapování v rámci posledního kola podávání zpráv, a to za referenční rok 2011. Ve stávajícím období však již nebyly v rámci této směrnice přijaty akční plány v oblasti regulace hluku pro žádné aglomerace, hlavní silnice, hlavní železniční tratě ani hlavní letiště. V souvislosti s chybějícími akčními plány kontaktovala Komise české orgány a situaci i nadále řeší. Stížnosti k rozvoji infrastruktury se často týkají problémů s hlukem, zejména u projektů infrastruktury se zastaralým posouzením EIA. Navrhovaná opatření Dokončit akční plány v oblasti regulace hluku a používat je při plánování. Jakost vody a hospodaření s vodou Politika a právní předpisy EU v oblasti vody vyžadují výrazné omezení vlivu tlaků na brakické, pobřežní a sladké vody (včetně povrchových a podzemních vod) za účelem dosažení, zachování nebo zlepšení dobrého stavu vodních útvarů, jak je uvedeno v rámcové směrnici o vodě; aby občané v celé Unii měli prospěch z vysokých standardů v oblasti bezpečnosti pitné vody a vody ke koupání a aby byl udržitelnějším a z hlediska zdrojů efektivnějším způsobem řízen koloběh živin (dusíku a fosforu). Cíl udržitelného rozvoje 6 vyzývá státy, aby zajistily dostupnost a udržitelné hospodaření s vodou a hygienu pro všechny. Hlavním celkovým cílem politiky EU a právních předpisů v oblasti vody je zajistit všem Evropanům přístup k dostatečnému množství vody dobré kvality. Acquis EU v oblasti vody usiluje o zajištění dobrého stavu všech vodních útvarů v celé Evropě řešením problémů zdrojů znečištění (např. ze zemědělství, městských oblastí a z průmyslových činností), fyzickými a hydrologickými úpravami vodních ploch a řízením povodňových rizik. Plány povodí představují požadavek rámcové směrnice o vodě a prostředek na dosažení ochrany, zlepšování udržitelného užívání vodního prostředí v celé Evropě. To zahrnuje povrchové sladké vody, jako jsou jezera a řeky, podzemní vodu, ústí řek a pobřežní vody do vzdálenosti jedné námořní míle. Česká republika poskytla Komisi informace ze svých plánů povodí druhé generace. Vzhledem k tomu, že Komise dosud nebyla schopna tyto informace vyhodnotit za všechny členské státy, nejsou zde tyto informace uvedeny.

V prvních plánech povodí vypracovaných podle rámcové směrnice o vodě informovala Česká republika o stavu 1 069 řek, 71 jezer a 173 útvarů podzemních vod. Pouze 20 % přírodních povrchových vodních ploch dosahuje dobrého nebo velmi dobrého ekologického stavu a 7 % silně ovlivněných nebo umělých vodních útvarů dosahuje dobrého nebo velmi dobrého ekologického potenciálu. Dobrého chemického stavu dosahuje 72 % povrchových vodních útvarů, 67 % silně ovlivněných a umělých vodních útvarů a pouze 21 % útvarů podzemních vod . V dobrém kvantitativním stavu je 65 % útvarů podzemních vod . Hlavní tlak na české vody představuje regulace toku a hydromorfologická změna, která má vliv na 67 % útvarů povrchových vod. Difúzními zdroji znečištění je ovlivňováno 51 % a bodovými zdroji 44 % vodních útvarů. Mezi oblastmi povodí nejsou v tlacích velké rozdíly. Odběr vody není jako tlak na stav vody stanoven. V prvních plánech povodí byly zjištěny závažné nedostatky, které představují mezery v monitorovacím systému, posouzení vlivů a metodik pro účely klasifikace stavu vodních útvarů. Výsledkem je vysoká úroveň nejistot ohledně vlivů, stavu vodních útvarů a účinnosti programů opatření. Plánování nových fyzických úprav a uplatňování výjimek není transparentní . Očekává se, že programy opatření povedou pouze k mírnému zlepšení stavu, přičemž největší zlepšení se předpokládá u chemického stavu podzemních vod (8 %). U celé řady monitorovacích míst problémem zůstávají nejen úrovně dusičnanů, ale i eutrofizace. Nedávná zpráva Účetního dvora „Povodí Dunaje II: kvalita vod“ uvádí, že dotčené členské státy včetně České republiky