CS Úřední věstník Evropské unie C 115/1

Pokyny k nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 244/2012 ze dne 16. ledna 2012, kterým se doplňuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/31/EU o energetické náročnosti budov stanovením srovnávacího metodického rámce pro výpočet nákladově optimálních úrovní minimálních požadavků na energetickou náročnost budov a prvků budov

2012/C 115/01

OBSAH

1. CÍLE A OBLAST PŮSOBNOSTI

2. DEFINICE

3. STANOVENÍ REFERENČNÍCH BUDOV

4. STANOVENÍ OPATŘENÍ PRO ZVÝŠENÍ ENERGETICKÉ ÚČINNOSTI, OPATŘENÍ ZALOŽENÝCH NA OBNOVITELNÝCH ZDROJÍCH ENERGIE NEBO SOUBORŮ ČI VARIANT TĚCHTO OPATŘENÍ PRO KAŽDOU REFERENČNÍ BUDOVU

4.1 Možná opatření pro energetickou účinnost a opatření založená na obnovitelných zdrojích energie (a jejich soubory a varianty)

4.2 Metody pro snížení počtu kombinací, a tím výpočtů

4.3 Kvalita vnitřního vzduchu a ostatní záležitosti související s pohodou

5. VÝPOČET POTŘEBY PRIMÁRNÍ ENERGIE V DŮSLEDKU UPLATNĚNÍ OPATŘENÍ A SOUBORŮ OPATŘENÍ NA REFERENČNÍ BUDOVU

6. VÝPOČET CELKOVÝCH NÁKLADŮ Z HLEDISKA ČISTÉ SOUČASNÉ HODNOTY PRO KAŽDOU REFERENČNÍ BUDOVU

6.1 Koncepce optimálních nákladů

6.2 Kategorizace nákladů

6.3 Shromažďování údajů o nákladech

6.4 Diskontní sazba

6.5 Základní seznam nákladových položek, které mají být vzaty v úvahu pro výpočet vstupních investičních nákladů budov a prvků budov

6.6 Výpočet periodických obnovovacích nákladů

6.7 Výpočtové období ve srovnání s odhadovaným životním cyklem

6.8 Výchozí rok pro výpočet

6.9 Výpočet zbytkové hodnoty

6.10 Vývoj nákladů v průběhu času

6.11 Výpočet obnovovacích nákladů

6.12 Výpočet nákladů na energii

6.13 Zacházení s daněmi, subvencemi a výkupními cenami ve výpočtu nákladů

6.14 Zahrnutí příjmů z výroby energie

6.15 Výpočet nákladů na likvidaci

7. ODVOZENÍ NÁKLADOVĚ OPTIMÁLNÍ ÚROVNĚ ENERGETICKÉ NÁROČNOSTI PRO KAŽDOU REFERENČNÍ BUDOVU

7.1 Zjištění nákladově optimálního rozsahu

7.2 Srovnání se současnými požadavky na úrovni členských států

8. ANALÝZA CITLIVOSTI

9. ODHADOVANÝ DLOUHODOBÝ VÝVOJ CEN ENERGIÍ

1. CÍLE A OBLAST PŮSOBNOSTI

V souladu s článkem 5 a přílohou III směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/31/EU ze dne 19. května 2010 o energetické náročnosti budov (1) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 244/2012 (2) doplňuje směrnici Evropského parlamentu a Rady 2010/31/EU o energetické náročnosti budov stanovením srovnávacího metodického rámce pro výpočet nákladově optimálních úrovní minimálních požadavků na energetickou náročnost budov a prvků budov (dále jen „nařízení“).

Metodika stanovuje způsob, jak porovnávat opatření v oblasti energetické účinnosti, opatření zahrnující obnovitelné zdroje energie a soubory takových opatření ve vztahu k jejich energetické náročnosti a nákladům na jejich provádění a způsob, jak je uplatnit na vybrané referenční budovy s cílem určit nákladově optimální úrovně minimálních požadavků na energetickou náročnost. Příloha III směrnice 2010/31/EU vyžaduje, aby Komise poskytla obecné pokyny doprovázející srovnávací metodický rámec s cílem umožnit členským státům, aby podnikly nezbytné kroky.

Tento dokument představuje obecné pokyny, jak jsou zamýšleny v příloze III směrnice 2010/31/EU. Ačkoli tyto obecné pokyny nejsou právně závazné, poskytují členským státům důležité dodatečné informace a odrážejí přijaté zásady pro výpočty nákladů požadované v souvislosti s nařízením. Jako takové mají obecné pokyny usnadnit uplatňování nařízení. Právně závazné je znění nařízení, které je přímo použitelné v členských státech.

Pro snadné používání členskými státy tento dokument důsledně dodržuje strukturu metodického rámce, jak je stanovena v příloze I nařízení. Obecné pokyny budou – na rozdíl od samého nařízení – přezkoumávány pravidelně tak, jak se budou získávat zkušenosti s uplatňováním metodického rámce jak členskými státy, tak Komisí.

2. DEFINICE

Některé definice obsažené v článku 2 nařízení by bylo vhodné objasnit blíže.

Pro účely definování celkových nákladů jsou vyloučeny náklady na půdu. Pokud si to však členský stát přeje, mohly by vstupní investiční náklady, a tedy i celkové náklady, zohlednit náklady na užitnou podlahovou plochu, která je potřebná pro instalaci určitého opatření, a tím vytvořit žebříček opatření podle místa, které zabírají..

Primární energie pro budovu je energie použitá k výrobě energie dodané do budovy. Počítá se z dodaného a vydaného množství energonositelů s použitím konverzních faktorů primární energie. Primární energie zahrnuje neobnovitelnou energii a obnovitelnou energii. Pokud se vezmou v úvahu oba druhy, je možno hovořit o celkové primární energii.

Jako součást definice celkových nákladů se může členský stát rozhodnout zavést do výpočtu optimálních makroekonomických nákladů kromě stanovení cen za uhlík další externí náklady (např. environmentální nebo zdravotní náklady).

Pro účely výpočtu ročních nákladů, metodika předložená Komisí neobsahuje zvláštní kategorii pro náklady na kapitál, protože se vycházelo z toho, že jsou promítnuty již v diskontní sazbě. Jestliže členský stát chce konkrétně zachytit platby, které se vyskytují v rámci celého výpočetního období, mohl by například zahrnout kapitálové náklady do kategorie ročních nákladů s cílem zajistit, že jsou rovněž diskontované.

Způsob výpočtu užitné podlahové plochy je nutno definovat na vnitrostátní úrovni. Měl by být oznámen Komisi.

Za účelem hodnocení optimálních nákladů je zohledněna neobnovitelná část primární energie. Je třeba poznamenat, že to není v rozporu s definicí primární energie uvedené ve směrnici – měla by být vykazována celková náročnost budovy, jak neobnovitelná část, tak celkové množství primární energie související s provozem budovy. Odpovídající konverzní faktory primární energie mají být stanoveny na vnitrostátní úrovni s přihlédnutím k příloze II směrnice 2006/32/ES (3).

Opatření pro zvýšení energetické účinnosti mohou být jednotlivá opatření nebo soubory opatření. Soubor opatření bude ve své konečné podobě představovat variantu budovy, tj. úplný soubor opatření nebo řadu souborů opatření potřebných pro energeticky účinné zásobování budovy včetně opatření týkajících se obvodového pláště, pasivních technik, systémů budovy a/nebo opatření s využitím obnovitelných zdrojů energie.

Náklady na energie zahrnují všechny náklady na použití energie, na která se vztahuje směrnice 2010/31/EU, v souvislosti s veškerými typickými použitími v budově. Energie použitá pro spotřebiče a náklady na ně nejsou proto zahrnuty, ačkoliv je členské státy mohou při vnitrostátním uplatňování nařízení zahrnout.

3. STANOVENÍ REFERENČNÍCH BUDOV

V souladu s přílohou III směrnice 2010/31/EU a přílohou I odst. 1 nařízení, je nezbytné, aby členské státy určily referenční budovy pro účely nákladově optimální metodiky.

Hlavním účelem referenční budovy je představovat typickou a průměrnou budovu v určitém členském státě, neboť není možné vypočítávat nákladově optimální variantu pro každou jednotlivou budovu. Stanovené referenční budovy by proto měly co nejpřesněji odpovídat skutečným budovám v daném členském státě tak, aby metodika mohla přinést reprezentativní výsledky výpočtů.

Doporučuje se, aby referenční budovy byly stanoveny jedním z těchto dvou způsobů:

1) Výběr reálného příkladu představujícího nejtypičtější budovu v určité kategorii (druh použití s referenčním vzorem obsazenosti, podlahová plocha budovy, kompaktnost budovy vyjádřená jako plocha obvodového pláště/objemový koeficient, konstrukce obvodového pláště budovy s odpovídající hodnotou U, systémy technických služeb a energonositelé spolu s jejich podílem na spotřebě energie).

2) Vytvoření „virtuální budovy“, která pro každý příslušný parametr (viz 1) obsahuje nejběžněji používané materiály a systémy.

Volba mezi těmito možnostmi by měla být prováděna na základě šetření odborníků, dostupnosti statistických údajů apod. Je možné použít různé přístupy pro různé kategorie budov. Členské státy by měly podat zprávu o tom, jak byl referenční případ kategorie budovy vybrán (viz rovněž bod 1.4 vzoru pro podávání zpráv uvedeného v příloze III nařízení).

Členské státy mají pro účely výpočtů optimálních nákladů možnost používat a upravovat již existující katalogy a databáze referenčních budov. Kromě toho, práce prováděné v rámci programu Inteligentní energie – Evropa lze použít jako vstup, zejména:

— metodu TABULA– typologický přístup k energetickému posuzování budov: http://www.building-typology.eu/tabula/download.html

— projekt ASIEPI– soubor referenčních budov pro studie zabývající se výpočty energetické náročnosti: http://www.asiepi.eu/wp2-benchmarking/reports.html (4)

Nařízení vyžaduje, aby členské státy určily alespoň jednu referenční budovu pro nové budovy a nejméně dvě pro stávající budovy, které jsou předmětem větší renovace, pro každou z těchto kategorií:

— rodinné domy,

— bytové domy,

— kancelářské budovy a

— ostatní neobytné kategorie uvedené v příloze I bodě 5 směrnice 2010/31/EU, pro které jsou stanoveny konkrétní požadavky na minimální náročnost.

Nařízení poskytuje členským státům možnost buď:

— stanovit referenční budovy (opět jednu pro novostavby, dvě pro stávající budovy) pro každou kategorii nebytových budov zvlášť alespoň pro ty, pro které existují požadavky na minimální energetickou náročnost, nebo

— určit referenční budovy pro ostatní nebytové kategorie tak, že jedna referenční budova představuje dvě nebo více kategorií. Tímto způsobem lze dosáhnout snížení nezbytných výpočtů a tím i administrativní zátěže. Mohlo by být dokonce možné odvodit veškeré referenční budovy nebytového sektoru ze základní referenční budovy pro kanceláře.

To znamená, že pokud členský stát určí kancelářské budovy tak, aby tyto referenční budovy mohly být použitelné na všechny ostatní kategorie nebytových budov, musel by stanovit celkem devět referenčních budov. V opačném případě by byl počet referenčních budov samozřejmě vyšší.

Různé budovy mohou vyžadovat různou kategorizaci. V jedné zemi by mohlo být nejvhodnější rozlišování na základě stavebních materiálů, zatímco v jiné zemi to může být stáří budovy. Bude důležité, aby ve zprávě Komisi bylo jasně uvedeno, proč zvolená kritéria zaručují realistický obraz souboru budov. S ohledem na stávající soubory budov se zdůrazňuje význam průměrných charakteristik.

