EVROPSKÁ KOMISE V Bruselu dne 30.6.2016 COM(2016) 411 final 2016/0190(CNS) Návrh NAŘÍZENÍ RADY o příslušnosti, a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o mezinárodních únosech dětí {SWD(2016) 207 final}

{SWD(2016) 208 final}



DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1.SOUVISLOSTI NÁVRHU •Důvody a cíle návrhu Tento návrh je přepracováním nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (dále jen „nařízení Brusel IIa“). Nařízení Brusel IIa je jádrem soudní spolupráce v rodinných záležitostech v Evropské unii. Obsahuje jednotná pravidla příslušnosti pro rozvod, rozluku a prohlášení manželství za neplatné, jakož i pro spory týkající rodičovské zodpovědnosti s mezinárodním prvkem. Usnadňuje volný pohyb rozhodnutí, úředních listin a dohod v Unii tím, že obsahuje ustanovení pro jejich uznávání a výkon v ostatních členských státech. Je použitelné od 1. března 2005 ve všech členských státech s výjimkou Dánska. Deset let od začátku použitelnosti nařízení Komise posoudila, jak funguje v praxi, a dospěla k názoru, že je nezbytné jej upravit, což popsala ve zprávě o provádění přijaté v dubnu 2014. Jedná se o iniciativu v rámci Programu pro účelnost a účinnost právních předpisů (REFIT). Evropský soudní dvůr navíc dosud vynesl 24 rozhodnutí týkajících se výkladu nařízení, k nimž se přihlíželo. Cílem přepracování je dále rozvíjet Evropský prostor spravedlnosti a základních práv založený na vzájemné důvěře díky odstranění zbývajících překážek volnému pohybu soudních rozhodnutí v souladu se zásadou vzájemného uznávání a lépe chránit nejlepší zájem dítěte zjednodušením postupů a zvýšením jejich účinnosti. V politických pokynech Junckerovy Komise se zdůrazňuje, že soudní spolupráci mezi členskými státy EU je třeba postupně zlepšovat s přihlédnutím realitě stále mobilnějších občanů EU, vstupují do manželství a mají děti. Toho má být dosaženo budováním vazeb mezi různými systémy soudnictví a vzájemným uznáváním rozhodnutí, tak aby občané mohli všude v Unii snáze uplatňovat svá práva. Přestože se má za to, že nařízení celkově slouží dobře, konzultace zúčastněných stran a řada právních a empirických studií zadaných Komisí odhalila ve stávajícím uplatňování nařízení některé nedostatky, které by se měly odstranit. Věci rodičovské zodpovědnosti, které jsou vedle věcí manželských jednou ze dvou oblastí, jimiž se nařízení zabývá, se ukázaly být zdrojem naléhavých problémů, které je třeba bezodkladně řešit. Ve věcech manželských existují v této fázi k dispozici jen omezené náznaky problémů (včetně statistiky), takže je obtížné přesně určit potřebu intervence a rozsah problémů a nelze zcela informovaně zvolit ze zvažovaných variant řešení. Od přijetí nařízení Brusel IIa byly navíc schváleny další tři nástroje EU ke snazšímu vyřizování věci manželských v případě rozvodu mezinárodních párů. Nařízení Řím III obsahuje pravidla pro právní předpisy použitelné na rozvod a nařízení o vyživovací povinnosti se zabývá příslušností a platnými právními předpisy týkajícími se výživného pro manžele a děti. Rada navíc v nedávné době schválila posílenou spolupráci s ohledem na majetkové záležitosti mezinárodních párů. V zásadě bylo s ohledem na věci rodičovské zodpovědnosti identifikováno šest hlavních nedostatků. Řízení o navrácení dítěte Čas je v případech únosu dítěte rodičem rozhodujícím činitelem úspěšného řízení o navrácení dítěte, které nařízení upravuje. Okamžité navrácení dítěte však zjevně nelze ve všech případech zaručit. Neefektivitu řízení o navrácení lze přisoudit několika aspektům. Šestitýdenní lhůta pro vydání rozhodnutí o navrácení se v praxi ukázala jako neodpovídající, jelikož mezi soudci a právníky panují pochybnosti ohledně toho, zda těchto šest týdnů platí pro jednotlivé stupně a zda zahrnují opravné prostředky nebo dokonce i výkon rozhodnutí o navrácení. Stávající nařízení navíc nestanoví žádnou lhůtu pro zpracování návrhu přijímajícím ústředním orgánem. Potíže při plnění lhůty se spojují zejména s tím, že ve vnitrostátních právních systémech neexistuje omezení počtu opravných prostředků, které lze proti rozhodnutí o navrácení podat. Zpoždění ve vyřizování případů byla v několika členských státech rovněž působena nedostatkem specializace soudů, pokud jde o návrhy na navrácení dítěte. Tyto případy přeshraničního únosu jsou složité a citlivé, ale pokud je řeší jednotlivé místní rodinné soudy, setkávají se s nimi soudci jen zřídka. Soudci jsou tak méně obeznámeni s příslušnými řízeními a ustanoveními a mají méně příležitostí rutinně navazovat styky s jinými příslušnými orgány v EU způsobem, který by prospíval vzájemné důvěře. Takzvaný „nadřazující mechanismus“ doplňuje Haagskou úmluvu z roku 1980, a předpokládá se, že má silnější odrazující účinek pro potenciálního rodiče – únosce. Stanoví postupy, které mají být použity poté, co vykonávající stát vydá rozhodnutí o nenavrácení na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980. Praktické uplatňování „nadřazujícího mechanismu“ se ukázalo problematické, protože řízení týkající péče o dítě neprobíhá v členském státě, kde se dítě nachází, a protože rodič – únosce často nespolupracuje. Zvláště obtížný je výslech dítěte. Umístění dítěte v jiném členském státě Má-li soud nebo orgán v úmyslu umístit dítě do pěstounské rodiny nebo ústavní péče v jiném členském státě, musí před rozhodnutím přikazujícím umístění orgány dotčeného členského státu konzultovat. Z hlášení ústředních orgánů, jejichž úkolem je soudům a orgánům při zajišťování přeshraničního umisťování napomáhat, vyplývá, že někdy trvá několik měsíců, než rozhodnuto, zda je v konkrétním případě zapotřebí souhlas. Pokud je souhlas zapotřebí, musí následovat postup konzultace jako takový a z hlášení vyplývá, že je rovněž zdlouhavý a že není stanovena lhůta pro odpověď dožádaných orgánů. V praxi proto mnohé žádající orgány rozhodnou o umístění a odešlou dítě do přijímajícího státu, přestože postup konzultace ještě probíhá, je právě zahájen, neboť umístnění vnímají jako naléhavé a jsou si vědomy délky řízení. Přijímající státy proto poukazovaly na to, že děti jsou umisťovány často před získáním souhlasu, a dostávají se tak do právně nejisté situace. Doložka vykonatelnosti Postup pro prohlášení rozhodnutí vydaného v jiném členském státě vykonatelným v jiném členském státu („doložka vykonatelnosti“) zůstává překážkou volného pohybu rozhodnutí, což s sebou pro rodiče a jejich děti v řízení s mezinárodním prvkem nese nadměrné náklady a prodlení. Doba pro získání doložky vykonatelnosti se v jednotlivých členských státech liší; může jít o pár dní ale i několik měsíců v závislosti na příslušnosti a složitosti případu. V tom není zahrnuta doba, kterou vyžaduje shromáždění dokumentů nezbytných pro návrh a překlady. Je-li proti udělení nebo odmítnutí doložky vykonatelnosti podán opravný prostředek, toto zpoždění se výrazně prodlouží: odvolací řízení může v některý členských státech trvat až dva roky. To je zvláště frustrující pro rodiče, kteří předpokládají, že se rozhodnutí týkající se dětí nabydou účinků zbytečné prodlevy. Mohou vyvstat také rozporuplné situace, kdy členský stát musí vykonat právo na styk s dítětem podle nařízení, přičemž současně může být ve stejném členském státě uznání a/nebo výkon práva na péči o dítě přiznaného v tomtéž rozhodnutí napadnout a možná i odepřen, protože se rozhodnutí o těchto dvou právech jsou v současné době podle nařízení předmětem různých řízení.