nemají dostatek ambicí, aby řešily příčiny znečištění. Uvádí se, že členské státy nevyužívají všechny možnosti, které nabízí směrnice o dusičnanech. V roce 2016 probíhá posouzení akčního programu České republiky zaměřeného na dusičnany, v rámci kterého je možno upravit jeho opatření s přihlédnutím k vývoji zemědělských vlivů a jakosti vod, ale i k doporučením uvedeným ve zprávě Účetního dvora. Pokud jde o pitnou vodu, dosahuje Česká republika velmi vysoké míry plnění požadavků, a to ve výši 99,91 % u mikrobiologických parametrů, 99,9 % u chemických a 99,2 % u indikačních ukazatelů, které jsou stanoveny ve směrnici o pitné vodě. Z grafu 10 vyplývá, že v roce 2015 mělo v České republice z celkem 153 vod ke koupání 79,1 % výbornou jakost, 12,4 % dobrou jakost a 1,3 % přijatelnou jakost. Nevyhovující jakost měly nebo požadavky nesplňovaly 3 vody ke koupání, přičemž 8 zbývajících vod ke koupání nebylo možné posoudit. Česká republika vykazovala v minulých letech mírný, ale trvalý nárůst vod ke koupání výborné jakosti. Česká republika musí od roku 2010 plně dodržovat povinnosti plynoucí ze směrnice o čištění městských odpadních vod. Podle údajů za rok 2012 však bylo v České republice podrobeno sekundárnímu čištění pouze 87,4 % shromážděné odpadní vody (podle článku 4 směrnice o čištění městských odpadních vod) a 53,7 % shromážděné odpadní vody je podrobeno čištění podle přísnějších požadavků ve shodě s článkem 5 směrnice o čištění městských odpadních vod (cíl je 75,4 %). Využití fondů EU v posledních dvou programových obdobích 2004–2006 a 2007–2013 pomohlo významným způsobem při budování nebo modernizaci infrastruktury pro čištění odpadních vod. Ze zvláštní zprávy Účetního dvora za rok 2015 však vyplývá, že některé investice byly nadbytečně vysoké nebo nevhodné . Navzdory dostupnosti fondů EU nesplnila pražská aglomerace s největší čistírnou odpadních vod v České republice u jednoho parametru lhůtu pro splnění požadavků do roku 2010. Rekonstrukce pražské čistírny odpadních vod byla konečně zahájena v roce 2015 z národních fondů. Celé území České republiky je vymezeno jako citlivá oblast. Graf 10: Jakost vod ke koupání v období 2012–2015 Odhadované investiční potřeby (oznámené Českou republikou podle článku 17 směrnice o čištění městských odpadních vod) pro dosažení plného souladu se směrnicí činí 95 milionů EUR . Na základě zprávy o životním prostředí v České republice za rok 2014 jsou k dispozici následující informace o hospodaření s vodou a o jakosti vody: -Celkový odběr vody i spotřeba vody domácnostmi jsou stálé. -Odběr vody pro účely veřejných vodovodních systémů pro veřejnou potřebu klesá, a to z důvodu snižování vodních ztrát ve vodovodní síti (16,6 % v roce 2014 oproti 17,9 % v roce 2013). -Podíl populace připojené k vodovodním systémům a k veřejným systémům odpadních vod i nadále roste. -Objem znečištění pocházejícího z bodových zdrojů se každým rokem snižuje. -Jakost povrchových vod se zlepšuje jen pomalu. -V důsledku zemědělských činností jsou vodní zdroje i nadále vystavovány značnému tlaku. V České republice začaly být identifikovány a mapovány oblasti s povodňovými riziky v souvislosti s plány pro zvládání povodňových rizik, které byly vypracovány společně s plány povodí druhé generace, a to jako významné koncepční dokumenty založené na požadavcích směrnice o povodních (2007/60/ES). Česká republika byla v letech 2010 a 2013 zasažena záplavami, které způsobily vážné ekonomické škody. Zvládání povodní a protipovodňová prevence jsou oblastmi, kde by řešení ekonomičtější povahy mohla potenciálně zlepšit účinnost zdrojů za pomoci snížení nákladů a zajištění mnoha výhod. Ve svých operačních programech 2014–20, jmenovitě v Operačním programu Životní prostředí, plánuje Česká republika investovat také do přírodních řešení.