Následující poznámky se týkají kritérií pro rozdělování kategorií budov do dílčích kategorií:

Stáří Toto kritérium by mohlo mít význam v zemi, kde stávající soubor budov zatím neprošel renovací a proto původní stáří budovy stále ještě představuje dobrý ukazatel energetické náročnosti budovy. V zemích, kde byl fond budov již do značné míry renovován, se skupiny budov podle stáří staly příliš různorodými a stáří samo o sobě již nemá dostatečnou vypovídací schopnost. Velikost Kategorie velikosti jsou zajímavé, pokud mohou představovat subkategorie pro energetické a nákladové charakteristiky. Klimatické podmínky V několika členských státech vnitrostátní požadavky rozlišují různé klimatické oblasti nebo regiony. Doporučuje se, aby v takovém případě referenční budovy byly reprezentativní pro konkrétní klimatické oblasti nebo regiony a aby spotřeba energie referenčních budov byla vypočtena pro každou klimatickou oblast. Doporučuje se, aby klimatické podmínky byly popsány a používány v souladu s EN ISO 15927 — Tepelně vlhkostní chování budov — Výpočet a uvádění klimatických dat“ jako průměr země nebo klimatické oblasti, pokud toto rozlišení je učiněno ve vnitrostátním stavebním předpise. Údaje o délce topné sezóny („heating degree days“) jsou k dispozici od EUROSTATU. Doporučuje se, aby tam, kde je to vhodné, byla rovněž zahrnuta délka období, kdy je nutno používat klimatizační zařízení pro chlazení („cooling degree days“), s uvedením základní teploty a časového odstupu použitého k výpočtu. Orientace a stínění Geometrie budovy a velikost a rozdělení/orientace oken, orientace budovy, jakož i stínění (od blízkých budov nebo stromů) může mít významný vliv na spotřebu energie. Z těchto údajů je však obtížné odvodit „průměrnou“ situaci. Bylo by rozumné stanovit „pravděpodobnou“ situaci pro budovu, která se nachází na venkově a pravděpodobnou situaci pro budovu v městském prostředí, pokud je toto kritérium obsaženo v minimálních vnitrostátních požadavcích. Typické umístění referenční budovy (referenčních budov) by mělo odrážet i vliv orientace, zisků ze slunečního svitu, zastínění, potřeby umělého osvětlení atd. Stavební výrobky v nosných a jiných konstrukcích Stavební výrobky v obvodovém plášti určují tepelné vlastnosti a ovlivňují spotřebu energie v budově. Například velká hmotnost budovy může snížit spotřebu energie na chlazení v létě. Při definování referenčních budov bude pravděpodobně nutno rozlišovat mezi různými druhy budov (např. masivní budovy a lehké stavby nebo zcela prosklené fasády a částečně prosklené fasády), pokud se v dané zemi nachází dostatečný podíl těchto druhů. Památkově chráněné budovy Členské státy, které nevyloučily památkově chráněné budovy (čl. 4 odst. 2, směrnice 2010/31/EU) mohou chtít vytvořit dílčí kategorie, které odrážejí vlastnosti typických chráněných budov.

Jako obecné pravidlo lze předpokládat, že fond budov bude reálněji zobrazen vyšším počtem referenčních budov (a dílčích kategorií), avšak je zřejmé, že musí existovat kompromis mezi administrativní zátěží vyplývající z výpočtu a reprezentativností fondu budov. Pokud je fond budov různorodý, bude pravděpodobně zapotřebí více referenčních budov.

Postup stanovení referenční budovy u nových a stávajících budov je v podstatě stejný s výjimkou toho, že pro stávající budovy popis referenční budovy poskytuje úplný kvalitativní popis typické budovy a typických instalovaných systémů budovy. Pokud jde o nové budovy, referenční budova stanoví pouze základní stavební geometrii, typické funkce a typickou strukturu nákladů v členském státě, zeměpisné umístění a vnitřní a vnější klimatické podmínky.

4. STANOVENÍ OPATŘENÍ PRO ZVÝŠENÍ ENERGETICKÉ ÚČINNOSTI, OPATŘENÍ ZALOŽENÝCH NA OBNOVITELNÝCH ZDROJÍCH ENERGIE NEBO SOUBORŮ ČI VARIANT TĚCHTO OPATŘENÍ PRO KAŽDOU REFERENČNÍ BUDOVU

V souladu s přílohou III směrnice 2010/31/EU a přílohou I bodem 2 nařízení, musí členské státy určit opatření pro energetickou účinnost, která se mají použít na stanovené referenční budovy. Opatření, která jsou předložena k výpočtu, budou muset zahrnovat technologie uvedené v článku 6 směrnice 2010/31/EU a znovu uvedené v článku 7 (poslední pododstavec), jmenovitě místní systémy dodávky energie, kombinovanou výrobou tepla a elektřiny, dálkové zásobování teplem a chlazení a tepelná čerpadla. V souladu s přílohou I bodem 2 odst. 3 nařízení musí členské státy do výpočtu rovněž zahrnout opatření založená na obnovitelných zdrojích energie. Je třeba poznamenat, že řešení založená na obnovitelných zdrojích energie nemusí být výlučně spojena s dosažením cíle téměř nulové spotřeby energie.

Kromě toho opatření působící na jeden systém mohou ovlivnit energetickou náročnost jiného systému. Například izolační úroveň obvodového pláště ovlivňuje kapacitu a rozměry systémů budovy. Těmito vzájemnými působeními mezi různými opatřeními je nutné se zabývat při vymezení souborů či variant opatření.

Proto se doporučuje, aby opatření byla spojována do souborů opatření a/nebo ve variantách, protože účelné kombinace opatření mohou vytvářet synergické účinky, které vedou k lepším výsledkům (pokud jde o náklady a energetickou náročnost) než jednotlivá opatření. Variantami se pro účely aktu v přenesené pravomoci rozumí „celkový výsledek a popis úplného souboru opatření nebo řady souborů opatření použitých na budovu, které se mohou skládat z kombinace opatření zaměřených na obvodový plášť budovy, pasivní techniky, opatření týkající se systémů budov a/nebo opatření založených na obnovitelných zdrojích energie“.

I když může být proto obtížné přesně rozlišit soubor opatření od varianty, je zřejmé, že varianta znamená úplné soubory řešení, které jsou potřebné pro splnění stávajících vysokých požadavků na energetickou náročnost budov apod. Možné varianty mohou zahrnovat osvědčené koncepce, které jsou použity při výstavbě např. certifikované budovy s ekoznačkou, pasivního domu, „třílitrového domu“ nebo jakýkoli jiný soubor opatření, který byl stanoven s cílem dosáhnout velmi vysoké energetické účinnosti. Je však třeba poznamenat, že účelem nákladově optimální metodiky je zajistit spravedlivou hospodářskou soutěž mezi různými technologiemi a neomezuje se na výpočet celkových nákladů na již vytvořené a osvědčené soubory opatření / varianty.

V souboru/variantě opatření mohou opatření na zvýšení účinnosti, která jsou nákladově efektivní, umožnit zahrnutí jiných opatření, která ještě nejsou nákladově efektivní, ale která by mohla významně přispět k úsporám primární energie a CO2 souvisejícím s celkovou stavební koncepcí – za předpokladu, že celkový soubor opatření stále poskytuje větší výhody než jsou náklady po dobu životnosti budovy nebo prvku budovy.

Čím více souborů/variant je použito (a obměn opatření obsažených v posuzovaném souboru), tím přesnější budou vypočtené optimální dosažitelné výsledky.

Ke konečnému výběru souborů/variant bude pravděpodobně použit opakující se postup, v jehož rámci první výpočet vybraných souborů/variant odhalí nutnost doplnit další soubory, aby se mohlo zjistit, kde přesně vznikají náhlé výkyvy v celkových nákladech a proč k nim dochází. Proto by mohlo být nutné definovat další soubor opatření, aby se dalo zjistit, která technologie je příčinou vyšších celkových nákladů.

K popisu každého souboru/varianty jsou potřebné informace o energetické náročnosti. Tabulka 3 vzoru pro podávání zpráv, který je přílohou nařízení, poskytuje přehled o základním souboru technických parametrů nezbytných k provedení výpočtu energetické náročnosti.

Doporučuje se, aby v případě, že členské státy stanoví své vnitrostátní metodiky výpočtu, pořadí výskytu stanovených opatření / souborů opatření / variant předem neurčovalo výsledek. Proto by se členské státy měly snažit vyhnout stanovení pravidel, na jejichž základě se opatření týkající se obvodového pláště bude vždy uplatňovat první a teprve potom je dovoleno opatření týkající se systému budovy.

4.1 Možná opatření pro energetickou účinnost a opatření založená na obnovitelných zdrojích energie (a jejich soubory a varianty)

Mnoho opatření by mohlo být považováno za výchozí bod pro stanovení opatření / souborů opatření / variant pro výpočty. Níže uvedený seznam není vyčerpávající. Ani nelze předpokládat, že veškerá opatření budou stejně vhodná v různých vnitrostátních a klimatických podmínkách.

Na základě článku 9 směrnice 2010/31/EU a jeho definice budovy s téměř nulovou spotřebou energie, která se týká jak energetické účinnosti, tak obnovitelných zdrojů energie, bude ve výpočtech také nutno zvážit opatření založená na obnovitelných zdrojích energie. Tato opatření budou nezbytná zejména v budoucnosti, aby byly splněny požadavky na téměř nulovou spotřebu energie stanovené článkem 9 směrnice 2010/31/EU, a již předtím mohou být nákladově optimálním řešením.

Níže uvedený seznam je pouze vodítkem pro výběr možných opatření.

Konstrukce budov:

— celková konstrukce zdí u nových budov nebo dodatečná izolace stávajících zdí (5),

— celková střešní konstrukce u nových budov nebo dodatečná izolace stávajících střech,

— všechny části desky, které jsou součástí izolačního systému u nových budov, nebo dodatečná izolace stávajících desek,

— všechny části konstrukce přízemí a základů (které se liší od konstrukce referenční budovy) nebo dodatečný izolační systém stávající konstrukce podlah,

— zvýšená tepelná setrvačnost při použití vnějších masivních stavebních materiálů na vnitřní prostor y budov (pouze pro některé klimatické situace),

— lepší rámy dveří a oken,

— lepší stínění proti slunci (pevné nebo pohyblivé, ovládané ručně nebo automaticky a okenní fólie),

— lepší vzduchotěsnost (maximální vzduchotěsnost odpovídající stavu techniky),

— orientace budovy a expozice vůči slunci (toto opatření lze použít pouze u nových budov),

— změna podílu průhledných a neprůhledných povrchů (optimalizace poměru zasklené plochy na fasádách),

— otvory pro noční větrání (křížové větrání nebo větrání šachtou).

Systémy:

— instalace nebo zlepšení systému vytápění (na základě fosilních či obnovitelných zdrojů energie, s kondenzačním kotlem, tepelnými čerpadly apod.) na všech místech,

— monitorovací a měřicí zařízení pro kontrolu teploty prostoru a teploty vody,

— instalace nebo zlepšení systému zásobování teplou vodou (založeného na fosilních či obnovitelných zdrojích energie),

— instalace nebo zlepšení větrání (mechanického s regenerací tepla, přirozeného, rovnotlakého mechanického, odsáváním),

— instalace nebo zlepšení aktivního nebo hybridního systému chlazení (např. pozemního výměníku tepla, chladícího zařízení),

— zlepšení využití denního světla,

— aktivní osvětlovací systém,

— instalace nebo zlepšení fotovoltaických systémů,

— změna energonositele pro systém,

— výměna čerpadel a ventilátorů,

— izolace potrubí,

— přímé ohřívače vody nebo nepřímo ohřívané zásobníky vody ohřívané různými nositeli, lze kombinovat se solárními tepelnými systémy,

— zařízení solárního vytápění (a chlazení) (různých velikostí),

— intenzivní noční větrání (u neobytných budov s masivní konstrukcí a pouze pro některé klimatické situace),

— mikro-kogenerace s různými nositeli,

— důležité: Energie vyrobená z obnovitelných zdrojů v okolí (např. kombinovanou výrobou tepla a elektřiny, prostřednictvím dálkového vytápění a chlazení) přichází v úvahu pouze tehdy, jestliže jsou výroba energie a spotřeba určité budovy pevně svázány,

— alternativní systémy, jako jsou systémy uvedené v článku 6 směrnice 2010/31/EU včetně místních systémů dodávky energie, dálkového vytápění a chlazení, kombinované výroby tepla a elektřiny apod.

Zavedené varianty:

— Stávající soubory/varianty, jako jsou vnitrostátní ekoznačky a jiné zavedené nízkoenergetické budovy nebo budovy s téměř nulovou spotřebou energie, např. pasivní domy.

Je důležité zdůraznit, že stávající varianty by neměly být automaticky považovány za jediné nákladově optimální řešení, i když byly doposud nákladově efektivní či dokonce nákladově optimální.