Výslech dítěte Panují rozdíly ve výkladu důvodů pro neuznání rozhodnutí vydaných v jiných členských státech, a to zejména ve vztahu k výslechu dítěte. Nařízení vychází ze zásady, že se k názorům dětí v případech, které se jich týkají, musí přihlížet, pokud jde to vhodné vzhledem věku a stupni s jejich vyspělostí a v souladu s jejich nejlepším zájmem. Obtíže vyvstávají ze skutečnosti, že se v jednotlivých členských státech liší pravidla, jimiž se výslech dítěte řídí. Současná pravidla nabádají zejména členské státy s přísnějšími normami pro vyslýchání dětí než v členském státě původu rozhodnutí, aby uznání rozhodnutí a doložku vykonatelnosti odmítly, jestliže výslech dítěte neodpovídá jejich vlastním normám. Význam vyslýchání dětí nařízení nezdůrazňuje všeobecně pro všechny případy věcí rodičovské zodpovědnosti, ale pouze ve vztahu k řízení o navrácení dítěte. Je-li rozhodní vyneseno, aniž by bylo dítě vyslechnuto, hrozí, že nemusí dostatečně zohledňovat nejlepší zájem dítěte. Vlastní výkon rozhodnutí Rozhodnutí o rodičovské zodpovědnosti jsou často vykonána pozdě nebo vůbec ne. Účinný výkon závisí na vnitrostátních strukturách zavedených k zajištění výkonu. Právní a praktický přístup k výkonu rozhodnutí v rodinných věcech se mezi členskými státy liší, a to zejména pokud je o přijatá opatření výkonu. Jakmile je výkon nařízen, je důležité, aby existovala účinná opatření k jeho výkonu, přičemž je třeba mít na paměti, že v případě výkonu proti dětem musí být možné rychle reagovat na veškerá přechodná i trvalá rizika pro nejlepší zájem dítěte, která s sebou může výkon rozhodnutí nést. Spolupráce mezi ústředními orgány Spolupráce mezi ústředními orgány ve zvláštních případech věcí rodičovské zodpovědnosti popsaná v článku 55 je pro účinnou podporu dětí a rodičů v řízeních s mezinárodním prvkem týkajících se dětí nezbytná. Jedním z problémů zaznamenaných zúčastněnými subjekty včetně členských států je nejasná formulace článku, pokud jde o vymezení pomoci ústředních orgánů v konkrétních případech věcí rodičovské zodpovědnosti. To způsobovalo zpoždění, jež poškozovala nejlepší zájem dětí. Z výsledků konzultace vyplývá, ze článek vnitrostátním orgánům některých členských států nedává dostatečný právní základ pro přijetí opatření, protože jejich vnitrostátní právo vyžaduje, aby nařízení obsahovalo samostatný a výslovný právní základ. •Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky Návrh zohledňuje i jiné nástroje, zejména další nařízení EU v oblasti rodinného práva a mezinárodní nástroje, jako jsou Haagské úmluvy z roku 1980 a 1996. Pokud jde o věci rodičovské zodpovědnosti (péči o dítě, styk s dítětem a ochranu dítěte), jsou členské státy vázány pravidly příslušnosti stanovenými v nařízení. Tímto aspektem se žádné jiné nástroje EU nezabývají. Cílem Haagské úmluvy je chránit příslušnost státu obvyklého bydliště dítěte v případech přeshraničního únosu. Při řešení případů uvnitř EU i případů týkající se třetích států se právní předpisy použitelné na věci rodičovské zodpovědnosti řídí Haagskou úmluvou z roku 1996. V manželských věcech reguluje nařízení Brusel IIa příslušnost soudů členských států pro rozvod, rozluku a prohlášení manželství za neplatné. Pravidla k určení toho, které právní předpisy jsou použitelné na tyto otázky, se stanoví v souladu s nařízením Řím III, které členské státy zavedly a používají jej jako nástroj posílené spolupráce. Uznávání a výkon rozhodnutí vydaných v jiných členských státech ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti se řídí nařízením Brusel IIa. Existuje nepřímá vazba na nařízení o vyživovací povinnosti, jehož působnost se týká vyživovacích povinností plynoucích z rodinného vztahu. Naopak nařízení Brusel IIa se vyživovací povinností nezbývá. Podle nařízení o vyživovací povinnosti mají soudy příslušné podle nařízení Brusel IIa zpravidla také vedlejší příslušnost pro vyživovací povinnost. 2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA •Právní základ Právní základ pro opatření Unie v rodinných věcech je stanovena v čl. 81 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie. V čl. 81 odst. 1 uvádí, že „Unie rozvíjí justiční spolupráci v občanských věcech s mezinárodním prvkem založenou na zásadě vzájemného uznávání soudních a mimosoudních rozhodnutí“. •Subsidiarita (v případě nevýlučné pravomoci) Unie podle článku 81 SFEU pravomoc sdílí, což již uplatnila přijetím nařízení Brusel IIa. Různé prvky návrhu jsou v souladu s požadavky subsidiarity. Nadřazující mechanismus navracení podle nařízení se vztahuje pouze na případy únosů dětí s přeshraničním prvkem. Neprokázalo se, že by zlepšení, jichž členské státy dosud dosáhly, měla dopad na postup při navracení jako celek, jelikož bezproblémové fungování systému předpokládá efektivitu, úzkou spolupráci a vzájemnou důvěru mezi oběma členskými státy, jichž se případ týká. Pokud jde o rozhodnutí o umístění, Soudní dvůr v roce 2012 rozhodl, že „členské státy jsou povinny stanovit jasná pravidla a postupy pro vydání souhlasu stanoveného v článku 56 nařízení způsobem zaručujícím právní jistotu a rychlost řízení. Postupy musí zejména umožnit, aby soud zvažující umístění mohl jednoduše určit příslušný orgán a aby příslušný orgán mohl vydat či odepřít souhlas v krátké lhůtě.