Nedostatek vody vede ke vzniku obav o zavedení správné kombinace opatření pro boj proti tomuto nedostatku. Navrhovaná opatření Česká republika by měla zlepšit svou vodní politiku, a to v souladu s intervenční logikou rámcové směrnice o vodě , to znamená provést podrobnější posouzení vlivů, aby bylo možné zjistit stav vodních útvarů a navrhnout účinné programy opatření, které by řešily hlavní identifikované vlivy. Pokud jde o difúzní znečištění, měla by Česká republika zavést opatření, aby postupovala v souladu se směrnicí o dusičnanech, a to s přihlédnutím k zemědělskému rozvoji a k doporučením ze zprávy Účetního dvora. Nové fyzické úpravy vodních útvarů by měly být posuzovány podle čl. 4 odst. 7. Při tomto posuzování je nutné zohlednit alternativní možnosti a odpovídající opatření pro zmírnění. To platí zejména pro celou škálu projektů infrastruktury, která dosud nebyla vystavěna, ale která byla navržena již před desetiletími bez intervenční logiky rámcové směrnice o vodě, jako jsou přehrady nebo infrastruktura pro boj proti povodním nebo suchu. Česká republika by měla zlepšit svou politiku v oblasti cen vody, a to na základě analýzy nákladů na životní prostředí a na zdroje a tak, aby zahrnovala širokou škálu vodohospodářských služeb. Je nutné opětovně přehodnotit osvobození od vodohospodářských poplatků. Druhým krokem je, aby plány povodí druhé generace obsahovaly ekonomickou analýzu. Zlepšování udržitelnosti měst Politika EU v oblasti městského prostředí podporuje města v zavedení zásad pro udržitelné městské plánování a navrhování, včetně inovativních přístupů k městské veřejné dopravě a mobilitě, udržitelným budovám, energetické účinnosti a ochrany biologické rozmanitosti ve městech. Cíl udržitelného rozvoje 11 se zaměřuje na to, aby se města a lidská osídlení stala inkluzivními, bezpečnými, spolehlivými a udržitelnými. Evropa je unií měst a obcí; přibližně 75 % obyvatelstva EU žije v městských oblastech. Městské prostředí představuje náročné úkoly pro životní prostředí a zdraví lidí a současně poskytuje rovněž příležitosti a zvýšení efektivity při využívání zdrojů. Členské státy, evropské instituce, města a zúčastněné strany vypracovaly novou městskou agendu EU (zahrnující iniciativu pro inteligentní města), která má tyto problémy řešit komplexně, včetně jejich propojení se sociálními a hospodářskými výzvami. Srdcem této městské agendy bude rozvoj dvanácti partnerství v oblasti identifikovaných výzev pro města, zahrnujících kvalitu ovzduší a bydlení . Evropská komise zavede v roce 2017 nový systém pro srovnávání v EU. EU podporuje zelená města za pomoci ocenění a financování, jako je ocenění Evropské zelené město EU, které se zaměřuje na města s více než 100 000 obyvateli, a iniciativa EU Zelený list zaměřená na města a obce s 20 000 až 100 000 obyvateli Česká republika několik iniciativ významně podporuje. V roce 2012 byla přijata národní „Koncepci podpory Agendy 21 do roku 2020“, po které v roce 2016 následoval akční plán. Do dnešní doby bylo do databáze MA21 vyhlášené OSN zařazeno 215 českých měst (z toho 82 měst splňuje požadavky pro kategorie A-D).

Česká republika má v současnosti také 9 signatářů, kteří se zavázali k omezování a přizpůsobení změny klimatu podle Paktu starostů v oblasti klimatu a energetiky podporovaného Evropskou komisí. Ministerstvo životního prostředí vyhlašuje každý rok dotační program Vesnice roku, jehož prostřednictvím uděluje vesnicím nebo městům na venkově ocenění Zelená stuha za osvědčené postupy v oblasti zeleně, vody a obhospodařování přírody ve městech. Mezinárodní dohody Úmluvy EU vyžadují, aby politika Unie v oblasti životního prostředí podporovala mezinárodní opatření určená k řešení regionálních nebo celosvětových problémů životního prostředí. Většina problémů životního prostředí má přeshraniční povahu a často celosvětovou působnost a lze je účinně řešit pouze za pomoci mezinárodní spolupráce. Mezinárodní dohody v oblasti životního prostředí, které Unie uzavřela, jsou závazné pro orgány Unie a pro její členské státy. To vyžaduje, aby EU a členské státy včas podepsaly, ratifikovaly a účinně prováděly všechny příslušné mnohostranné dohody v oblasti životního prostředí. Bude se rovněž jednat o významné přispění ke splnění cílů udržitelného rozvoje, ke kterým se členské státy zavázaly v roce 2015 a které obsahují celou řadu závazků již zahrnutých v právně závazných smlouvách. Některé členské státy dosud nepodepsaly a/nebo neratifikovaly řadu zahraničních dohod v oblasti životního prostředí, což ohrožuje nejen provádění politiky v této oblasti, a to i v rámci Unie, ale také důvěryhodnost Unie při souvisejících jednáních a na mezinárodních schůzkách, kde je cílem politiky EU podpora účasti třetích států na těchto smlouvách. U smluv, o nichž se hlasuje, má výše uvedené vliv na počet hlasů, které mají být odevzdány ze strany EU. Česká republika podepsala a ratifikovala téměř všechny mezinárodní dohody v oblasti životního prostředí. Na základě dlouhodobých zkušeností je Česká republika zkušeným hráčem na poli mezinárodní spolupráce v oblasti ochrany vod. Se všemi 4 sousedními státy byly podepsány dvoustranné dohody a ČR je stranou mezinárodních komisí pro ochranu Labe, Vltavy a Odry, které představují většinu českého povodí. Dalším příkladem může být provádění a prosazování úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES) a nařízení EU o obchodu s volně žijícími živočichy a planě rostoucími rostlinami.