4.2 Metody pro snížení počtu kombinací, a tím výpočtů

Jedním z hlavních problémů metodiky výpočtu je zajistit, aby na jedné straně byla zohledněna veškerá opatření s možným dopadem na primární nebo konečnou spotřebu energie budovy, a na druhé straně aby výpočet zůstal i nadále proveditelný a přiměřený. Použití více variant na několik referenčních budov může snadno vyústit v tisíce výpočtů. Avšak zkoušky provedené pro Komisi ukázaly, že číslo vypočtené a použité pro každou referenční budovu by v žádném případě nemělo být nižší než deset souborů/variant plus referenční případ.

Pro omezení množství výpočtů lze využít různé metody. Jednou z možností je navrhnout databázi opatření pro zvýšení energetické účinnosti jako matici opatření, která nezahrnuje vzájemně se vylučující technologie, čímž se minimalizuje množství výpočtů. Například tepelné čerpadlo pro vytápění prostoru není nutno posuzovat v kombinaci s vysoce účinným kotlem pro vytápění prostoru, neboť obě možnosti se vzájemně vylučují a nelze je vzájemně doplňovat. Možná opatření pro zvýšení energetické účinnosti a opatření založená na obnovitelných zdrojích energie (a soubory/varianty uvedených opatření) mohou být předloženy v matici a neproveditelné kombinace odstraněny.

Nejreprezentativnější technologie v dané zemi pro danou referenční budovu by obvykle byly uvedeny jako první. Prokázané varianty z hlediska celkové úrovně energetické náročnosti by zde měly být považovány za soubor řešení splňující očekávaný cíl, vyjádřený souborem kritérií, který musí být splněn, včetně primární energie z neobnovitelných zdrojů.

Pro prezentaci účinků konkrétních opatření a jejich kombinací mohou být efektivně využity stochastické metody výpočtu energetické náročnosti. Z toho lze odvodit omezený počet kombinací nejslibnějších opatření.

4.3 Kvalita vnitřního vzduchu a ostatní záležitosti související s pohodou

Jak je stanoveno v příloze I bodě 2 odst. 6 nařízení, opatření použitá pro výpočet musí splňovat základní požadavky pro stavební výrobky (nařízení (EU) č. 305/2011) a pohodu ve vnitřním prostředí z hlediska ovzduší v souladu se stávajícími požadavky EU a vnitrostátními požadavky. Výpočet optimálních nákladů musí být rovněž navržen takovým způsobem, aby rozdíly v kvalitě ovzduší a pohodlí byly jasně patrné. V případě vážného porušení kvality vnitřního vzduchu nebo jiných aspektů by opatření mohlo být také vyloučeno z vnitrostátního výpočtu a stanovení požadavků.

Pokud jde o kvalitu vnitřního vzduchu, obvykle se stanoví minimální výměna vzduchu. Stanovená intenzita větrání může záviset na typu větrání (přirozeným tahem nebo rovnotlaké větrání) a podle toho se měnit.

Pokud jde o úroveň pohody v létě, bylo by vhodné, zejména v případě jižního klimatu, cíleně přihlížet k možnostem pasivního chlazení, kterého lze dosáhnout správným projektováním budov. Metodika výpočtu by pak byla navržena takovým způsobem, aby zahrnovala pro každé opatření / soubor opatření / variantu nebezpečí přehřátí a potřebu aktivního chladicího systému.

5. VÝPOČET POTŘEBY PRIMÁRNÍ ENERGIE V DŮSLEDKU UPLATNĚNÍ OPATŘENÍ A SOUBORŮ OPATŘENÍ NA REFERENČNÍ BUDOVU

Cílem výpočtu je stanovit celkovou roční spotřebu energie z hlediska primární energie, která zahrnuje využívání energie pro vytápění, chlazení, větrání, teplou vodu a osvětlení. Hlavním referenčním předpisem je příloha I směrnice 2010/31/EU, která se plně vztahuje také na nákladově optimální rámcovou metodiku.

Podle definic směrnice 2010/31/EU může být zahrnuta i elektřina pro domácí spotřebiče a další spotřebiče zapojené do zásuvky, ale není to povinné.

Doporučuje se, aby členské státy pro výpočty energetické náročnosti používaly normy CEN. Technická zpráva TR 15615 CEN (zastřešující dokument). popisuje celkový vztah mezi směrnicí o energetické náročnosti budov a evropskými energetickými normami. Kromě toho norma EN 15603: 2008 poskytuje celkové schéma pro energetický výpočet a tyto definice:

Definice související s energetickou náročností používané v normě EN 15603: 2008:

— Energetický zdroj: zdroj, ze kterého se může využitelná energie těžit nebo přeměňovat buď přímo, nebo prostřednictvím konverzního nebo transformačního procesu.

— Energonositel: hmota nebo jev, které mohou být použity k výrobě mechanické práce nebo tepla, nebo k ovládání chemických nebo fyzikálních procesů.

— Systémová hranice: hranice, která v sobě zahrnuje všechny plochy spojené s budovou (jak uvnitř, tak vně budovy), kterými je energie spotřebována a vyráběna.

— Potřeba energie na vytápění nebo chlazení: teplo, které se má dodat nebo odebrat z klimatizovaného prostoru k udržování určených teplotních podmínek během daného časového období.

— Potřeba energie na přípravu teplé vody: teplo, které se má dodat potřebnému množství připravované teplé vody při zvýšení její teploty z teploty studené vody ze sítě na předepsanou výstupní teplotu v místě dodávky.

— Spotřeba energie na vytápění nebo chlazení anebo přípravu teplé vody: energie přiváděná do tepelné či chladicí soustavy nebo do soustavy pro přípravu teplé vody k uspokojení potřeb energie na vytápění, chlazení, nebo případně na přípravu teplé vody.

— Spotřeba energie na větrání: elektrická energie přiváděná do větracího systému pro dopravu vzduchu a zpětné získávání tepla (nezahrnující přiváděnou energii pro předehřev vzduchu).

— Spotřeba energie na osvětlení: elektrická energie přiváděná do osvětlovací soustavy.

— Obnovitelná energie: energie ze zdrojů, které nejsou spotřebovávané těžbou, jako je solární energie (tepelná a fotovoltaická), vítr, vodní energie, obnovovaná biomasa. (definice se liší od definice použité ve směrnici 2010/31/EU)

— Dodaná energie: energie, vyjádřená po energonositelích, dodaná do technického zařízení budovy přes systémovou hranici, k zajištění předpokládaného užívání (vytápění, chlazení, větrání, příprava teplé vody, osvětlení, spotřebiče apod.).

— Vydaná energie: energie vyjádřená po energonositelích, dodaná soustavami technického zařízení budovy přes systémovou hranicia užívaná vně systémové hranice.

— Primární energie: energie, která nebyla předmětem žádného konverzního ani transformačního procesu.

Podle přílohy I bodu 3 nařízení výpočet energetické náročnosti zahrnuje nejprve výpočet konečné potřeby energie pro vytápění a chlazení, dále konečné potřeby energie pro všechny spotřeby energie a za třetí spotřebu primární energie. To znamená, že „směr“ výpočtu je od potřeb ke zdroji (tj. od energetických potřeb budovy k primární energii). Elektrické systémy (např. osvětlení, větrání, pomocné systémy) a tepelné systémy (vytápění, chlazení, teplá voda) jsou posuzovány odděleně uvnitř hranic budovy.

Pro účely nákladově optimální metodiky není výroba energie na místě z lokálně dostupných obnovitelných zdrojů energie považována za součást dodané energie, z čehož vyplývá potřeba změny navrhované systémové hranice v normě EN 15603: 2008.

Upravená systémová hranice umožňuje v rámci nákladově optimální metodiky vyjádření všech spotřeb energií jediným ukazatelem primární energie. Výsledkem je, že aktivní technologie založené na obnovitelných zdrojích energie (OZE) vstupují do přímé hospodářské soutěže s řešeními na straně poptávky, což je v souladu s účelem a záměrem nákladově optimálního výpočtu najít řešení, které představuje nejnižší celkové náklady, aniž by byla diskriminována nebo zvýhodněna určitá technologie.

To by vedlo k situaci, kdy by určitá opatření založená na OZE vykazovala lepší nákladovou efektivnost než některá opatření ke snížení poptávky po energii, zatímco celkovým cílem by i nadále mělo být, aby opatření ke snížení poptávky po energii byla nákladově efektivnější než opatření, která přidávají dodávky založené na obnovitelných zdrojích energie. Celkový duch směrnice o energetické náročnosti budov (tj. nejprve je nutné snížit spotřebu energie) by tak nebyl narušen a definice téměř nulové spotřeby energie (tj. budova s velmi nízkou energetickou náročností a téměř nulové či velmi nízké množství energie, které stále musí být do velké míry kryto obnovitelnými zdroji) by byla dodržena.

Pokud by se členský stát chtěl jednoznačně vyhnout riziku, že aktivní zařízení založená na obnovitelných zdrojích energie nahradí opatření na snížení poptávky po energii, výpočet optimálních nákladů by se mohl provést po krocích, které postupně rozšiřují systémovou hranici na čtyři úrovně uvedené na obrázku 1 níže: potřeba energie, spotřeba energie, dodaná energie a primární energie. Na základě tohoto postupu bude jasné, jak každé opatření / soubor opatření přispívá k energetickému zásobování budovy, pokud jde o náklady a energie.

Dodaná energie zahrnuje např. elektrickou energii ze sítě, plyn ze sítě, olej nebo pelety (všechny s příslušnými konverzními faktory primární energie) dopravenou do budovy k zásobování technického systému budovy.

Doporučuje se, aby se výpočet energetické náročnosti provedl takto:

Výpočet energetické náročnosti od čistých potřeb energie po spotřebu primární energie:

(1) Výpočet čistých potřeb tepelné energie budovy pro splnění požadavků uživatele. Potřeba energie v zimě se vypočítá jako energetické ztráty obvodovým pláštěm budovy a větráním minus interní zisky (ze spotřebičů, osvětlovacích systémů a obsazenosti), jakož i přirozené zisky energie (pasivní solární vytápění, pasivní chlazení, přirozené větrání apod.).

(2) Odečtení tepelné energie z obnovitelných zdrojů energie vyrobené a spotřebované v místě (např. ze solárních kolektorů) od bodu 1 (6).

(3) Výpočet spotřeby energie pro každé koncové využití (vytápění a chlazení prostoru, ohřev teplé vody, osvětlení a větrání), a pro každého energonositele (elektřina, palivo), přičemž se berou v úvahu charakteristiky (sezónní účinnosti) výroby, rozvodu, emisí a kontrolních systémů.

(4) Odečtení elektřiny z obnovitelných zdrojů energie vyrobené a použité na místě (např. z fotovoltaických panelů) od spotřeby elektřiny.

(5) Výpočet dodané energie pro každého energonositele jako součet spotřeb energie (které nejsou pokryty z obnovitelných zdrojů energie).

(6) Výpočet primární energie související s dodanou energií s použitím vnitrostátních konverzních faktorů.

(7) Výpočet primární energie spojené s energií dodanou na trh (např. vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie nebo kogenerací na místě).

(8) Výpočet primární energie jako rozdílu mezi dvěma předchozími vypočtenými množstvími: (6) - (7).

Obrázek 1

Schematické znázornění postupu výpočtu.

Pro dosažení spolehlivých výsledků se doporučuje:

— jasně definovat metodiku výpočtu, také v souvislosti s vnitrostátními právními předpisy,

— jasně vymezit hranice pro systém zavedený pro posuzování energetické náročnosti,

— provádět výpočty rozdělením roku do řady výpočetních kroků (např. měsíců, hodin apod.): provádět výpočty pro každý krok s použitím hodnot závislých na kroku a sečtením spotřeb energie za všechny kroky v průběhu roku,

— odhadnout potřebu energie pro přípravu teplé vody postupem podle normy EN 15316-3-1: 2007,

— odhadnout spotřebu energie na osvětlení pomocí rychlé metody navržené v normě EN 15193: 2007 nebo podrobnějších metod výpočtu,

— použít normu EN 15241: 2007 jako referenční dokument pro výpočet spotřeby energie na větrání,

— kde je to vhodné, vzít v úvahu dopad integrovaných kontrol, kombinujících kontrolu několika systémů, v souladu s normou EN 15232.