“ Různá vnitrostátní pravidla nicméně neprovádějí ustanovení o přeshraničním umisťování soudržným a jednotným způsobem a není pravděpodobné, že se to v budoucnosti změní. I kdyby tato pravidla soudržná a jednotná byla, nelze nezbytné koordinace mezi vnitrostátními pravidly na vnitrostátní úrovni dosáhnout Problém tedy může napravit pouze vytvoření autonomních minimálních pravidel v podobě nařízení, která budou použitelná na všechna přeshraniční umístění nařízená soudem nebo orgánem v jednom z členských států. Zrušení doložky vykonatelnosti (exequatur) nemohou dosáhnout členské státy individuálně, protože dané řízení bylo harmonizováno nařízením Brusel IIa může být proto změněno pouze nařízením. Totéž platí pro zlepšení stávajících pravidel o spolupráci mezi ústředními orgány členských států. Pokud jde o výkon rozhodnutí, který je jako takový záležitostí členských států, uvedl Soudní dvůr Evropské unie, že uplatňování vnitrostátních pravidel na výkon by nemělo mít dopad na užitečný účinek nařízení. Ustanovení čl. 81 odst. 2 písm. f) umožňuje na úrovni EU odstranění překážek řádnému fungování občanskoprávních řízení, je-li to nezbytné i podporou slučitelnosti pravidel pro občanskoprávní řízení použitelných v členských státech. Dosažení cíle vzájemného uznávání rozhodnutí navíc opodstatňuje minimální harmonizace. Mají-li neefektivní vykonávací řízení nepříznivé důsledky, je třeba je řešit na úrovni EU, tak aby byl úspěšný výsledek zajištěn stejně zajištěn ve všech členských státech.

•Proporcionalita Zásada proporcionality vyžaduje, aby přijatá opatření byla přiměřená významu a rozsahu problémů. Vnitrostátních hmotných pravidel se navrhované opatření dotkne do určité míry, v případě navržení společných norem pro výkon. To je však opodstatněné vzhledem k cíli, kterým je zajištění plné účinnosti nařízení a odstranění nesouladu mezi jednotlivými soudními a správními systémy členských států, aby občané mohli plně uplatňovat svá práva bez ohledu na to, kde se v Unii nacházejí. Hodnocení ukázalo, že vnitrostátní důvody k odepření výkonu se mohou zdvojovat se stávajícími důvody odepření podle nařízení. Vzhledem k odlišným normám pro uplatňování těchto důvodů podle nařízení a podle vnitrostátního práva, mohou vnitrostátní důvody ve skutečnosti rušit jednotné a bezproblémové používání evropských pravidel. V zájmu zajištění jednotnosti a nastolení rovných podmínek pro všechny občany v Unii je proto nezbytné vnitrostátní důvody k odepření harmonizovat potud, pokud jsou uplatňovány proti výkonu rozhodnutí v jiném členském státě. Počet občanů EU, kteří jsou přímo či nepřímo dotčeni přeshraničními řízeními týkajícími se dětí je vysoký a stále roste. Náklady návrhu nejsou vysoké a jeho přínosy v porovnání s tím velice vysoké. Návrh upevňuje právní jistotu, zvyšuje flexibilitu, zajišťuje přístup k soudům a účinnému řízení, zatímco zůstává zachována suverenita členských států s ohledem na hmotná práva ve věci rodičovské zodpovědnosti. •Volba nástroje Návrh v podobě nařízení, kterým se přepracovává a nahrazuje nařízení stávající. 3.VÝSLEDKY HODNOCENÍ EX-POST, KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ •Hodnocení ex-post / kontroly účelnosti platných právních předpisů Hodnocení nařízení proběhlo ve světle cílů Programu pro účelnost a účinnost právních předpisů (REFIT). Jde o program Komise k zajištění toho, aby právní předpisy EU sloužily svému účelu a nesly výsledky, které tvůrci práva EU zamýšleli. Hodnocení nařízení je založeno na kvalitativní a kvantitativní analýze. Empirické údaje byly shromážděny prostřednictvím externí studie; viz Konečná hodnotící zpráva a analytické přílohy k hodnocení z hlediska relevance, soudržnosti, účinnosti, účelnosti a unijní přidané hodnoty a unijní přidané hodnoty a užitečnosti nařízení. V roce 2015 byly navíc zahájeny dva průzkumy s cílem shromáždit zvláštní údaje týkající rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti. Zatímco se má za to, že nařízení funguje obecně dobře a má přidanou hodnotu pro občany EU, operativnímu fungování tohoto nástroje