Část II: Příznivý rámec: prováděcí nástroje 4.Tržní nástroje a investice Zelené zdanění a dotace škodlivé pro životní prostředí Akční plán pro oběhové hospodářství podporuje využívání finančních pobídek a ekonomických nástrojů, jako je zdanění, které má zajistit, aby ceny výrobků lépe odrážely environmentální náklady. Postupné odstraňování dotací škodlivých pro životní prostředí je sledováno v kontextu evropského semestru a v národních programech reforem předložených členskými státy. Daně za znečištění a využívání zdrojů mohou vést ke vzniku vyšších příjmů a přinést významné přínosy pro životní prostředí a společnost. Příjmy České republiky z daní a poplatků týkajících se životního prostředí i nadále v posledních 10 letech klesaly a v roce 2014 dosáhly úrovně 2,12 % HDP v porovnání s průměrem EU 2,46 %. Daně z energie představují 1,96 % HDP, což je mírně nad průměrem EU ve výši 1,88 %. Daně z dopravy (vyjma pohonných hmot) v České republice patří mezi nejnižší v EU (0,14 % HPD v porovnání s úrovní EU-28 ve výši 0,49 % HDP). Jak vyplývá z grafu 11, činily v roce 2014 příjmy z ekologických daní 6,22 % (nárůst z 6,15 % v roce 2013) z celkových příjmů z daní a příspěvků na sociální zabezpečení (průměr EU-28 je 6,35 %) . Studie z roku 2016 naznačuje, že Česká republika má značný potenciál pro přesun zdanění z práce na ekologické daně. Na základě scénáře osvědčených postupů by tato částka mohla být až 30,29 miliardy CZK v roce 2018 (1,09 miliardy EUR), která by vzrostla na 55,32 miliardy CZK v roce 2030 (1,99 miliardy EUR) (obojí v reálných hodnotách roku 2015). Jedná se o ekvivalent dalších 0,62 % a 0,83 % HDP v roce 2018, respektive 2030. Vzhledem k nízké úrovni daní z dopravy (vyjma pohonných hmot) je zde potenciálně značný prostor pro tvorbu dalších příjmů z tohoto zdroje: v roce 2030 budou činit 14,45 miliardy CZK (0,52 miliardy EUR v reálných hodnotách roku 2015), což odpovídá 0,22 % HDP. Zvýšení stávající silniční daně, kdy se do daňového základu potenciálně zahrnou suspendované částice (i emise CO2), pomůže posílit zlepšení v oblasti kvality ovzduší. Další největší potenciální příspěvek k příjmům pochází z navrhovaných změn daní u paliv používaných v dopravě. V roce 2030 bude činit 12,48 miliardy CZK (0,45 miliardy EUR) (v reálných hodnotách roku 2015), což odpovídá 0,19 % HDP. Graf 11: Příjmy z ekologických daní vyjádřené jako podíl na celkových příjmech z daní a sociálních příspěvků (vyjma přiznaných sociálních příspěvků) v roce 2014 Zelené veřejné zakázky Politiky EU v oblasti zelených veřejných zakázek podporují členské státy v podniknutí dalších kroků, aby u alespoň 50 % veřejných zakázek splnily kritéria pro zelené zakázky. Zadávání zelených veřejných zakázek je postup, pomocí kterého se veřejné orgány snaží obstarat zboží, služby a práce, jejichž dopad na životní prostředí je po dobu celého jejich životního cyklu nižší než u výrobků, služeb a prací se stejnou prvotní funkcí, které by obstaraly jinak. Kupní síla veřejných zakázek se rovná přibližně 14 % HDP . Významná část těchto peněz je vydávána do odvětví s vysokým dopadem na životní prostředí, jako je stavebnictví nebo doprava, a proto by zelené veřejné zakázky měly pomoci výrazně snížit dopad veřejných výdajů a podpořit udržitelné inovativní podniky. Komise navrhla kritéria EU v oblasti zadávání zelených veřejných zakázek . Ministerstvo životního prostředí vypracovalo „Pravidla uplatňování environmentálních požadavků při zadávání veřejných zakázek a nákupech státní správy a samosprávy“, která vycházejí ze souboru nástrojů Evropské komise a která byla vyvinuta místo národního akčního plánu nebo národní strategie pro zelené veřejné zakázky. Kritéria těchto zakázek byla částečně vypracována na národní úrovni a vztahují se na skupiny výrobků kancelářský nábytek a kancelářskou a výpočetní techniku. Následně bude zaveden soubor nástrojů pro další skupiny výrobků. Ve studii z roku 2010 byl odhadnut podíl českých úřadů, které zahrnuly požadavky na ekologické veřejné zakázky do 50 až 100 % smluv, na 10 až 20 % . Investice: přispění fondů EU