Pokud jde o potřebu energie pro vytápění a chlazení, základem postupu je energetická bilance budovy a jejích systémů. Podle normy EN ISO 13790 se hlavní výpočetní postup skládá z těchto kroků:

— výběru typu metody výpočtu,

— definice hranic a tepelných zón budovy,

— definice vnitřních podmínek a vnějších vstupních údajů (počasí),

— výpočtu potřeby energie pro každý časový krok a zónu,

— odečtení zpětně získaných ztrát systému od potřeby energie,

— přihlédnutí k vzájemnému působení mezi zónami a/nebo systémy.

Pro první a poslední krok nabízejí normy CEN výběr různých metod, a to:

— tři různé metody výpočtu: — stanovená metoda měsíčního výpočtu pro kvazi-ustálený stav, — stanovená metoda jednoduchého hodinového dynamického výpočtu, — výpočtové postupy pro podrobné (např. hodinové) dynamické simulace.

— dva různé způsoby řešení vzájemného působení mezi budovou a jejími systémy: — komplexní přístup (účinek všech tepelných zisků souvisejících s budovou a jejími technickými systémy se zohledňuje při výpočtu energetické potřeby pro vytápění a chlazení), — zjednodušený přístup (zpětně získané tepelné ztráty systému vypočtené vynásobením návratných tepelných ztrát systému pevným konvenčním koeficientem návratnosti se přímo odečtou od tepelné ztráty každého technického systému budovy).

Za účelem provedení výpočtu optimálních nákladů tak, aby se dosáhlo spolehlivých výsledků, se doporučuje:

— provádět výpočty dynamickou metodou,

— definovat mezní podmínky a vzory pro referenční použití v souladu s postupy výpočtů, jednotné pro všechny řady výpočtů pro určité referenční budovy,

— poskytnout zdroj použitých údajů o počasí,

— definovat tepelnou pohodu z hlediska vnitřní provozní teploty (např. 20 °C v zimě a 26 °C v létě) a cíle vyjádřené pro všechny řady výpočtů pro určitou referenční budovu.

Kromě toho se navrhuje:

— přihlédnout k vzájemnému působení mezi budovou a jejími systémy pomocí komplexního přístupu,

— ověřit pomocí dynamických simulací dopad strategií využívajících denní světlo (využívajících přirozené světlo),

— uvádět spotřebu elektrické energie u spotřebičů.

Pro výpočet spotřeby energie na vytápění, přípravu teplé vody a chlazení, jakož i výrobu energie (tepelné a elektrické) z OZE je nutné charakterizovat sezónní účinnosti systémů nebo použít dynamickou simulaci. Jako referenční materiál lze použít tyto normy CEN:

— vytápění: EN 15316-1, EN 15316-2-1, EN 15316-4-1, EN 15316-4-2,

— příprava teplé vody: EN 15316-3-2, EN 15316-3-3,

— klimatizační systémy: EN 15243,

— tepelná energie z OZE: EN 15316-4-3,

— elektrická energie z OZE: EN 15316-4-6,

— kogenerační systém: EN 15316-4-4,

— dálkové zásobování teplem a velkoobjemové systémy: EN 15316-4-5,

— spalovací systémy na biomasu: EN 15316-4-7.

Dálkové zásobování teplem a chlazení a místní systémy dodávky energie mohou být řešeny podobným způsobem jako elektřina dodávaná z míst mimo hranice systému, byl by jim tudíž přiřazen zvláštní faktor primární energie. Stanovení těchto faktorů primární energie je mimo působnost tohoto pokynu pro určení optimálních nákladů a bylo by třeba je určit samostatně.

Pro výpočet primární energie by měly být používány nejnovější vnitrostátní přepočítávací koeficienty, rovněž s přihlédnutím k příloze II směrnice 2006/32/ES (7). Ty budou muset být oznámeny Komisi jako součást zpráv podle článku 5 směrnice 2010/31/EU a článku 6 nařízení.

Příklad výpočtu:

Má se posoudit kancelářská budova v Bruselu s následující roční energetickou potřebou:

— 20 kWh/(m2 a) pro vytápění,

— 5 kWh/(m2 a) pro přípravu teplé vody,

— 35 kWh/(m2 a) pro chlazení

a s následujícími ročními spotřebami energie:

— 7 kWh/(m2 a) elektrická energie na větrání,

— 10 kWh/(m2 a) elektrická energie na osvětlení.

Budova má plynový kotel na vytápění (vytápění prostor a příprava teplé vody) s celkovou sezónní účinností 80 %. V létě se používá mechanický chladicí systém: sezónní účinnost celého chladicího systému (výroba, rozvody, emise, kontrola) je 175 %. Instalované solární kolektory dodávají tepelnou energii pro přípravu teplé vody ve výši 3 kWh/(m2 a) a solární fotovoltaický systém dodává 15 kWh/(m2 a), z čehož 6 kWh/(m2 a) je využito v budově a 9 kWh/(m2 a) je vydáno do sítě. Pro elektřinu se předpokládá konverzní faktor dodané/primární energie 0,4 (primární/dodaná = 2,5).

Výsledky výpočtů energie:

— energie paliva spotřebovaná na vytápění je 25 kWh/(m2 a): 20/0,80;

— energie paliva spotřebovaná na přípravu teplé vody je 2,5 kWh/(m2 a): (5 - 3)/0,80;

— spotřeba elektrické energie na chlazení činí 20 kWh/(m2 a): 35/1,75;

— dodaná energie paliva je 27,5 kWh/(m2 a): 25 + 2,5;

— dodaná elektrická energie je 31 kWh/(m2 a): 7 + 10 + 20 - 6;

— primární energie je 105 kWh/(m2 a): 27,5 + (31/0,4);

— primární energie související s energií vydanou na trh je 22,5 kWh/(m2 a): 9/0,4;

— čistá primární energie je 82,5 kWh/(m2 a): 105 – 22.5.

6. VÝPOČET CELKOVÝCH NÁKLADŮ Z HLEDISKA ČISTÉ SOUČASNÉ HODNOTY PRO KAŽDOU REFERENČNÍ BUDOVU

V souladu s přílohou III směrnice 2010/31/EU a přílohou I bodem 4 nařízení vychází rámcová metodika výpočtu optimálních nákladů z metodiky čisté současné hodnoty (celkových nákladů) metodiky.

Výpočet celkových nákladů zahrnuje vstupní investice, součet ročních nákladů za každý rok a konečnou hodnotu, jakož i případné náklady na likvidaci, to vše vztaženo k výchozímu roku. Pro výpočet optimálních makroekonomických nákladů je nutno kategorii celkových nákladů rozšířit o novou kategorii — náklady na emise skleníkových plynů definované jako peněžní hodnota škody na životním prostředí způsobené emisemi CO2 vzniklými v souvislosti se spotřebou energie v budově.

Výsledkem výpočtů celkových nákladů je čistá současná hodnota nákladů vynaložených během stanoveného období výpočtu, přičemž se berou v úvahu zůstatkové hodnoty zařízení s delší dobou životnosti. Odhady nákladů na energii a úrokových sazeb mohou být omezeny na období výpočtu.

Výhodou metody celkových nákladů je, že oproti metodě anuit umožňuje použití jednotného období výpočtu (s tím, že zařízení s delší dobou životnosti se bere v úvahu v podobě jeho zbytkové hodnoty) a že tento výpočet může využít stanovení nákladů za dobu životnosti (LCC), které je také založeno na výpočtech čisté současné hodnoty.

Pojem „celkové náklady“ je převzat z normy EN 15459 a odpovídá tomu, co se v literatuře obecně nazývá „analýza nákladů za dobu životnosti“.

Je třeba poznamenat, že metodika celkových nákladů, jak je stanovena v nařízení, nezahrnuje náklady jiné než náklady na energie (např. náklady na vodu), neboť se řídí oblastí působnosti směrnice 2010/31/EU. Koncepce celkových nákladů není zcela v souladu ani s úplným posuzováním životního cyklu (LCA), které by zohledňovalo všechny dopady na životní prostředí v průběhu životního cyklu včetně tzv. „šedé“ energie. Členské státy mají však možnost rozšířit metodiku na stanovení všech nákladů za dobu životního cyklu a mohly by pro tento účel rovněž zvážit využití norem EN ISO 14040, 14044 a 14025.

6.1 Koncepce optimálních nákladů

V souladu se směrnicí 2010/31/EU jsou členské státy povinny stanovit nákladově optimální úrovně minimálních požadavků na energetickou náročnost. Metodika je určena pro vnitrostátní orgány (nikoli pro investory) a optimální úroveň nákladů není vypočtena pro každý případ, ale pro vypracování všeobecně platných předpisů na vnitrostátní úrovni. Ve skutečnosti bude existovat mnoho nákladově optimálních úrovní pro různé investory v závislosti na jednotlivých budovách a vlastním pohledu investora a očekávání toho, co tvoří přijatelné investiční podmínky. Proto je důležité zdůraznit, že zjištěné nákladově optimální úrovně nemusí být nutně nákladově optimální pro každou jednotlivou budovu / kombinaci investora. Avšak solidním přístupem k určení referenčních budov mohou členské státy zajistit, aby uplatněné požadavky byly vhodným nástrojem pro většinu budov.

I když je třeba mít na zřeteli zvláštní situaci pronajatých budov, například v souvislosti s problémem roztříštěných pobídek nebo situací, kdy je nájemné pevně stanoveno a nemůže být zvýšeno nad určitou mez (např. z důvodů sociální politiky), není vhodné, aby existovaly různé požadavky pro budovy v závislosti na tom, zda se jedná o budovy v pronájmu či nikoli, protože postavení uživatele je nezávislé na budově, která je předmětem výpočtu.

Mohou se však vyskytnout určité skupiny investorů, kteří nebudou moci plně využít výhody plně nákladově optimální investice. Tento problém, často nazývaný „dilema vlastník–nájemce“, bude muset být členskými státy řešen jako součást širší energetické účinnosti a cílů sociální politiky, a ne v rámci metodiky optimálních nákladů. Výpočet však může poskytnout orgánům členských států informace o finančních rozdílech, které existují pro některé skupiny investorů, což může být podkladem pro politická rozhodnutí. Například rozdíl mezi optimálními náklady na makroekonomické úrovni a optimálními náklady na finanční úrovni by mohl poukázat na nezbytné financování a finanční podporu, která může být stále zapotřebí pro uskutečnění investic do energetické účinnosti, které by byly pro investora ekonomicky zajímavé.

Vedle skutečnosti, že existují různé, a možná početné jednotlivé pohledy a investiční očekávání, je zde také otázka rozsahu nákladů a přínosů, které jsou brány v úvahu. Berou se v úvahu pouze okamžité náklady a přínosy investičního rozhodnutí (tj. finanční pohled), nebo se rovněž sledují ostatní nepřímé náklady a přínosy (často nazývané externality), které vznikají na základě investice do zlepšení energetické účinnosti a působí na jiné účastníky trhu, než na investora (makroekonomický pohled)? Oba tyto pohledy mají svá odůvodnění a poskytují odpovědi na různé otázky.

Účelem výpočtu na makroekonomické úrovni je připravit a poskytnout informace o stanovení obecně platných minimálních požadavků na energetickou náročnost a zahrnout širší pohled z hlediska veřejné prospěšnosti, ve kterém jsou investice do energetické účinnosti a související náklady a přínosy posuzovány v porovnání s politickými alternativami a kde jsou zohledněny externality. Tento širší investiční pohled se také poměrně dobře shoduje s primární energií jako „měnou“ energetické náročnosti, zatímco pohled z hlediska čistě soukromé investice může být buď v souladu s primární energií nebo s dodanou energií.

V praxi však nebude možné zaznamenávat všechny společenské přímé a nepřímé výhody, neboť některé jsou nehmotné nebo nekvantifikovatelné nebo nemohou být vyjádřeny v penězích. Nicméně některé externí přínosy a náklady lze kvantifikovat a aplikovat na ně nákladový přístup, což umožňuje jejich zaznamenání.

Na druhé straně bude mikroekonomický pohled představovat omezení pro investora, když by např. přísnější požadavky na energetickou účinnost mohly být žádoucí ze společenského hlediska, avšak nejsou nákladově efektivní pro investora.

Nařízení požaduje, aby členské státy vypočítaly optimální náklady jednou na makroekonomické úrovni (s výjimkou všech použitelných daní (např. DPH) a všech použitelných dotací a pobídek, ale včetně nákladů na snížení emisí) a jednou na finanční úrovni (s ohledem na ceny zaplacené konečným spotřebitelem včetně daní a případných dotací, avšak s výjimkou dodatečných nákladů na snižování emisí skleníkových plynů).