občas brání určité právní otázky; stávající právní text není dostatečně jasný nebo je v některých bodech neúplný. To je pociťováno zejména v případě řízení o navrácení dítěte a v případě spolupráce mezi ústředními orgány ve věcech rodičovské zodpovědnosti. Nařízení se zabývá zejména dvěma hlavními oblastmi: věcmi manželskými a věcmi rodičovské zodpovědnosti, přičemž v později jmenované oblasti byly zjištěny akutní problémy. Zpochybněna byla také celková účinnost některých aspektů řízení týkajících se dětí. V záležitostech týkajících se únosu dítěte rodičem, přeshraničního umisťování dětí, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráce mezi (ústředními i jinými) vnitrostátními orgány panují nadměrné a nepřiměřené prodlevy plynoucí ze způsobu, jakým jsou stávající postupy formulovány nebo používány. To vede k nepříznivým dopadůn na vztahy mezi rodiči a dětmi i na nejlepší zájmy dětí. Kromě toho požadavek doložky vykonatelnosti způsobil až několikaměsíční zpoždění a občanům v několika případech náklady dosahující až 4 000 EUR na osobu. K několikaměsíčním zpoždění a dokonce k nesplnění žádostí vedl také vágní popis spolupráce mezi ústředními orgány, což má dopad na dobré životním podmínky dětí. Bylo zjištěno, že výkon rozhodnutí vydaných v jiném členském státě, je problematický; rozhodnutí často nejsou vykonána nebo jsou vykonána jen s podstatným zpožděním. Využívání služeb specializovaných právníků stojí navíc rodiče případ od 1 000 do 4 000 EUR na případ. Naopak členskými státům nařízení samotné způsobilo jen velmi omezené náklady; ty souvisejí především s fungováním ústředních orgánů. •Konzultace se zúčastněnými stranami Tomuto návrhu předcházela rozsáhlá konzultace zúčastněné veřejnosti, členských států, orgánů a odborníků ohledně problémů, které se vyskytují ve stávajícím systému a jejich možných řešení. Komise dne 15. dubna 2014 přijala zprávu o uplatňování nařízení a zahájila veřejnou konzultaci, v níž předkládá návrhy na přezkum, v jejímž rámci již obdržela 193 odpovědí. Z výsledků konzultace vyplývá, že zúčastněné subjekty podporují potřebu pečlivě cílené reformy stávajícího nařízení. V případech týkajících se únosu dítěte rodičem se většina dotazovaných ve veřejné konzultaci domnívá, že okamžité navrácení dítěte v rámci EU není ve všech případech zajištěno. Hlavní návrhy na zlepšení vyvstaly především s ohledem na přísnější dodržování časového rámce a na uplatňování sankcí v případech, kde nebyla splněna povinnost dítě navrátit. Zatímco rodiče byli po soudcích a právnících nejvýraznější skupinou, která usilovala o širší zrušení doložky vykonatelnosti, některé členské státy naznačily, že by doložka vykonatelnosti neměla být zrušena, aniž by byly zachovány některé hlavní záruky. Bylo doporučeno, aby byly v případě zrušení doložky vykonatelnosti zavedeny záruky v oblastech, jako je právo stran i dítěte na slyšení a řádné doručování dokumentů. Podstatný počet dotazovaných považoval za důležitou oblast ke zlepšení také výkon rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti, která byla vydána v jiném členském státě. Hlavní návrh ze strany právníků zahrnoval přijetí společných minimálních norem, včetně jednotného vykonávacího řízení, zatímco členské státy byly vůči podobném řešení skeptické. Rodiče vyjádřili zvláštní znepokojení, pokud jde o spolupráci mezi ústředními orgány, jejichž zákonem stanovenou úlohou je, aby byly nápomocny rodičům v přeshraničních řízeních týkajících se dětí. Absence účinné spolupráce byla hlavním rysem odpovědí většiny dotazovaných. Dotazovaní doporučují v zájmu řešení tohoto problému jasnější vymezení úkolů, aby se rodičům dostávalo lepší podpory. Podobně dotazovaní podporovali začlenění úřadů na ochranu dětí do systému spolupráce, aby bylo zajištěno bezproblémové fungování nařízení. Výsledek veřejné konzultace všeobecně potvrzuje zjištění zprávy Komise o provádění přijaté v roce 2014. •Sběr a využití výsledků odborných konzultací Dostupnost a úplnost statistik o provádění nařízení jsou omezené a mezi jednotlivými členskými státy se liší. Kvalitativní a kvantitativní analýza fungování nařízení byla provedena prostřednictvím externí studie. Kromě studie byly za účelem sběru specifických údajů ohledně rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti v roce 2015 zahájeny dva průzkumy – jeden u ústředních orgánů zřízených podle nařízení a druhý u členských států. Ustavena byla navíc také odborná skupina za účelem diskusí o problémech a potenciálních řešeních pro revizi. O fungování nařízení se také pravidelně jednalo při několika schůzkách ústředních orgánů uspořádaných v rámci Evropské sítě pro občanské a obchodní věci.