Nařízení o evropských strukturálních a investičních fondech stanoví, aby členské státy podporovaly cíle týkající se klimatu a životního prostředí ve svých strategiích a programech financování politiky hospodářské, sociální a územní soudržnosti, rozvoje venkova a námořní politiky a posílily kapacitu prováděcích orgánů tak, aby bylo v těchto oblastech dosaženo nákladově efektivních a udržitelných investic. Správné využívání evropských strukturálních a investičních fondů (fondů ESI) je základem pro splnění cílů v oblasti životního prostředí a pro jejich začlenění do jiných oblastí politiky. Provádění a šíření osvědčených postupů mohou podpořit i další nástroje, jako je Horizont 2020, program LIFE a EFSI. Celkový rozpočet na provádění politiky soudržnosti v České republice v období 2014–2020 činí 24,2 miliardy EUR (viz graf 12). Česká republika získá v období 2014–2020 o 20 % méně prostředků než v období 2007–13 (22 miliard EUR, bez Nástroje pro propojení Evropy, v běžných cenách). Navzdory tomuto snížení budou i nadále přetrvávat výhody plynoucí z vysoké intenzity investic, která je značně nad průměrnou hodnotou připadající na 1 obyvatele v členských státech. Graf 12: Evropské strukturální a investiční fondy 2014–2020: rozpočet České republiky podle jednotlivých témat, mld. EUR Pokud jde o plánované investice v oblasti životního prostředí, tyto investice se zaměřují na vodu, odpady, ovzduší, protipovodňovou ochranu a na přírodu. Vzhledem k tomu, že příslušné programy jsou stále v rané fázi svého provádění, je předčasné dělat závěry v souvislosti s využitím a výsledky fondů ESI za období 2014–2020. Pro období 2014–2020 existuje pro fondy ESI 9 programů. Hlavním programem pro provádění politik v oblasti životního prostředí je Operační program Životní prostředí. Odhadované výdaje na životní prostředí (EFRR + FS) činí 10,3 % (podle konkrétních kategorií výdajů v oblasti životního prostředí), což v období 2007–2013 odpovídalo 18,1 %. Zásahy v období 2014–2020 by měly přinést další kapacity pro recyklaci odpadu ve výši 700 000 t/rok nebo zvýšení počtu obyvatel, kteří budou využívat lepšího zásobování vodou, na 150 000, a obyvatel, kterým bude sloužit lepší čištění odpadních vod, na 60 000. Za období 2007–2013 představovaly celkové prostředky využité k dubnu 2016 pro Českou republiku 95 % u všech kategorií investic; u operačního programu Životní prostředí činily celkové využité prostředky 94 %. Česká republika se v programovém období 2014–20 musí zaměřit na řádné využívání fondů EU na cílené investice a na posílení environmentální integrace a dále na využívání potenciálu zelené ekonomiky pro konkurenceschopnost a vytváření pracovních míst. Částka z Evropského zemědělského fondu pro rozvoj venkova určená na Program rozvoje venkova České republiky činí 2 500 milionů EUR. Rozpočet na agroenvironmentálně-klimatická opatření představuje 29,4 % celkového rozpočtu EZFRV. Opatření v oblasti náhrad za právní omezení plynoucí ze zavedení soustavy Natura 2000 v programu rozvoje venkova představuje 0,1 % rozpočtu, přičemž oblast provádění je velmi omezená (jediným omezením v zemědělských oblastech v první zóně národních parků je zákaz hnojení). Opatření v oblasti přírodních omezení představuje 22 % celkového rozpočtu stanoveného na základě environmentálních cílů (stejně jako u jiných zemí však bez environmentálního stavu). Česká republika navrhla cílená dílčí opatření zaměřená na přírodní hodnoty v zemědělských oblastech a velmi omezený, ale dobře zacílený přístup k lesnickým opatřením, jako je nahrazení stanovišť nevhodných druhů stromů v zónách s vysokou depozicí, opatření na obnovu za pomoci pěstování výhradně pionýrských druhů stromů, nevýrobních investic do lesů a tak dále. Plánována jsou rovněž protipovodňová opatření v lesích. Program rozvoje venkova má vysoký potenciál k řešení environmentálních vlivů a rovněž k financování investic s vyšší přidanou hodnotou (např. lesnické stroje povoleny pouze v případě, že jsou přizpůsobeny pro ochranu půdy). Pokud jde o začlenění otázek životního prostředí do společné zemědělské politiky, přetrvávají v České republice dvě klíčové oblasti problémů (jako u všech členských států): za prvé použití fondů určených na rozvoj venkova k platbám v rámci environmentálního hospodaření s půdou a dalších environmentálních opatření, aniž by byla financována opatření, která by mohla poškozovat životní prostředí; za druhé zajištění účinného provádění prvního pilíře společné zemědělské politiky, pokud jde o podmíněnost a „ekologizaci“ v rámci prvního pilíře . Z environmentálního hlediska ambicióznější provádění ekologizace v rámci prvního pilíře by jednoznačně pomohlo zlepšit environmentální situaci v oblastech, které nejsou zahrnuty do rozvoje venkova, včetně oblastí s intenzivním zemědělstvím, a případně by Česká republika mohla posoudit provádění výše uvedeného i během období 2014–2020.