Pokud jde o výpočet optimálních nákladů na makroekonomické úrovni, nařízení vyžaduje zohlednění nákladů na emise skleníkových plynů tak, že se použije součet ročních emisí skleníkových plynů a vynásobí se očekávanými cenami povolenek za tunu emisí skleníkových plynů vyjádřenou v ekvivalentu CO2 vydaných v každém roce, přičemž jako minimální počáteční spodní hranice se použije cena ve výši alespoň 20 EUR za tunu ekvivalentu CO2 do roku 2025, 35 EUR do roku 2030 a 50 EUR po roce 2030 v souladu se současným, Komisí předpokládaným vývojem cen uhlíku v systému EU pro obchodování s emisemi vyjádřených v reálných a konstantních cenách z roku 2008, které budou přizpůsobeny datům výpočtů a zvolené metodice.

Při každém přezkumu výpočtů optimálních nákladů se musí vzít v úvahu aktualizované scénáře. Členské státy mají možnost předpokládat vyšší náklady na snížení emisí než tyto minimální úrovně, jako jsou navrhované ceny 0,03–0,04 EUR za kg uvedené v příloze směrnice 2009/33/ES tabulce 2.

Členské státy mají také možnost rozšířit kategorii nákladů na emise skleníkových plynů ze zachytávání pouze emisí CO2 na širší škálu látek znečišťujících životní prostředí, opět v souladu s přílohou směrnice 2009/33/ES (8) tabulkou 2, jak je uvedeno níže:

Současná hodnota minimálních nákladů na životní prostředí na jednotku emisí, která má být použita při výpočtu nákladů na životní prostředí:

NOx NMHC PM 0,0044 EUR/g 0,001 EUR/g 0,087 EUR/g

Je třeba poznamenat, že do výpočtu z finančního pohledu by obvykle bylo nutno zahrnout režimy podpor (spolu s daněmi a všemi dostupnými subvencemi), aby odrážel skutečnou finanční situaci. Avšak vzhledem k tomu, že se tyto režimy často rychle mění, je rovněž možné, aby členský stát provedl výpočet z pohledu soukromého investora bez dotací.

Kromě toho na finanční úrovni může být výpočet zjednodušen tím, že se ze všech nákladových kategorií výpočtu celkových nákladů úplně vyloučí DPH, pokud v daném členském státě neexistují žádné subvence a podpůrná opatření založená na DPH. Členský stát, který již má zavedena nebo má v úmyslu zavést podpůrná opatření založená na DPH, by měl zahrnout DPH jako prvek do všech kategorií nákladů, aby mohl zahrnout podpůrná opatření do výpočtu.

6.2 Kategorizace nákladů

Podle přílohy I bodu 4 nařízení jsou členské státy povinny používat tyto základní kategorie nákladů: vstupní investiční náklady, proměnné náklady (včetně nákladů na energii a periodických obnovovacích nákladů) a případně náklady na likvidaci. Kromě toho jsou zahrnuty náklady na emise skleníkových plynů pro výpočet na makroekonomické úrovni.

Vzhledem k jejich významu v daném kontextu jsou náklady na energii uvedeny jako samostatná kategorie nákladů, ačkoli jsou obvykle považovány za součást provozních nákladů. Kromě toho obnovovací náklady nejsou považovány za součást nákladů na údržbu (jak je tomu někdy v případě jiných nákladových struktur), ale za samostatnou kategorii nákladů.

Tato kategorizace nákladů pro výpočet nákladově optimálních úrovní na základě minimálních požadavků vychází z normy EN 15459. Mírně se odlišuje od systémů kategorizace nákladů obvykle používaných pro posouzení nákladů životního cyklu (viz norma ISO 15686-5:2008 Budovy a stavební fondy – Plánování doby upotřebitelnosti – část 5 Výpočet nákladů na životní cyklus. Následující vyobrazení shrnuje kategorie nákladů, které mají být použity.

Obrázek 2

Kategorizace nákladů podle rámcové metodiky

Je třeba zdůraznit, že výčet kategorií nákladů uvedených v nařízení je úplný. Pokud jsou však v souvislosti s výpočtem nákladově optimálních úrovní minimálních požadavků považovány za důležité jiné kategorie nákladů (např. náklady na jiné látky znečišťující životní prostředí), mohou být také vzaty v úvahu (podrobnější informace jsou uvedeny v bodě 6.1).

Kromě toho náklady na potřebný kapitál na financování investic do energetické účinnosti nejsou v nařízení zařazeny jako samostatná kategorie. Členské státy je však mohou zahrnout, například do kategorie ročních nákladů, aby se zajistilo, že jsou rovněž diskontované.

Náklady na energii vycházejí ze spotřeby, velikosti budovy, současných sazeb a cenových předpovědí a jsou přímo spojeny s výsledkem výpočtu energetické náročnosti. To znamená, že náklady na energii závisí na charakteristice systému budovy. Většina ostatních nákladových položek, jako jsou investiční náklady, náklady na údržbu, obnovovací náklady apod., je z velké části přiřazena ke konkrétním prvkům budovy. Celkové náklady musí být tudíž vypočteny pomocí dostatečného rozložení budov do samostatných prvků budov tak, aby se ve výsledku výpočtu celkových nákladů zobrazily rozdíly v opatřeních / souborech opatření / variantách.

Provozní náklady a náklady na údržbu, které nesouvisí s palivem, se často odhadují obtížněji než jiné výdaje, protože provozní plány jednotlivých budov se navzájem liší. Existují značné rozdíly, a to dokonce i mezi budovami stejné kategorie. Pro stanovení přiměřených průměrných nákladů na čtvereční metr pro některé kategorie a podkategorie by proto mohlo být nutné shromáždit a vyhodnotit některé údaje.

Pro novou výstavbu, jakož i pro rozsáhlé renovace nařízení stanoví v zásadě přístup na základě úplných nákladů. To znamená, že pro každé posuzované opatření/ soubor opatření / každou posuzovanou variantu, které byly použity u referenční budovy, by měly být vypočítány úplné náklady na výstavbu (nebo rozsáhlou renovaci) a následné využití budovy. Jelikož však účelem výpočtu je srovnání opatření / souborů opatření / variant (a nikoli posouzení celkových nákladů pro investora a uživatele budovy), lze z výpočtu vypustit tyto nákladové položky:

— Náklady související s prvky budov, jež nemají vliv na energetickou náročnost budovy, například: náklady na podlahové krytiny, náklady na malování apod. (jestliže výpočet energetické náročnosti neodhalí v tomto ohledu nějaké rozdíly),

— Náklady, které jsou stejné pro všechna opatření / soubory opatření / varianty posuzované pro určitou referenční budovu (i když příslušné prvky budovy mají nebo by mohly mít vliv na energetickou náročnost budovy). Protože tyto nákladové položky nemají vliv na porovnání opatření / souborů opatření / variant, není je nutno brát v úvahu. Možné příklady: — u nové výstavby: zemní práce a základy, náklady na schodiště, náklady na výtahy apod. – pokud jsou tyto prvky nákladů stejné pro všechna opatření /soubory opatření / varianty, — u rozsáhlých renovací: náklady na lešení, náklady na demolici apod. – opět pod podmínkou, že pro posuzovaná opatření /soubory opatření / varianty nelze předpokládat žádné rozdíly v těchto nákladových položkách.

Je třeba uvést, že nařízení neumožňuje tzv. koncepci výpočtu na základě „dodatečných nákladů“ (9). Pro výpočet optimálních nákladů dle minimálních požadavků na energetickou náročnost není koncepce výpočtu na základě dodatečných nákladů vhodná z těchto důvodů:

— charakteristiky standardní budovy ovlivňují výsledky posouzení optimálních nákladů,

— koncepce výpočtu na základě dodatečných nákladů nemůže plně zohlednit rozsah posuzovaných opatření / souborů opatření / variant: mnohá opatření ke zlepšení energetické účinnost je nutno považovat za nedílnou součást návrhu budovy. To platí zejména pro opatření, která souvisejí s koncepcí „pasivního chlazení“, jako je výběr podílu okenních ploch a umístění okenních ploch podle orientace budovy, aktivace tepelné kapacity, soubor opatření související s nočním chlazením apod. Při uplatnění koncepce výpočtu na základě dodatečných nákladů je obtížné doložit spojitost mezi určitými charakteristikami budovy, např. výběr určitého typu fasády vyžaduje splnění určitých statických podmínek; tepelně aktivní systémy budovy pro vytápění a chlazení vyžadují určitou úroveň čisté energetické poptávky apod. Snaha zohlednit všechny tyto případné vazby při uplatnění koncepce výpočtu na základě dodatečných nákladů by vedla k tomu, že výpočet by byl matoucí a neprůhledný;

— koncepce výpočtu na základě dodatečných nákladů vyžaduje podrobné rozdělení nákladů na náklady na standardní renovace a náklady, které jsou spojené s dalšími opatřeními v oblasti energetické účinnosti. Toto rozdělení je někdy obtížně proveditelné.

6.3 Shromažďování údajů o nákladech

Nařízení stanoví, že údaje o nákladech musí být založeny na trhu (např. získané analýzou trhu) a soudržné, co se týče lokality a času u investičních nákladů, proměnných nákladů, nákladů na energii a případně nákladů na likvidaci. To znamená, že údaje o nákladech musí být získány z jednoho z následujících zdrojů:

— hodnocení posledních stavebních projektů,

— analýzy standardních nabídek stavebních společností (nikoli nutně se vztahujících k prováděným stavebním projektům),

— použití stávajících databází nákladů, které byly odvozeny ze shromážděných údajů založených na trhu.

Je důležité, aby zdroje údajů o nákladech odrážely úroveň členění, která je potřebná k porovnání různých opatření / souborů opatření / variant pro danou referenční budovu. Proto nelze pro účely výpočtů optimálních nákladů použít tzv. referenční databáze „shora dolů“, jako je BKI (10) nebo OSCAR (11), které se běžně používají pro hrubé odhady investičních a provozních nákladů budov, neboť jejich údaje nejsou dostatečně svázané s energetickou náročností budov. Jejich úroveň členění je příliš nízká na to, aby z nich bylo možno odvodit rozdíly v nákladech při uplatnění různých opatření / souborů opatření / variant.

6.4 Diskontní sazba

Diskontní sazba je vyjádřená v reálných hodnotách, tedy s vyloučením inflace.

Diskontní sazbu použitou v makroekonomickém a finančním výpočtu stanoví členský stát po provedení analýzy citlivosti na alespoň dvou sazbách pro každý výpočet. Pro analýzu citlivosti pro makroekonomický výpočet se použije jedna sazba 4 % vyjádřená v reálných hodnotách. To je ve shodě se současným pokyny Komise pro posuzování dopadů z roku 2009, kde jsou navržena 4 % jako společenská diskontní sazba (12).

Vyšší diskontní sazba – obvykle vyšší než 4 %, s vyloučením inflace a případným rozlišením neobytných a obytných budov – bude odrážet čistě obchodní, krátkodobou koncepci k oceňování investic. Nižší sazba – obvykle v rozmezí od 2 % do 4 % s vyloučením inflace – bude lépe odrážet přínosy, které investice do zlepšení energetické účinnosti uživatelům budovy přinesou za celou dobu životnosti investice. Diskontní sazba se bude u jednotlivých členských států lišit, protože do jisté míry odráží nejen politické priority (pro makroekonomický výpočet), ale také různá prostředí financování a hypoteční podmínky.

Aby byla diskontní sazba použitelná, obvykle bude muset být odvozen diskontní faktor, který může být použit ve výpočtu celkových nákladů. Diskontní faktor Rd(i) pro rok i založený na diskontní sazbě r lze vypočítat jako:

kde:

p je počet roků od výchozího období a r je reálná diskontní sazba.

Je třeba poznamenat, že v důsledku principu finančního výpočtu je výše celkových nákladů vyšší, použijí-li se nižší diskontní sazby, vzhledem k tomu, že budoucí náklady (zejména náklady na energii) jsou diskontovány nižší sazbou, což vede k vyšší současné hodnotě celkových nákladů.