•Posouzení dopadů Posouzení dopadů, jež je k tomuto návrhu připojeno, řeší varianty politiky a posouzení jejich dopadů odděleně pro každou záležitost, jež byla v hodnocení nařízení určena jako problematická. Pro všechny záležitosti byl vypracován základní scénář a alternativní varianty. Ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti byly zvažovány politické varianty s různým stupněm intervence. U řízení v případě únosu dítěte se zvažovalo jen upřesnění současného mechanismu společně s variantou vytvoření seznamu doprovodných opatření. Kromě toho byly vypracovány dvě varianty k posouzení množných radikálních změn mechanismu navracení (navrácení do Haagského systému a vytvoření jedinečného fóra v členském státě původu). V případě mechanismu umisťování byly k výběru navrženy dvě varianty: systém s předpokládaným nebo výslovným souhlasem. Pokud jde o uznávání a výkon, obě hlavní politické varianty v zájmu neefektivnosti odstraňují doložku vykonatelnosti nebo navrhují nový postup. Nový navrhovaný systém byl doplněn třemi alternativními dílčími variantami řešení problému ohledně výslechu dítěte. Zvažovány byly také dvě doplňující varianty s cílem zlepšit výkon buď zavedením orientační lhůty nebo plné harmonizace právních předpisů upravujících výkon rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti. Posouzení končí souhrnnými upřednostňovanými variantami pro všechny záležitosti představené ve zprávě. Pokud jde o manželské věci, je upřednostňovanou variantou politiky zachování současného stavu. To znamená, že manželé v mezinárodním manželství budou mít dále možnost konsolidovat různá řízení, která v současnosti umožňuje nařízení a další nástroje v oblasti rodinného práva (jako je nařízení o vyživovací povinnosti). Zároveň bude zachována flexibilita umožňující manželům požádat o rozvod podle jednoho ze souborů pravidel uvedených v nařízení. Přínosy omezení nebo zrušení této flexibility (což některé členské státy podporují) by nepřevážily nevýhody variant zvažovaných v reakci na problému, který některé členské státy uvádějí a který spočívá ve „spěchu k soudu“ (přenesení pravomoci nebo hierarchie důvodů). Manželé, kteří nemají stejnou státní příslušnosti EU a žijí ve třetím státě, ale zachovávají vazby na některé členské státy a přejí si rozvod, budou, pokud jde o přístup k soudům EU, dále odkázáni na vnitrostátní pravidla, nebo budou muset žádat, aby bylo rozhodnutí (získané o ve třetí) zemi uznáno v EU. Pokud jde o věci rodičovské zodpovědnosti, je upřednostňovanou variantou intervence EU, což je motivováno rozsahem a naléhavostí problému. Konkrétněji by se řízení o navrácení dítěte mělo zlepšit variantou, která vyjasňuje současný mechanismus a zavádí nová opatření, jako je koncentrace příslušnosti a možnost, aby soud, k němuž se strany řízení uchýlí, mohl nařídit naléhavá zajišťující opatření, která budou případně cestovat s dítětem do státu obvyklého bydliště nebo aby umožnila jeho bezpečný návrat. Díky novým pravidlům bude lhůta pro navrácení dítěte splnitelná, neboť upřesní časový rámec pro řízení u soudů prvního a druhého stupně odděleně. Řízení by se zkrátilo zavedením lhůty také pro dožádaný ústřední orgán a omezením počtu možných opravných prostředků, která lze proti rozhodnutí o navrácení nebo nenavrácení podat. Upřednostňovaná varianta by výslovně vyzývala soudce, aby zvážil, zda by mělo být rozhodnutí předběžně vykonatelné. Pokud jde o rozhodnutí o umístění, měl by být zaveden samostatný postup vydání souhlasu uplatňovaný na všechna umístění přeshraniční povahy, který by byl doplněn lhůtou pro odpověď dožádaného členského státu. Doložka vykonatelnosti by byla zrušena, ale zároveň by zůstaly zachovány vhodné záruky (důvody pro neuznání a zpochybnění výkonu jako takového nebo dílčích opatření výkonu), která by mohl rodič-odpůrce společně uplatňovat ve stádiu výkonu v členském státě výkonu, což by celkově zkrátilo délku řízení. K omezení problémů způsobených rozdílností vnitrostátních postupů pro výslech dětí a skutečností, že rozhodnutí vydávají soudy bez úzkého spojení s dítětem v době rozhodnutí, a v zájmu snížení počtu odepření uznání rozhodnutí, který z této situace plyne, by upřednostňovaná varianta vyžadovala, aby členské státy vzájemně respektovaly svá vnitrostátní pravidla, a zároveň je nutila dát dítěti možnost vyjádřit své názory a náležitě je zohlednit, a přizpůsobením pravidla perpetuatio fori by uváděla příslušnost do souladu s hlavní zásadou blízkosti. Pokud jde o výkon, upřednostňovaná varianta by zaručovala, aby bylo možné výkon odepřít pouze na základě jednotného a omezeného výčtu důvodů k odepření. Existovala by také lhůta pro výkon a povinnost hlásit její překročení, a dále také možnost, aby soud, který rozhodnutí vydal, jej mohl prohlásit předběžně vykonatelným bez ohledu na opravné prostředky, jež proti němu byly podány. Zároveň by byla ponechána možnost řešit naléhavé riziko pro nejlepší zájmy dítěte ve fázi výkonu, což by naopak jasně zvýšilo efektivitu řízení a ochranu nejlepších zájmů dítěte. Pokud jde o spolupráci, vyjasnění příslušného článku by upřesňovalo: 1) kdo může žádat 2) o jakou pomoc nebo informaci 3) od koho a 4) za jakých podmínek. Byla by stanovena lhůta pro odpověď dožádaného orgánu. Bylo by jasně stanoveno, že o pomoc ústředních orgánů mohou žádat také soudy a úřady pro ochranu dítěte. Kromě toho by zůstala zachována zavedená opatření „měkkého“ práva, aby dále poskytovala podpůrnou strukturu subjektům, které vyřizují návrhy podle nařízení. Doplněním navrhovaného článku o požadavku dostatečných zdrojů by se ze současného nepřímo vyjádřeného požadavku stal výslovný požadavek, který v tuto chvíli plní některé ústřední orgány, ale nikoliv všechny. Prohloubilo by to vzájemnou důvěru. Upřednostňovaný soubor variant politiky pro věci rodičovské zodpovědnosti by splnil cíle týkající se zjednodušení, neboť by zkrátil zpoždění