5.Účinná správa a znalosti Cíl udržitelného rozvoje 16 se zaměřuje na poskytování přístupu ke spravedlnosti a na budování efektivních, zodpovědných a inkluzivních institucí na všech úrovních. Cíl udržitelného rozvoje 17 se zaměřuje na lepší provádění, zlepšování koordinace politiky a na politickou soudržnost, na podporu vědy, technologie a inovací, na zakládání partnerství a měření pokroku. Účinná správa právních předpisů a politik EU v oblasti životního prostředí vyžaduje vhodný institucionální rámec, soudržnost a koordinaci politiky, uplatňování právních a jiných než právních nástrojů, jednání s nevládními zúčastněnými stranami a znalosti a dovednosti odpovídající úrovně . Úspěšné provádění závisí ve velké míře na tom, zda centrální, regionální a místní vláda plní klíčové legislativní a administrativní úkoly, zejména přijímání kvalitních prováděcích právních předpisů, koordinuje činnost za účelem splnění environmentálních cílů a správně rozhoduje v záležitostech jako je udělování povolení v průmyslu. Kromě plnění těchto úkolů se musí vláda snažit zajistit, aby hospodářské subjekty, služby i jednotlivci po celý čas dodržovaly právní předpisy („zajištění dodržování právních předpisů“). Roli zde hraje také občanská společnost, a to rovněž prostřednictvím právních úkonů. S cílem podpořit role všech účastníků je nezbytné shromáždit a sdílet znalosti a důkazy o stavu životního prostředí a o environmentálních vlivech, jejich činitelích a dopadu. Účinná správa právních předpisů a politik EU v oblasti životního prostředí rovněž těží z dialogu mezi členskými státy a mezi členskými státy a Komisí o tom, zda stávající právní předpisy EU v oblasti životního prostředí slouží svému účelu. Právní předpisy lze řádně provádět jen tehdy, zohledňují-li zkušenosti s uvedením závazků EU v účinnost na úrovni členských států. Česká republika se řídí iniciativou „Make it Work“ . Účinná správa s centrální, regionální a místní vládou Subjekty zapojené do provádění právních předpisů v oblasti životního prostředí na úrovni Unie a na vnitrostátní, regionální a místní úrovni musí být vybaveny znalostmi, nástroji a kapacitou k lepšímu poskytování výhod plynoucích z těchto předpisů a k řízení procesu jejich vymáhání.. Kapacita pro zavedení pravidel Je nezbytné, aby centrální, regionální a místní správy měly potřebné kapacity a dovednosti a školení, které jim umožní vykonávat jejich úkoly a navzájem spolupracovat a zajišťovat účinnou koordinaci v rámci systému víceúrovňové správy. Administrativní kapacita je obecně dostačující; vysoká fluktuace personálu s každými volbami však negativně ovlivňuje provádění právních předpisů a politik v oblasti životního prostředí. Zákon o státní službě, který byl přijat v roce 2015 (nezbytná podmínka pro přijetí českých operačních programů pro programové období 2014–2020), by měl umožnit potřebnou reformu a měl by přinést stabilitu, je však obtížné posoudit, zda se tak již stalo. Ačkoliv pád bývalého sovětského bloku umožnil informovanost o životním prostředí a příprava na vstup do EU pomohla vytvořit agendu v oblasti životního prostředí, trpěly politiky životního prostředí v uplynutých deseti letech nedostatečnou vlastnickou odpovědností na politické a administrativní úrovni. Odrazilo se to v obtížích nejen při přijímání právních předpisů v oblasti životního prostředí, ale i při jejich účinném uplatňování. Česká republika má na druhé straně k dispozici širokou škálu vynikajících odborníků v této oblasti, často ale mimo státní nebo regionální správu. Odpovědnost za zákony a politiky v oblasti životního prostředí spočívá na Ministerstvu životního prostředí nebo na krajských orgánech (např. odborech životního prostředí krajských úřadů). Místní orgány obvykle zodpovídají za odvětvové politiky, jako je nakládání s odpady. Ministerstvo rovněž vykonává úlohu dohledu a kontroly. Legislativní pravomoci má Parlament. Centrální správa však rovněž hraje významnou roli při předkládání obecných návrhů zákonů. V České republice je přibližně 120 ekologických nevládních organizací, které působí na národní nebo na místní úrovni. Úloha nevládních organizací v oblasti ekologického vzdělávání, ochrany přírody a podpory udržitelného života je od 60. let 20. století tradičně velmi významná. Přibližně 30 nevládních organizací