6.5 Základní seznam nákladových položek, které mají být vzaty v úvahu pro výpočet vstupních investičních nákladů budov a prvků budov

Níže uvedený seznam nemusí být nutně vyčerpávající ani aktuální a jeho účelem je pouze uvést položky, které mají být vzaty v úvahu:

Pro obvodový plášť budovy Izolace obvodového pláště budovy: — Izolační výrobky — Další výrobky pro použití k izolaci obvodového pláště budovy (mechanické kotvící prvky, lepidla apod.) — Náklady na návrh — Náklady na montáž izolace (včetně parozábran, hydroizolačních fólií, opatření k zajištění vzduchotěsnosti a opatření k omezení účinků tepelných mostů) — Náklady spojené se spotřebou energie u jiných stavebních materiálů, připadají-li v úvahu — Jiná opatření vztahující se k budově s dopadem na tepelné vlastnosti. To může zahrnovat např. vnější stínící zařízení, systémy k regulaci slunečního záření a pasivní systémy, které nejsou zahrnuty jinde. Technické výrobky a systémy jsou popsány například v různých normách v rámci CEN/TC 88 – Tepelně izolační materiály a výrobky a CEN/TC 89 – Tepelné vlastnosti budov a prvků budov. Okna a dveře: — Zasklení a/nebo zlepšení zasklení — Rám — Těsnění a těsnicí materiály — Náklady na montáž Technické systémy, výrobky a prvky budov jsou popsány například v různých normách v rámci CEN/TC 33 – Dveře, okna, okenice, stavební kování a lehké obvodové pláště a CEN/TC 89 (viz výše). Pro systémy budov Vytápění: — Výrobní a zásobníkové zařízení (kotel, zásobníková nádrž, regulace výroby tepla) — Rozvod (oběhové čerpadlo, ventily okruhu, regulace rozvodu) — Sdílení tepla (otopná tělesa, stropní a podlahové vytápění, fan-coily, regulační prvky) — Náklady na návrh — Náklady na montáž Technické systémy jsou popsány například v různých normách v rámci CEN/TC 228 – Tepelné soustavy v budovách a CEN/TC 57 – Kotle pro ústřední vytápění, např. EN 15316-2-1 CEN/TC 247, EN 12098, EN 15500, EN 215, EN 15232 Ohledně referenčních podmínek komfortu by se mělo přihlédnout k normě EN 15251 „Vstupní parametry vnitřního prostředí pro návrh a posouzení energetické náročnosti budov s ohledem na kvalitu vnitřního vzduchu, tepelného prostředí, osvětlení a akustiky“ nebo rovnocenné normě. Příprava teplé vody: — Výroba a skladování (včetně solárních tepelných systémů, kotle, zásobníkové nádrže, regulace výroby tepla) — Rozvod (oběhové čerpadlo, ventily okruhu / směšovací ventily, regulace rozvodu) — Výtoky (výtokové armatury, podlahové vytápění, regulační prvky) — Náklady na návrh — Montáž (včetně izolace systému a potrubí) Technické systémy jsou popsány například v různých normách v rámci CEN/TC 228 – Tepelné soustavy v budovách a CEN/TC 57 – Kotle pro ústřední vytápění a CEN/TC 48 – Domácí plynové ohřívače vody. Větrací systémy: Pokud jde o investice, musí být posouzeny náklady na mechanické větrací systémy. Možnosti přirozeného větrání jsou zahrnuty v definici referenčních budov. Investiční náklady by měly zahrnovat: — Výrobu a zpětné využití tepla (výměník tepla, předehřívací jednotku, rekuperační jednotku, řízení výroby tepla) — Distribuce (ventilátory, oběhová čerpadla, ventily, filtry, řízení distribuce) — Sdílení tepla (vzduchovody, výstupy, regulace sdílení tepla) — Náklady na návrh — Náklady na montáž Technické systémy jsou popsány například v různých normách v rámci CEN/TC 156 - Větrání budov. Ohledně referenčních podmínek komfortu a požadavků na větrání by se mělo přihlédnout k normě EN 15251 nebo rovnocenné normě. Chlazení: Vzhledem k tomu, že musí být zajištěna příjemná vnitřní teplota, je třeba, v závislosti na konkrétních klimatických podmínkách, zvážit opatření pro pasivní nebo aktivní chlazení nebo jejich kombinaci (zajišťující zbývající potřebu chlazení). Do této kategorie patří náklady na aktivní chladicí systémy. Opatření na pasivní chlazení jsou buď dána výběrem referenčních budov (například hmotností budovy) nebo zahrnuta v kategorii „tepelná izolace“ (např. izolace střech ke snížení potřeby chlazení) nebo v kategorii „Jiná opatření vztahující se k budovám s dopadem na tepelné vlastnosti“ (např. vnější stínění). Investiční náklady na systémy aktivního chlazení zahrnují: — Výrobní a zásobníkové zařízení (generátor, tepelné čerpadlo, zásobníková nádrž, regulace výroby tepla) — Rozvod (oběhové čerpadlo, ventily okruhu, regulace rozvodu) — Sdílení chladu (strop/podlaha//nosníky, fan-coily, regulace sdílení chladu) — Náklady na návrh — Montáž Technické systémy jsou popsány například v různých normách v rámci CEN/TC 113 – Tepelná čerpadla a klimatizační jednotky. Ohledně referenčních podmínek komfortu by se mělo přihlédnout k normě EN 15251. Osvětlení: Pokud jde o investice, je nutno posoudit aktivní systémy umělého osvětlení nebo řešení ke zvýšení využití denního světla. Opatření, která se týkají návrhu a geometrie obvodového pláště budovy (velikost a umístění oken), jsou dána volbou referenčních budov. Investiční náklady by měly zahrnovat: — Typ zdrojů světla a svítidel — Související řídící systémy — Lepší využití denního světla — Montáž Ohledně referenčních podmínek komfortu a úrovně požadavků by se mělo přihlédnout k normě EN 12464 „Světlo a osvětlení - Osvětlení pracovních prostorů - Část 1: Vnitřní pracovní prostory“. Energetické požadavky na osvětlovací systémy jsou popsány v normě EN 15193. Automatizace a řízení budov: Investiční náklady by měly zahrnovat: — Systémy pro správu budov, které zavádějí funkce dohledu (v rámci konkrétního systému existuje samostatný systém řízení) — Technické poznatky, ústřední ovladač — Regulace (výroba, rozvod, sdílení, oběhová čerpadla) — Ovládače (výroba, distribuce, zářiče) — Komunikace (vodiče, vysílače) — Náklady na návrh — Náklady na montáž a programování Technické systémy jsou popsány například v různých normách v rámci CEN/TC 247 – Automatizace, řízení a správa budov Napojení na dodávky energie (síť nebo sklad) Investiční náklady by měly zahrnovat: — náklady na první připojení k energetické síti (např. dálkovému zásobování teplem, fotovoltaickému systému) — skladovací nádrže paliv určených ke spalování — nezbytná související zařízení Místní systémy dodávky energie využívající energii z obnovitelných zdrojů: Investiční náklady by měly zahrnovat: — výrobu — distribuci — ovládací zařízení — montáž

6.6 Výpočet periodických obnovovacích nákladů

Vedle vstupních investičních nákladů a proměnných nákladů jsou periodické obnovovací náklady třetí rozhodující nákladovou položkou. Vzhledem k tomu, že menší opravy a spotřební materiál jsou obvykle zahrnuty do nákladů na údržbu, periodické obnovovací náklady se týkají nutného nahrazení celého prvku budovy v důsledku stárnutí, a jsou proto považovány za samostatnou kategorii nákladů.

Stanovení vhodného okamžiku periodické obnovy závisí na životnosti prvku budovy. Na konci uvedené životnost musí být nahrazení uvedeno ve výpočtu celkových nákladů.

Je na členských státech, aby určily odhadovanou ekonomickou životnost prvků budovy, jakož i celé budovy, ale mohou používat pokyny uvedené v normě EN 15459 (pro energetické soustavy v budovách) a jiné normy. V každém případě musí být životnost prvků budovy použitá pro výpočet věrohodná. Obecně budou obnovovací náklady stejné jako vstupní investiční náklady (v reálných hodnotách!). Pokud se však v příštích 10 až 15 letech dá očekávat zásadní vývoj cen, nařízení umožňuje a také podporuje přizpůsobení úrovně obnovovacích nákladů s přihlédnutím k očekávanému vývoji cen v souvislosti se zdokonalováním technologií.

6.7 Výpočtové období ve srovnání s odhadovaným životním cyklem

Použití výpočtového období jako součásti koncepce čisté současné hodnoty nebrání členským státům ve volbě odhadovaných ekonomických životních cyklů budov a prvků budov. Odhadovaný životní cyklus může být buď delší, nebo kratší než je výpočtové období.

Jestliže by referenční kategorie budovy pro stávající budovy měla být stanovena tak, že by zbývající životní cyklus referenční budovy byl kratší než výpočtové období, maximálním zbývajícím životním cyklem by se v tomto případě mohlo stát výpočtové období.

Ve skutečnosti má technická životnost prvků budovy na výpočtové období jen omezený vliv. Výpočtové období je spíše určováno tzv. cyklem obnovy budovy, což je období, po němž budova prochází rozsáhlou renovací včetně zlepšení stavu budovy jako celku a přizpůsobení změněným požadavkům uživatelů (na rozdíl od prostého nahrazení). Důvody pro rozsáhlou renovaci jsou obvykle rozmanité a stárnutí důležitých prvků budovy (např. fasády) je pouze jedním z nich. Cykly obnovy se značně liší podle typů budov (proto jsou v aktu v přenesené pravomoci pro obytné/veřejné a neobytné/obchodní budovy stanovena různá výpočtová období) a v jednotlivých členských státech, ale téměř nikdy nejsou kratší než 20 let.

Obrázek 3 ukazuje postup u prvku budovy, který má delší životnost než je výpočtové období (např. fasády nebo nosné konstrukce budovy). Při předpokládané životnosti 40 let a použití lineárního odpisování představuje zbytková hodnota po 30 letech (na konci výpočtového období) 25 % vstupních investičních nákladů. Tato hodnota musí být diskontována k začátku výpočtového období.

Obrázek 3

Výpočet zůstatkové hodnoty prvku budovy, který má delší dobu životnosti, než je výpočtová doba

Na obrázku 4 je znázorněno, jak má být vypočtena zbytková hodnota prvku budovy, který má kratší životnost než je výpočtové období (např. kotle pro vytápění). Při předpokládané životnosti 20 let musí být prvek po tomto období nahrazen. Jakmile byl prvek obnoven, začíná nové odpisové období. V tomto případě je po 30 letech (na konci výpočtového období) zbytková hodnota prvku 50 % obnovovacích nákladů. Tato hodnota musí být opět diskontována k začátku výpočtového období.

Obrázek 4

Výpočet zůstatkové hodnoty prvku budovy, který má kratší dobu životnosti, než je výpočtová doba

6.8 Výchozí rok pro výpočet

Nařízení vyžaduje, aby členské státy používaly jako výchozí bod pro výpočet rok, v němž se výpočet provádí. Hlavním účelem tohoto požadavku je zajistit, aby při zjištění optimálních nákladů při různých opatřeních / souborech opatření / variantách byly získány současné cenové a nákladové úrovně (pokud jsou takové údaje již k dispozici). Členské státy však mohou vztáhnout výpočet k výchozímu roku (roku výpočtu, např. 2012 pro první výpočet), ale jako referenční údaje pro minimální požadavek na energetickou náročnost použít ty požadavky, které jsou již stanoveny a předpokládány pro blízkou budoucnost, např. ty, které by začaly platit v roce 2013.

6.9 Výpočet zbytkové hodnoty

Nařízení vyžaduje zahrnutí zbytkové hodnoty do výpočtu celkových nákladů. Zbytková hodnota budovy na konci výpočtového období je součtem zbytkových hodnot všech prvků budovy. Zbytková hodnota určitého prvku budovy závisí na vstupních investičních nákladech, odpisovém období (které odpovídá životnosti tohoto prvku budovy) a případně veškerých nákladech na odstranění prvku budovy.

6.10 Vývoj nákladů v průběhu času

S výjimkou nákladů na energii a obnovovacích nákladů nařízení nezahrnuje žádné jiné zvýšení nebo snížení nákladů v reálných hodnotách. To znamená, že pro ostatní nákladové kategorie (tj. provozní náklady a náklady na údržbu) se předpokládá, že se cenový vývoj rovná celkové míře inflace.