související s navrácením dítěte, s rozhodnutím o umístění a se spoluprací ústředních orgánů a odstranil by také zbytečné prodlevy a náklady plynoucí z požadavku doložky vykonatelnosti. Zároveň by reagoval na naléhavost nápravy problémů, jež v současné době panují v této oblasti, kde je nanejvýš důležité jednat a vytvořit podmínky pro změny, zároveň zohledňovat situaci dětí, rodin a jejich nejlepších zájmů. Pokud jde o navrácení dítěte, účinnost řízení by zlepšilo snížení počtu úrovní opravných prostředků, stanovení případné předběžné vykonatelnosti rozhodnutí, jasnější vymezení úlohy a povinností ústředních orgánů a povinnost členských států způsobem, který je slučitelný s jejich právním systémem, koncentrovat příslušnost na omezený počet soudů. V případě rozhodnutí o umístění by se zpoždění zkrátilo zavedením samostatného postupu souhlasu a stanovením časové lhůty pro odpověď dožádaných členských států (nejvýše osm týdnů oproti stávajícími 6 měsícům a více). Co se týče uznávání a výkonu, budou odstraněna zpoždění související se získáním doložky vykonatelnosti (v současnosti až několikaměsíční). Jelikož by odpůrce záruky (důvody pro neuznání a napadení výkonu jako takového nebo dílčích opatření výkonu) uplatňoval společně ve stádiu výkonu, zkrátilo by se celkové trvání řízení. Upřednostňovaná varianta by zkrátila prodlevy (v některých případech delší než jeden rok) během vlastního výkonu tím, že by stanovila maximální časový rámec v délce šesti týdnů. Vyjasnění úlohy ústředních orgánů obecně omezí prodlevy v jejich vzájemné spolupráci. •Účelnost právních předpisů a zjednodušování Možnost využít právní metody přepracování ke zlepšení operativního fungování nástroje jeho vyjasněním a doplněním, jakož i zjednodušením a zlepšením jeho účinnosti přispěje také k účelnosti právních předpisů. Zavedením samostatného postupu souhlasu a stanovením lhůty, v níž musí dožádaný členský stát odpovědět, zkrátí dobu na získání souhlasu v řízeních o umístnění ze současných 6 a více měsíců na nejvýše 8 týdnů. Navrhovaným zrušením doložky vykonatelnosti se odstraní zpoždění (až několikaměsíční) i náklady (až 4 000 EUR), které její získání vyžaduje. Navrhovaný upravený postup pro navrácení dítěte v případě únosu by snížil náklady, které na specializované právní poradenství vynaloží rodiče (1 000 až 4 000 EUR). •Základní práva Všechny prvky reformy respektují práva stanovená v Listině základních práv, zejména pak právo na účinný opravný prostředek a právo na spravedlivý proces zaručené článku 47 Listiny. Vzhledem k předmětu nařízení, konkrétně ke vztahu mezi rodičemi a dětmi, zvýší upřednostňované varianty pro věci rodičovské zodpovědnosti právo na respektování soukromého a rodinného života (článek 7). Navrhované změny posílí také práva dítěte (článek 24) a uvede nařízení do většího souladu s Úmluvou OSN o právech dítěte tím, že ustanovení nařízení s touto úmluvou úžeji prováže. 4.ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY Návrh se sebou nese poměrně nízké náklady na dodržování. Zrušení doložky vykonatelnosti a koncentrace příslušnosti by od členských států vyžadovalo výdaje na proškolení právníků s ohledem na nové plánované postupy. Proškolení je však nutné již nyní. Nařízení navíc počítá s koncentrací příslušnosti v budoucnosti, takže bude potřeba školit menší počet soudců. Z poznatků členských států, kde existuje koncentrovaná příslušnost, na druhou stranu vyplývá, že soudci, kteří vyřizují vyšší počet případů únosů, nabízeného školení využívají častěji, a že proti rozhodnutím specializovaných a zkušených soudů prvního stupně jsou méně často podávány opravné prostředky, což znamená úspory v jednotlivých případech i pro výkon spravedlnosti obecně. Členské státy jsou již také nyní nuceny určit své ústřední orgány, zajistit jejich náležité fungování a umožnit jim plnit povinnosti, které jim toto nařízení ukládá. Další vyjasnění úkolů ústředních orgánů se sebou může nést další náklady (zejména na lidské zdroje), zvláště pak v případě některých členských států, jejichž ústřední orgány nejsou dostatečně vybaveny. U dalších zamýšlených změn jde o celkem nekomplikované změny stávajících pravidel, které by nevyžadovaly vytvoření nových postupů a orgány by je měly být schopny provést bez potřeby zvláštního proškolení. 5.OSTATNÍ PRVKY •Plány provádění a monitorování, hodnocení a podávání zpráv Aby bylo možné monitorovat účinné používání upraveného nařízení, bude Komise podávat pravidelné zprávy a provádět hodnocení za podpory konzultací členských států, zúčastněných subjektů a externích odborníků. Budou pořádány pravidelné schůzky odborníků k diskusím o problémech při používání nařízení a k výměně osvědčených postupů mezi členskými státy v rámci Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci. Spolupráce s touto sítí bude zvláště užitečná pro formulaci potřeby sběru zvláštních údajů, díky nimž bude možné založit všechny budoucí návrhy na statistických důkazech. •Podrobné vysvětlení zvláštních ustanovení návrhu

Uvedení opatření ke zvýšení účinnosti a zlepšení fungování „nadřazujícího mechanismu“ Několik podstatných úprav se navrhuje v zájmu zlepšení účinnosti řízení o navrácení uneseného dítěte a řešení problémů souvisejících se složitostí „nadřazujícího mechanismu“ podle nařízení. Návrh zaprvé objasňuje lhůtu pro vydání vykonatelného rozhodnutí o navrácení v souladu s postojem, který zastávají ty členské státy, které vyřizují případy navracení dětí podle Haagské úmluvy z roku 1980 nejrychleji. Pro řízení u soudu prvního stupně a u odvolacího soudu by platila samostatná šestitýdenní lhůta. Návrh by zavazoval také ústřední orgány k dodržení šestitýdenní lhůty. V rámci této lhůty by měly přijmout a zpracovat návrh; nalézt odpůrce a dítě; dále navrhnout mediaci, ale zároveň zajistit, že to nezpůsobí zpoždění v řízení, a odkázat navrhovatele na kvalifikovaného právníka nebo podat