je od roku 1989 sdruženo do sdružení „Zelený kruh“. Vliv nevládních organizací se liší. Česká republika má průměrný počet porušení, která se týkají hlavně nedodržení požadavků a nesprávného uplatňování acquis EU v oblasti životního prostředí, zejména zpožděného provedení směrnice o posouzení vlivů na životní prostředí. Mezi odvětví s hlavním podílem na těchto případech patřily odpady, voda, ovzduší a posouzení vlivů. Agenda v oblasti životního prostředí je úzce spojena s plánováním a udělováním povolení, které je v rukou Ministerstva pro místní rozvoj a stavebních úřadů. Český systém rozvoje má více fází – po procesu posouzení vlivů na životní prostředí následuje územní rozhodnutí a stavební povolení. Současný systém je často považován za příliš pomalý a složitý; neexistuje však jednotný názor na jeho reformu. Bylo zjištěno, že právní předpisy České republiky nejsou v souladu se směrnicí o posouzení vlivů na životní prostředí, a proto byly od vstupu České republiky do EU dvakrát předmětem řízení EU pro porušení Smlouvy . Mělo to dopad na zákonnost projektů, které spadají pod směrnici o posouzení vlivů na životní prostředí a které byly předmětem povolovacích řízení během tohoto období. Změna zákona o posuzování vlivů na životní prostředí (a některých souvisejících zákonů) by měla v zásadě přinést nápravu zjištěných nedostatků . V odvětví dopravy existuje dlouhý seznam projektů, jejichž posouzení vlivů na životní prostředí je zastaralé / bylo provedeno před vstupem do EU, které mají být financovány v programovém období 2014–2020 . Tato situace rovněž vedla k celé řadě individuálních stížností, které byly v roce 2016 podány v souvislosti s nesprávným uplatňováním směrnice o posouzení vlivů na životní prostředí. Koordinace a integrace Česká republika přijala svou národní strategii udržitelného rozvoje již v roce 2004, aktuálně platná strategie je z roku 2010. Přestože bylo vypracováno několik dalších strategií, došlo v posledním desetiletí jen k mírnému zlepšení integrace environmentálních politik, které jsou rovněž roztříštěny rozdělením pravomocí. Před dlouhodobým myšlením mají často přednost politická rozhodnutí.

Transpozice revidované směrnice o posuzování vlivů na životní prostředí bude příležitostí ke zjednodušení regulačního rámce v oblasti posuzování vlivů na životní prostředí. Komise prosazuje zjednodušené posuzování , neboť tento přístup omezuje zdvojení a brání zbytečnému překrývání v oblasti posouzení vlivů na životní prostředí, které se vztahuje na konkrétní projekt. Zjednodušení dále pomáhá snížit zbytečnou administrativní zátěž a urychluje rozhodování, aniž by docházelo k ohrožení kvality procesu posuzování vlivů na životní prostředí. V roce 2016 vydala Komise dokument s pokyny, který se týká stanovení koordinovaných a/nebo společných postupů, jež jsou souběžně předmětem posouzení prováděných podle směrnice EIA, směrnice o ochraně přírodních stanovišť, rámcové směrnice o vodě a směrnice o průmyslových emisích . Navrhovaná opatření Zlepšit používání posuzování vlivů na životní prostředí a strategického posuzování vlivů na životní prostředí jako nástrojů pro zajištění začlenění problematiky životního prostředí. Zajištění dodržování příslušných požadavků Předpisy EU obecně a konkrétní ustanovení o inspekcích, dalších kontrolách, pokutách a odpovědnosti za životní prostředí pomáhají stanovit základ pro systémy, které členské státy musí mít zavedeny, aby zajistily dodržování pravidel EU v oblasti životního prostředí. Veřejné orgány pomáhají zajistit odpovědnost odpovědných subjektů sledováním a podporou dodržování požadavků a přesvědčivými návaznými opatřeními (tj. vymáháním), dojde-li k porušení předpisů nebo ke vzniku odpovědnosti. Sledování dodržování příslušných požadavků lze provádět z iniciativy samotných úřadů i v reakci na stížnosti obyvatel. Může se jednat o různé druhy kontrol, včetně inspekcí povolených činností, dohledu nad možnými nezákonnými činnostmi, vyšetřování trestných činů a auditů systémových nedostatků. Je zde rovněž celá řada prostředků na podporu dodržování příslušných požadavků, včetně kampaní zaměřených na zvyšování informovanosti a používání dokumentů s pokyny a on-line informačních nástrojů. K návazným opatřením mohou patřit správní opatření (např. odebrání povolení), použití