Zkušenosti ukazují, že ceny nových technologií mohou rychle poklesnout, když jsou na trhu úspěšné, jako tomu bylo v případě nových a účinnějších kotlů nebo dvojitého zasklení. Vzhledem k tomu, že většina investic se realizuje pouze v roce 1, budoucí poklesy cen technologií nebudou mít na výpočty nákladů velký vliv. Bude nicméně velmi důležité, aby uvedené poklesy cen byly zohledněny při přezkoumání a aktualizaci vstupních údajů pro další výpočet. Členské státy mohou rovněž do svého výpočtu zahrnout činitel pro inovaci nebo úpravu, který zajistí, že bude zohledněn dynamický vývoj nákladů v čase.

Pokud jde o vývoj nákladů energonositelů a nákladů na snížení emisí v průběhu času, příloha II nařízení poskytuje informace, které mohou členské státy použít pro své výpočty, i když mohou použít i jiné odhady. Na základě tohoto a jiných informačních zdrojů musí členské státy vypracovat vlastní scénáře vývoje nákladů v čase. Vývoj nákladů na energii by měl být předpokládán pro všechny energonositele používané ve významné míře v členském státě a může zahrnovat například bioenergii ve všech podobách, LPG, dálkové zásobování teplem a chlazení.

Je třeba poznamenat, že scénáře pro různé zdroje paliv musí mít věrohodné korelace. Rovněž trendy vývoje cen elektřiny v členském státě by měly být věrohodně v korelaci s celkovým trendy, tj. s trendy hlavních základních paliv používaných na vnitrostátní úrovni pro výrobu elektřiny. Vývoj cen by se mohl rovněž případně předpokládat pro sazby při špičkovém zatížení.

6.11 Výpočet obnovovacích nákladů

U obnovovacích nákladů existuje možnost upravit vstupní investiční náklady (které slouží jako základ pro stanovení obnovovacích nákladů) pro vybrané prvky budovy, pokud se v nadcházejících letech očekává zásadní technologický vývoj.

6.12 Výpočet nákladů na energii

Náklady na energii musí odrážet jak náklady na potřebnou kapacitu, tak na potřebnou energii. Kromě toho, je-li to možné, by náklady na energii měly být založeny na váženém průměru sazeb při základním (variabilní náklady) a špičkovém zatížení (obvykle fixní náklady) placených konečnými spotřebiteli, včetně všech nákladů, daní a ziskových rozpětí dodavatele. Je třeba vzít v úvahu všechna využití energie, na něž se vztahuje příloha I směrnice 2010/31/EU.

6.13 Zacházení s daněmi, subvencemi a výkupními cenami ve výpočtu nákladů

Začlenění všech použitelných daní (DPH a jiných), režimů podpor a pobídek je nezbytné pro výpočet optimálních nákladů na finanční úrovni, zatímco pro výpočet na makroekonomické úrovni se s nimi neuvažuje. To platí zejména, ne však výhradně pro:

— zdanění energie a/nebo CO2 energonositelů,

— investiční subvence na (nebo v závislosti na) použití energeticky účinných technologií a energie z obnovitelných zdrojů,

— regulované minimální výkupní ceny za energii vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie.

Zatímco nařízení zavazuje členské státy, aby do výpočtu nákladů na finanční úrovni zahrnuly daně, které platí zákazníci, umožňuje členským státům vyloučit subvence a pobídky, neboť ty se mohou měnit velmi rychle. Proto příslušné pobídky a subvence nemohou být zohledněny za celé období, po které by měl výpočet optimálních nákladů sloužit jako vnitrostátní reference. Kromě toho také nebude možné provádět přezkum referenčních hodnot pokaždé, když dojde ke změně subvencí nebo pobídek. Aby se zamezilo zachovávání režimu dotací, který je v současné době v platnosti, mohl by členský stát považovat za užitečné provést rovněž výpočet skutečných soukromých nákladů bez subvencí a zjistit rozdíl a tak řídit budoucí subvenční politiku.

Když členské státy vypustí subvence z výpočtu na finanční úrovni, měly by zajistit, aby byly vyňaty nejen subvence a režimy podpor pro technologie, ale i případné existující subvence na ceny energie.

6.14 Zahrnutí příjmů z výroby energie

Pokud si členský stát přeje „případně“ zahrnout do výpočtu příjmy z vyprodukované obnovitelné energie (podle přílohy III směrnice 2010/31/EU), měl by se snažit zahrnout všechny dostupné subvence a režimy podpor (jak pro elektřinu, tak pro tepelnou energii, a rovněž pro energii z obnovitelných zdrojů a energetickou účinnost). Pokud by například v rovnici byla uvažována pouze výkupní cena za vyrobenou elektřinu, jiné subvence a režimy podpor a technologie, které je využívají, by byly znevýhodněny a z výsledků by nutně vyplynula výhoda pro subvence, které byly zahrnuty. Zejména by se mělo zabránit zvýhodňování výroby elektřiny na úkor snížené poptávky po vytápění a chlazení.

Příjmy z vyrobené energie by mohly být odečteny od kategorie ročních nákladů. Možnost zahrnout příjmy z vyrobené energie by přirozeně vedla k zahrnutí všech ostatních daní, poplatků a subvencí, aby se doplnil finanční výhled, pro který je tato možnost nejvhodnější.

6.15 Výpočet nákladů na likvidaci

Zahrnutí nákladů na likvidaci do výpočtu celkových nákladů není podle nařízení povinné. Členské státy mohou náklady na likvidaci zahrnout, pokud se domnívají, že jsou důležité a pokud jsou schopny provést věrohodné odhady jejich výše. Náklady na likvidaci musí být diskontovány zpět na konec výpočtového období. Ve výpočtu celkových nákladů existují v zásadě dvě místa, kde lze náklady na likvidaci zohlednit:

— Za prvé a nejčastěji, prostřednictvím nákladů budovy na konci její životnosti, tj. nákladů na demolici a na likvidaci materiálu, včetně nákladů na vyřazení z provozu (přesnější definice nákladových položek na konci životnosti jsou uvedeny v normě ISO 15686). Vliv nákladů na konci životnosti závisí na dvou faktorech: absolutní částce nákladů a – co je ještě důležitější – okamžiku, kdy se předpokládá, že se vyskytnou. V této souvislosti je nutné uvést, že náklady na konci životnosti se nevynakládají na konci výpočtového období, ale na konci životnosti budovy. Proto je potřebný odhad doby životnosti budovy jako celku (a ne jednotlivého prvku budovy). Ta může záviset na druhu konstrukce na jedné straně (např. prefabrikovaný dům v porovnání s pevnou konstrukcí) a na straně druhé na způsobu využití (např. komerční nemovitosti mají obvykle kratší životnost než obytné budovy). Členské státy mohou životnosti budov zvolit, ale tyto životnosti by měly být věrohodné při porovnávání různých kategorií budov.

— Za druhé, náklady na likvidaci mohou být zavedeny v souvislosti s obnovovacími náklady, vzhledem k tomu, že demontáž nebo demolice starého prvku budovy obnáší určité náklady. Tyto náklady se obvykle při stanovení obnovovacích nákladů na stejné úrovni jako vstupní investice nezahrnují (žádný cenový nárůst nebo pokles v reálných hodnotách). Proto může být přidání některých dodatečných nákladů na likvidaci souvisejících s obnovovacími činnostmi zahrnuto do výpočtu celkových nákladů.

Hlavním problémem při zohlednění nákladů na likvidaci je získání spolehlivých a na trhu založených údajů o nákladech. Náklady na likvidaci ve stavebnictví se zohledňují pouze prostřednictvím přibližného odhadu na základě objemu budovy, s rozlišením (v některých případech) podle typu konstrukce.

7. ODVOZENÍ NÁKLADOVĚ OPTIMÁLNÍ ÚROVNĚ ENERGETICKÉ NÁROČNOSTI PRO KAŽDOU REFERENČNÍ BUDOVU

7.1 Zjištění nákladově optimálního rozsahu

Na základě výpočtů spotřeby primární energie (krok 3) a celkových nákladů (krok 4) spojených s různými opatřeními / soubory opatření / variantami (krok 2) posuzovanými pro definované referenční budovy (krok 1) lze pro jednotlivé referenční budovy nakreslit grafy, které popisují spotřebu primární energie (osa x: kWh primární energie / m2 užitkové podlahové plochy a rok)) a celkové náklady (osa y: EUR/m2 užitkové podlahové plochy) pro různá řešení. Z řady posouzených opatření / souborů opatření / variant lze vypracovat specifickou křivku nákladů (= spodní hranice oblasti vyznačená body údajů jednotlivých variant).

Obrázek 5

Různé varianty v grafu a umístění rozmezí optimálních nákladů (13)

Kombinace souborů opatření s nejnižšími náklady odpovídá nejnižšímu bodu křivky (soubor opatření „3“ na výše uvedeném obrázku). Jeho poloha na ose x automaticky udává nákladově optimální úroveň minimálních požadavků na energetickou náročnost. Jak je uvedeno v příloze I bodě 6 odstavci 2 nařízení, jestliže soubory opatření mají stejné nebo velmi podobné náklady, soubor s nižší spotřebou primární energie (= levá hranice rozmezí optimálních nákladů) by měl pokud možno být vodítkem k definování nákladově optimální úrovně.

U prvků budov se nákladově optimální úrovně posuzují stanovením všech parametrů (možnost 1: vychází se z varianty, která byla určena jako nákladově optimální; možnost 2: vychází se z různých variant a použije se průměr výsledných hodnot) a změnami energetické náročnosti konkrétního prvku budovy. Poté mohou být vypracovány grafy s cílem ukázat energetickou náročnost (osa x, např. ve W/(m2K) pro prvky budovy, jako je střecha budovy) a celkové náklady (osa y, v EUR/m2 užitné podlahové plochy). Z vlastností prvku budovy s nejnižšími náklady bude odvozena nákladově optimální úroveň. Pokud mají různé vlastnosti prvků budovy stejné nebo velmi podobné náklady, vlastnost prvku budovy s nižší spotřebou primární energie (= levá hranice rozmezí optimálních nákladů) by měla být vodítkem k definování nákladově optimální úrovně. (je třeba vzít v úvahu skutečnost, že vzniknou vyšší vstupní investice).

Je třeba uvést, že minimální požadavky na energetickou účinnost kotlů a jiných instalovaných zařízení a vybavení se stanovují podle rámcové směrnice o ekodesignu (14).

7.2 Srovnání se současnými požadavky na úrovni členských států

Současné požadavky na úrovni členských států musí být porovnávány s vypočtenou nákladově optimální úrovní. Stávající předpisy je proto třeba uplatňovat na referenční budovu, což vede k výpočtu spotřeby primární energie pro budovu podle pravidel stanovených v kroku 3.

Ve druhém kroku se vypočte rozdíl mezi současnou úrovní a zjištěnou nákladově optimální úrovní podle rovnice uvedené v rámečku.

Určení rozdílu:

Rozdíl v % (úroveň referenční budovy) = (nákladově optimální úroveň [kWh/m2a] – současné minimální požadavky na energetickou náročnost [kWh/m2a]) / nákladově optimální úroveň [kWh/m2a]) x 100 %

Pro prvky budovy se rozdíl vypočte podle této rovnice:

Rozdíl v % (pro prvky budovy) = (nákladově optimální úroveň [jednotka ukazatele energetické náročnosti (15)] – současné minimální požadavky na energetickou náročnost [jednotka ukazatele energetické náročnosti]) / nákladově optimální úroveň [jednotka ukazatele energetické náročnosti]) x 100 %

Rozdíl mezi vypočtenými nákladově optimálními úrovněmi minimálních požadavků na energetickou náročnost a platnými úrovněmi by měl být vypočten jako rozdíl mezi průměrem všech platných minimálních požadavků na energetickou náročnost a průměrem všech vypočtených nákladově optimálních úrovní vyplývajících z variant uplatněných na všechny srovnatelné použité referenční budovy a typy budov. Je na členském státu, aby zavedl váhový faktor představující relativní význam jedné referenční budovy (a její požadavek) v nějakém členském státě ve srovnání s jinou. Tento přístup by však měl být ve zprávách pro Komisi transparentně popsán.

V souladu se 14. bodem odůvodnění směrnice 2010/31/EU existuje mezi výsledky výpočtu optimálních nákladů a minimálními požadavky v současnosti platnými v členském státě značná nesrovnalost, jsou-li minimální požadavky o15 % nižší než optimální náklady.

8. ANALÝZA CITLIVOSTI

Analýza citlivosti je standardní postup při hodnocení ex ante v případě, že výsledky závisí na předpokladech o klíčových parametrech, jejichž budoucí vývoj může mít významný vliv na konečný výsledek.