věc soudu (v závislosti na vnitrostátním právním systému). Pro ústřední orgány v současné době žádná lhůta neexistuje. Tato nová lhůta 6+6+6 tedy na všechny případné fáze dává 18 týdnů, namísto průměrného trvání řízení v délce 165 dnů, jak je tomu nyní. Lhůty pro soudy by byly realističtější vzhledem k ochraně práva odpůrce na spravedlivé soudní řízení a zároveň k nutnosti zkrátit soudní řízení, jak je jen reálně možné. Navrhovaná opatření navíc zahrnují povinnost členských států koncentrovat příslušnost pro případy únosů dětí na omezený počet soudů a respektovat přitom strukturu dotčeného právního systému. Díky tomu by o návrzích na navrácení dítěte rozhodovali soudci se zkušenostmi s tímto velice specifickým druhem řízení. Návrh omezuje počet opravných prostředků proti rozhodnutí na jedno a výslovně vyzývá soudce, aby zvážil, zda by mělo být rozhodnutí nařizující navrácení dítěte předběžně vykonatelné. Návrh navíc obsahuje řadu upřesnění, díky nimž by bylo možné současná pravidla lépe provádět: zavazuje členské státy, v nichž mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným přemístěním nebo zadržením, aby před vydáním pravomocného rozhodnutí o svěření do péče, které může zahrnovat navrácení dítěte, důkladně prozkoumaly jeho nejlepší zájem. V této souvislosti má každé dítě schopné formulovat svůj názor při zkoumání jeho nejlepšího zájmu právo být vyslechnuto. Platí to, i když dítě není fyzicky přítomno, a lze použít alternativní prostředky, jako je například videokonference. Aby bylo možné posoudit opatření (odpovídajících opatření) zavedená členskými státy, kam by mělo být dítě navráceno, měla by se usnanit spolupráce mezi ústředními orgány nebo přímá komunikace se soudcem u příslušného soudu v členském státě původu. V případě, že by dítě mohlo být v důsledku navrácení do země obvyklého bydliště bez záruk vystaveno závažnému riziku nebo by se mohlo jinak dostat do neúnosné situace, měl by mít soud členského státu výkonu možnost nařídit naléhavá zajišťovací opatření, jež se tam vyžadují a které mohou v nezbytném případě cestovat s dítětem do státu obvyklého bydliště, kde má být přijato konečné rozhodnutí ve věci. Takové naléhavé opatření by bylo uznáno ze zákona v členském státě, kde má dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným přemístěním nebo zadržením, ale pozbylo by platnostmi, jakmile by soudy uvedeného státu přijaly opatření, která situace vyžaduje. Například soud, u něhož probíhá řízení o navrácení, bude moci přiznat práva na styk s dítětem jednomu z rodičů, která budou vymahatelná také v členském státě obvyklého bydliště dítěte, dokud soud této země nepřijme s ohledem na dítě pravomocné rozhodnutí. Vytvoření samostatného postupu vydání souhlasu uplatňovaného na všechna umístění přeshraniční povahy, který by byl doplněn lhůtou osmi týdnů pro odpověď dožádaného členského státu. Návrh týkající se přeshraničního umisťování předpokládá zavedení těchto nových pravidel: –souhlas přijímající země bude povinný pro všechna přeshraniční umístění, jejichž původcem je soud nebo orgán členského státu, –zavedení jednotných požadavků pro dokumenty, které je třeba předložit s žádosti o souhlas: žádající orgán musí předložit zprávu ohledně dítěte a uvést důvody pro zamýšlené přeshraniční umístění, –bude zavedeno pravidlo pro požadavky na překlad: žádost bude povinně doplněna překladem do jazyka dožádaného členským státem, –všechny žádosti budou podávány skrze ústřední orgány, –bude zavedena osmitýdenní lhůta, v jejímž rámci bude dožádaný stát muset o žádosti rozhodnout. Zrušení doložky vykonatelnosti s náležitými zárukami, které lze uplatnit ve fázi výkonu, například napadnout uznání nebo výkon rozhodnutí ve státě původu nebo napadnout konkrétní opatření výkonu nařízená státem, kde se o výkon usiluje, v jednom a tomtéž státě, kde má k výkonu dojít. V dnešní době justiční spolupráce a míra důvěry mezi členskými státy dospěla do stádia, ve kterém je možné pokročit k jednoduššímu a méně nákladnému systému pohybu soudních rozhodnutí tím, že se odstraní stávající formality mezi členskými státy. Ke zrušení doložky vykonatelnosti již došlo v řadě oblastí, včetně rodinného práva (práva na styk s dítětem, některá rozhodnutí o navrácení, vyživovací povinnosti). Podstatou změnou, kterou návrh přináší, je zrušení řízení k získání doložky vykonatelnosti pro všechna rozhodnutí, na něž se nařízení vztahuje. Zrušení doložky vykonatelnosti bude doplněno procesními zárukami zajišťujícími, aby byla odpovídajícím způsobem chráněna práva odpůrce na spravedlivý proces a na obranu právní ochranu, jež jsou zaručena v článku 47 Listiny základních práv EU. Zrušení doložky vykonatelnosti by občanům Unie v přeshraničním sporu ušetřilo velkou část současných nákladů na postup (které činí průměrně 2 200 EUR za vyřízení žádosti) a odstranilo zpoždění, která v některých případech trvají i několik měsíců. Rodič – odpůrce by měl k dispozici tři hlavní opravné prostředky, prostřednictvím kterých by mohl ve výjimečných situacích zabránit tomu, aby rozhodnutí vynesené v jednom členském státě nabylo účinku v jiném členském státě. Je-li podezření, že by mohl být použitelný některý z důvodů pro neuznání nebo napadení konkrétních opatření výkonu, měl by odpůrce možnost podat návrh na napadení uznání a/nebo výkonu v členském státě výkonu v jednom a tomtéž řízení. Tento návrh zahrnuje jednotná pravidla k vymezení toho, ve kterých situacích by bylo možné bránit nejen přeshraniční vykonatelnosti, ale i výkonu jako takovému. Tato později jmenovaná pravidla by upravovala například situaci, kdy došlo ke změně okolností. Pravidla navíc jednotným způsobem řeší situace, kdy se proti výkonu staví dítě, nebo kdy k výkonu nelze přistoupit kvůli dočasným faktickým překážkám. Dojde k úspoře času a nákladů řízení o prohlášení vykonatelnosti jako takových, přičemž bude i nadále zajištěna nutná ochrana žalovaných.