trestního práva a úkony na základě právních předpisů o odpovědnosti (např. požadovaná náprava po vzniku škody plynoucí z nehody s použitím pravidel odpovědnosti) a smluvního práva (např. opatření, která vyžadují dodržení smluv o ochraně přírody). Všechny tyto zásady společně představují „zajištění dodržování příslušných požadavků“, které je zachyceno v grafu 13. Osvědčené postupy se posunuly směrem k přístupu založenému na posouzení rizik na strategických a provozních úrovních, na nichž se na nejzávažnější problémy zaměřuje co nejlepší kombinace sledování dodržování příslušných požadavků, podpory a vynucování. Osvědčené postupy rovněž uznávají potřebu koordinace a spolupráce mezi různými orgány, která umožňuje zajistit soudržnost, předejít duplicitě prací a snížit administrativní zátěž. Cenným nástrojem pro sdílení zkušeností a osvědčených postupů je aktivní účast v zavedených celoevropských sítích inspektorů, policie, státních zástupců a soudců, jako je IMPEL , EUFJE , ENPE a EnviCrimeNet . Graf 13: Zajištění dodržování právních předpisů v oblasti životního prostředí V současnosti existuje celá řada odvětvových povinností v oblasti kontrol, přičemž směrnice EU o odpovědnosti za životní prostředí poskytuje prostředky pro zajištění, aby byla při vzniku nehod a nahodilých událostí poškozujících životní prostředí uplatňována zásada „znečišťovatel platí“. Jsou zde rovněž veřejně dostupné informace, které poskytují přehled o stávajících silných a slabých stránkách v každém členském státu. U každého členského státu bylo proto posouzeno následující: použití přístupu založeného na posouzení rizik při zajišťování dodržování předpisů; koordinace a spolupráce mezi orgány a zapojení do celoevropských sítí a dále klíčové aspekty provádění směrnice o odpovědnosti za životní prostředí na základě nedávno zveřejněné zprávy Komise o provádění a hodnocení v rámci programu REFIT . Povinnosti, které vykonává v různých oblastech environmentální politiky, by měly České inspekci životního prostředí zajistit dobrou pozici , aby mohla zajistit dodržování požadavků za použití přístupu založeného na posouzení rizik na strategické i provozní úrovni. Česká inspekce životního prostředí provozuje informativní internetové stránky, na nichž jsou zveřejňovány roční zprávy o činnostech, včetně statistických informací . Bylo zjištěno použití přístupů založených na posouzení rizik, které se zaměřují na inspekce v oblasti životního prostředí u průmyslových zařízení, avšak s určitými omezeními. Česká inspekce životního prostředí zahájila spolupráci s dalšími úřady, které mají různé funkce. Tato spolupráce však není podložena formálními smluvními ujednáními . Česká republika se aktivně zapojuje do sítě IMPEL a EnviCrimeNet a v roce 2015byla hostitelskou zemí srovnávacího hodnocení sítě IMPEL a v roce 2016 výroční konference sítě EnviCrimeNet. Nejsou však k dispozici aktuální informace o následujících záležitostech: ujednání o shromažďování údajů s cílem sledovat používání a účinnost různých zásahů do zajištění dodržování předpisů, rozsah, ve kterém jsou metody založené na posouzení rizik používány k přímému zajištění dodržování předpisů na strategické úrovni a v souvislosti s kritickými činnostmi mimo průmyslová zařízení, zejména v konkrétních problémových oblastech zdůrazněných na kterémkoliv místě v této zprávě o zemi, to znamená ohrožení chráněných typů stanovišť a druhů, porušování kvality ovzduší a vlivy na jakost vody z důvodu difúzního znečišťování vod, způsob, jakým české úřady zajišťují cílenou a přiměřenou odezvu na různé druhy porušování předpisů s tím, že inspektoři životního prostředí mají omezený soubor donucovacích nástrojů . Česká republika zavedla od roku 2013 povinné finanční zajištění za závazky plynoucí ze směrnice o odpovědnosti za životní prostředí. Podle této směrnice nenastaly žádné případy potvrzené škody na životním prostředí, v období 2007 až 2013 však bylo jako nepřípustných nahlášeno 15 událostí a několik případů bylo iniciováno na žádost veřejnosti. Navrhovaná opatření Zlepšit transparentnost organizace a fungování v oblasti zajištění dodržování předpisů a způsobu, jakým jsou řešena zásadní rizika, jak je uvedeno výše. Podpořit větší zapojení zodpovědných orgánů do činností sítě ENPE, EUFJE a EnviCrimeNet.