Nařízení proto vyžaduje, aby členské státy provedly určité analýzy citlivosti. Nařízení ukládá členským státům povinnost provádět alespoň analýzu citlivosti u scénářů pro různé ceny pro všechny důležité energonositele ve vnitrostátním kontextu plus v každém případě nejméně dvou scénářů pro diskontní sazby, které mají být použity pro makroekonomický a finanční výpočet optimálních nákladů.

Pro analýzu citlivosti ohledně diskontní sazby pro makroekonomický výpočet se jedna z diskontních sazeb stanoví na 3 % vyjádřená v reálných hodnotách (16). Členské státy musí po provedení posouzení citlivosti určit nejvhodnější diskontní sazbu pro každý výpočet. To je tu, která má být použita pro výpočet optimálních nákladů.

Členské státy se vybízejí k tomu, aby takovou analýzu prováděly rovněž na jiných vstupních faktorech, jako jsou předpokládané trendy v budoucích investičních nákladech na technologie budov a prvky budov nebo na jakýkoli jiný vstupní faktor, který by mohl mít významný vliv na výsledek (např. faktory primární energie apod.).

Ačkoli je pravda, že budoucí vývoj cen nebude mít dopad na vstupní investiční náklady, které vzniknou na začátku výpočtového období, posouzení vlivu, jakým by přijetí technologií na trhu mohlo ovlivnit jejich cenovou úroveň, je pro tvůrce politik velmi užitečná informace. V každém případě je takový vývoj cen technologií klíčovou informací pro přezkum výpočtů optimálních nákladů.

Kromě provedení analýzy citlivosti pro tyto dva klíčové parametry mohou členské státy provádět další analýzy citlivosti, zejména u hlavních nákladových položek zjištěných ve výpočtu, jako například vstupních investičních nákladů na významné stavební prvky nebo nákladů souvisejících s údržbou a obnovou energetických systémů v budovách.

9. ODHADOVANÝ DLOUHODOBÝ VÝVOJ CEN ENERGIÍ

Vývojové trendy cen energií v příloze II nařízení poskytují informace o odhadovaném dlouhodobém vývoji cen ropy, zemního plynu a uhlí, jakož i elektřiny. Členské státy musí vzít při určování nákladů na energonositele tyto informace v úvahu pro účely výpočtů optimálních nákladů.

Informace uvedené v příloze II nařízení jsou převzaty ze scénářů energetických trendů zpracovaných pomocí modelu PRIMES (systému modelování, který simuluje řešení tržní rovnováhy pro nabídku a poptávku v oblasti energie v EU 27 a jejích členských státech). Evropská komise zveřejňuje pololetní aktualizace těchto trendů. Nejnovější verzi lze nalézt na této internetové stránce: http://ec.europa.eu/energy/observatory/trends_2030/index_en.htm.

Z nejnovější aktualizace (17) vyplývá 2,8 % roční nárůst cen plynu, 2,8 % roční nárůst cen ropy a 2 % roční nárůst cen uhlí. Tyto trendy je do doby než budou k dispozici dlouhodobé prognózy, možné extrapolovat za rok 2030.

Ve srovnání s předchozími odhady tyto výhledy vycházejí z relativně vysokých cen ropy a jsou podobné referenčním výhledům z jiných zdrojů. Základní cenové předpoklady pro EU27 jsou výsledkem světového energetického modelování (pomocí stochastického světového energetického modelu PROMETHEUS), které odvozuje vývoj cen pro ropu, zemní plyn a uhlí na základě konvenčních znalostí o vývoji světového energetického systému.

Předpokládá se, že v období prognózy mezinárodní ceny paliv porostou a ceny ropy v roce 2020 dosáhnou výše 88 USD/barel v cenách roku 2008 (73 EUR/barel v cenách roku 2008) a 106 USD/barel v cenách roku 2008 (91 EUR/barel v cenách roku 2008) v roce 2030. U cen plynu se předpokládá podobný vývoj jako u cen ropy, přičemž v roce 2020 dosáhnou 62 USD/boe (barel ropného ekvivalentu) v cenách roku 2008 (51 EUR/boe v cenách roku 2008) a 77 USD/boe v cenách roku 2008 (66 EUR/boe v cenách roku 2008) v roce 2030, zatímco ceny uhlí se během období hospodářského oživení zvýší a v roce 2020 dosáhnou částky téměř 26 USD/boe v cenách roku 2008 (21 EUR/boe v cenách roku 2008), ale potom se v roce 2030 ustálí na 29 USD/boe v cenách roku 2008 (25 EUR/boe v cenách roku 2008).

Pokud se jedná o elektřinu, předpokládané změny v energetice v EU27 budou mít významný dopad na náklady na energii a ceny elektřiny. Předpokládá se, že celkové kumulativní investiční výdaje na výrobu elektřiny v období 2006–2030 dosáhnou 1,1 bilionu EUR v cenách roku 2008, přičemž ceny elektřiny se podstatně zvýší, a to jak ve vztahu k současné úrovni, tak ve srovnání s úrovní výchozího roku 2007. K růstu cen elektřiny dojde zejména z důvodu aukčních plateb, zvýšení cen paliv a vyšších kapitálových nákladů (na obnovitelnou energii a zachycování a ukládání CO2).

Průměrná cena elektřiny bez aukčních plateb se v roce 2020 zvýší na 108,4 EUR/MWh a v roce 2030 na 112,1 EUR/MWh (v reálných číslech, tj. v cenách roku 2005), což představuje trvalý vzestup ve srovnání se současnými hodnotami v důsledku vyšších kapitálových nákladů a nákladů na provoz a údržbu, vyšších nákladů na paliva a variabilních nákladů. Aukční platby tvoří 9,4 % průměrné ceny elektřiny před zdaněním.

Tabulka

Odhad dlouhodobého vývoje cen elektřiny po zdanění v EUR/MWh (výchozí rok 2009)

2000 2005 2010 2015 2020 2025 2030 Průměr 96 104 110 127 140 146 144 Průmysl 59 71 77 92 101 104 98 Služby 123 124 124 139 152 159 159 Domácnosti 127 133 144 164 180 191 192

U obytných budov se doporučuje používat prognózy cen pro domácnosti, zatímco u neobytných budov může být vhodnější použít komerční ceny.

Členské státy mohou rovněž dospět k předpokládaným cenám energie pro výpočtové období ze současných úrovní nákladů, například z údajů EUROSTATU. Údaje EUROSTATU rozlišují mezi cenami pro domácí a průmyslové využití v závislosti na dodaném objemu. V souladu s tím je nutno použít různé cenové úrovně pro referenční budovy popsané v kapitole 3.

S tímto předpokládaným vývojem lze spojit údaje pro jiné energonositele (např. ceny zemního plynu jsou vázány na ceny ropy) nebo je lze odvodit z jiných vnitrostátních nebo mezinárodních prognóz. Jelikož ceny mnoha energonositelů podléhají silnému vnitrostátnímu, regionálnímu nebo dokonce místnímu vlivu (např. biomasa, dálkové zásobování teplem nebo geotermální energie), měly by tyto odhady brát v úvahu očekávaný dlouhodobý politický, jakož i hospodářský vývoj. Například u dálkového zásobování teplem by měly být zohledněny možné účinky vyplývající z nezbytných změn infrastruktury (velikosti systémů dálkového zásobování teplem, energie dodané na metr sítě apod.).

Topný olej:

Topný olej je hořlavá kapalina o nízké viskozitě používaná v pecích a kotlích budov. Protože se jedná o destilační produkt získaný ze surové ropy, jeho cena je úzce propojena s cenou surové ropy. Ceny topného oleje kromě toho ovlivňují jiné faktory, např. nabídka a poptávka, sezonní vlivy, směnný kurz eura vůči dolaru a náklady na logistiku.

Účinnost výroby elektřiny závisí na druzích použitých primárních paliv a konkrétním použitém zařízení. Tyto charakteristiky jsou pro konkrétní elektrárny jedinečné a v jednotlivých členských státech se liší. Například některé země mají vyšší podíl vodní energie, zatímco jiné spotřebovávají větší množství uhlí nebo využívají značné množství jaderné energie. Členské státy budou muset přijmout konverzní faktory pro přepočet elektřiny používané v jejich referenčních budovách na primární energii.

(1) Úř. věst. L 153, 18.6.2010, s. 13.

(2) Úř. věst. L 81, 21.3.2012, s. 18.

(3) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/32/ES o energetické účinnosti u konečného uživatele a o energetických službách a o zrušení směrnice Rady 93/76/EHS ze dne 5. dubna 2006 (Úř. věst. L 114, 27.4.2006, s. 64).

(4) V projektu ASIEPI je definována pouze geometrie budov, což by nebylo dostačující pro účely výpočtu.

(5) Tloušťka izolace se obvykle mění po krocích a postupně. Obvykle existuje maximální tloušťka použitelná na stavební prvek. Mělo by se přihlédnout k odpovídající úrovni hodnoty U požadované a doporučené ve vnitrostátních právních předpisech / vnitrostátních technických normách. Izolace může být provedena uvnitř nebo zvnějšku nebo na obou stranách na různých místech stěn (pozornost by měla být věnována riziku kondenzace uvnitř konstrukce nebo na povrchu).

(6) Upozornění: Komise dá v brzké době k dispozici metodiku týkající se započtení energie z tepelných čerpadel podle rámcové směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES (Úř. věst. L 140, 5.6.2009, s. 16).

(7) Komise předložila návrh revidované směrnice o energetických službách dne 22. června 2011 (KOM(2011) 370 v konečném znění. Přepočítávací koeficienty jsou uvedeny v příloze IV návrhu.

(8) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/33/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře čistých a energeticky účinných silničních vozidel (Úř. věst. L 120, 15.5.2009, s. 5).

(9) Koncepce výpočtu na základě dodatečných nákladů vychází ze standardní budovy (např. budovy, která je v souladu se současnými minimálními požadavky), k níž jsou přidána další opatření (např. lepší izolace, stínění, systém větrání s regenerací tepla apod.). Srovnání nákladů vychází z dodatečných investičních nákladů a rozdílů v proměnných nákladech.

(10) Baukosteninformationszentrum Deutscher Architekten (BKI) (Informační středisko o stavebních nákladech německých architektů): Statistische Kostenkennwerte für Gebäude (Statistické údaje o nákladech na budovy), 2010, www.baukosten.de.

(11) Jones Lang LaSalle: Büronebenkostenanalyse (analýza vedlejších nákladů na kanceláře) OSCAR 2008, Berlin, 2009. Lze objednat na adrese: www.joneslanglasalle.de.

(12) http://ec.europa.eu/governance/impact/commission_guidelines/docs/ia_guidelines_annexes_en.pdf. Vydání indexů cen energie a diskontních faktorů pro provádění nákladové analýzy životního cyklu Federálního programu pro řízení energie ministerstva energetiky USA z roku 2010, které navrhuje 3 %. http://www1.eere.energy.gov/femp/pdfs/ashb10.pdf.

(13)

Zdroj: Boermans, Bettgenhäuser a kol.., 2011: Cost-optimal building performance requirements - Calculation methodology for reporting on national energy performance requirements on the basis of cost optimality within the framework of the EPBD, ECEEE. (Požadavky na nákladově optimální náročnost budov – metodika výpočtu pro podávání zpráv o vnitrostátních požadavcích na energetickou náročnost na základě optimálních nákladů v rámci směrnice o energetické náročnosti budov, Evropská rada pro energeticky účinné hospodářství).

(14) Směrnice Evropského Parlamentu a Rady 2009/125/ES ze dne 21. října 2009 o stanovení rámce pro určení požadavků na ekodesign výrobků spojených se spotřebou energie (Úř. věst. L 285, 31.10.2009, s. 10).

(15) Např. hodnota U střechy [W/m2K].

(16) Tato sazba se používá v pokynech Komise pro posuzování dopadů z roku 2009 a do značné míry odpovídá průměrnému reálnému výnosu z dlouhodobého veřejného zadlužení v EU během období od počátku 80. let 20. století.

(17)

Zdroj: Energetické trendy EU do roku 2030; aktualizace 2009. Evropská unie, 2010. Viz: http://ec.europa.eu/energy/observatory/trends_2030/doc/trends_to_2030_update_2009.pdf.

(18) Viz http://heating-oil.blogs-uk.co.uk/