Jak je tomu již v případě stávajícího nařízení, obsahuje návrh také řadu standardních osvědčení, jejichž cílem je usnadnit uznávání nebo výkon zahraničního rozhodnutí, při neexistenci postupu k získání doložky vykonatelnosti. Tato osvědčení usnadní výkon rozhodnutí příslušnými orgány a omezí potřebu rozhodnutí překládat. Zavedení povinnosti dát dítěti příležitost vyjádřit své názory Návrh se pravidel a postupů členských států ohledně toho, jak dítě vyslýchat, nedotýká, ale vyžaduje vzájemné uznávání mezi právními systémy. To znamená, že by nařízení výslovně uvádělo povinnost dát dítěti, které je schopno formulovat své vlastní názory, příležitost je vyjádřit, s přihlédnutím k tomu, že všechny členské státy ratifikovaly Úmluvu OSN o právech dítěte, která je již zavazuje k vyslechnutí dítěte, které splňuje výše uvedené podmínky ve veškerých domácích i přeshraničních řízeních, která se jich týkají. Zejména se rozlišuje, jak je tomu v případě článku Listiny základních práv, na jedné straně mezi otázkou, kdy na jedné straně dítě potřebuje dostat příležitost být vyslyšeno (tj. když je schopno formulovat/vyjadřovat své názory) a na druhé straně otázkou, jakou váhu soudce názorům dítěte připíše (což závisí na věku a stupni vyspělosti dítěte). Toto rozlišení je třeba zaznamenat v rozhodnutí a v připojeném osvědčení. Pro rodiče, který usiluje o uznání rozhodnutí v jiném členském státě to znamená, že jej soud v uvedené neuzná jen kvůli tomu, že výslech dítěte v jiné zemi proběhl oproti normám uplatňovaným daným soudem jinak. Zavedení cílených opatření ke zlepšení účinnosti vlastního výkonu Návrh k řešení problému neúčinného výkonu zavádí několik opatření. Návrh nařízení stanoví, že návrh na výkon musí být podán soudu v členském státu výkonu, ale řízení popisuje obecně, což znamená, že se prostředky výkonu a jejich způsob odvíjejí od práva členské státu výkonu, např. které konkrétní opatření výkonu by mělo být navrženo a za jakých okolností. Kde je třeba rozhodnutí z jiného členského státu dále upřesnit nebo upravit pro účely výkonu v členském státě, kde má být vykonáno, měl by příslušný soud tohoto členského státu provést nezbytná upřesnění a úpravy a při tom respektovat zásadní prvky rozhodnutí. Strana napadající výkon rozhodnutí v členském státě by měla mít možnost v maximální možné míře a v souladu s právním systémem členského státu, na nějž se obrací, uplatnit ve stejném řízení kromě důvodů k odepření uznání také důvody k odmepření výkonu jako takového. Neslučitelnost s nejlepšími zájmy dítěte, kterou zapříčinila změna okolností (jako je vážná nemoc dítěte) nebo síla námitek dítěte dostatečného věku a stupně vyspělosti, by měla být zohledněna, pouze pokud dosáhne významu srovnatelného s výhradou veřejného pořádku. Návrh také počítá s orientační lhůtou pro samotný výkon rozhodnutí. V případě, že k výkonu nedojde do 6 týdnů od zahájení řízení o výkonu, soud členského státu výkonu bude povinen informovat o této skutečnosti a o důvodech, proč k výkonu nedošlo včas, žádající ústřední orgán v členském státě původu (nebo navrhovatele, pokud řízení probíhalo za asistence ústředního orgánu). Tento návrh dále stanoví, že soud původu může prohlásit rozhodnutí předběžně vykonatelným, i když tato možnost podle vnitrostátního práva neexistuje. Je to užitečné v případě systému, kdy rozhodnutí není ještě vykonatelné, jelikož je stále předmětem opravného prostředku. Rodič díky tomu bude moci být ve styku s dítětem na základě rozhodnutí prohlášeného předběžně za vykonatelné, i když bude probíhat odvolací řízení ohledně daného rozhodnutí na návrh druhého rodiče. Upřesnění úkolů ústředních orgánů a dalších dožádaných orgánů a doplnění článku o odpovídajících prostředcích Návrh objasňuje následující hlediska: 1) kdo může žádat 2) o jakou pomoc nebo informaci 3) od koho a 4) za jakých podmínek. Je jasně stanoveno, že o pomoc ústředních orgánů mohou žádat také soudy a úřady pro ochranu dítěte. S ohledem na předávání sociálních zpráv návrh obsahuje návrh také vysvětlení ohledně toho, že se vztahuje na zprávy o dospělých nebo sourozencích, které jsou relevantní pro řízení související s dítětem podle nařízení, pokud to situace vyžaduje. Jasně uvádí, že jde (pro soudy) o beznákladovou alternativu (kromě případných nákladů na překlad) nařízení o dokazování, a úřadům pro ochranu dítěte dává právní základ k získání nezbytných informací z jiných členských států prostřednictvím ústředních orgánů. Žádost musí být doplněna překladem do jazyka dožádaného členského státu. Podobně návrh stanoví určité minimální požadavky pro žádost o sociální zprávu, konkrétně popis řízení, pro které je jí potřeba a faktické situace, z níž řízení vyplynulo. Návrh stanoví lhůtu pro odpověď dožádaného orgánu. Pokud jde o dožádaný vnitrostátní orgán, např. žádá-li se o sociální zprávu, nařízení jasně uvádí, že se na dožádaný orgán vztahuje samostatná povinnost, stanovená nařízením, tuto zprávu poskytnout bez jakýchkoliv dalších požadavků, které mohou existovat podle vnitrostátní práva dožádaného členského státu, které je potřeba splnit. Například soud v členském státě dříve, než rozhodne o umístění do péče u dítěte, pro nějž je v danou chvíli příslušný, může získat informace prostřednictvím ústředního orgánu ohledně o tom, zda probíhají řízení v jiném členském státě a požádat o opisy veškerých rozhodnutí o zajišťovacích opatření pro jiné děti z téže rodiny a o veškeré sociální zprávy o sourozencích a o jejich vzájemných vztazích, nebo o rodiči, která jsou pro probíhající řízení relevantní. Návrh dále uvádí, že členské státy za jistí, aby ústřední orgány měly dostatečné finanční a lidské zdroje pro provádění povinností, jež jsou jim uloženy podle tohoto nařízení. Návrh neobsahuje žádné změny s ohledem na působnost a manželské věci, u nichž se zachovává současný stav. To znamená, že kapitola I (kromě upřesnění v definicích) a kapitola II oddíl 1 (kromě vysvětlení článku 6 a 7) zůstávají beze změny. V důsledku toho manželé v mezinárodním manželství budou mít dále možnost konsolidovat různá řízení, která v současnosti umožňuje nařízení, a další nástroje v oblasti rodinného práva (jako je nařízení o vyživovací povinnosti). Zároveň bude zachována flexibilita umožňující manželům požádat o rozvod podle jednoho ze souborů pravidel uvedených v nařízení. Manželé, kteří nemají stejnou státní příslušnosti EU a žijí ve třetím státě, ale zachovávají vazby na některé členské státy a přejí si rozvod, budou, pokud jde o přístup k soudům EU dále odkázáni na vnitrostátní pravidla, nebo budou muset žádat, aby bylo rozhodnutí (získané o ve třetí) zemi uznáno v EU. Následující články zůstávají po přepracování beze změny: Články 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, čl. 8 odst. 2, články 9, 10, čl. 11 odst. 1, 2, 3, 5, 7, čl.12 odst. 2, 4, články 13, 14, čl. 15 odst. 1 až 5, články 16, 17, 18, 19, čl. 20 odst. 2, čl. 21 odst. 1, 2, 4, článek 22, čl. 23 písm. a), c) až f), články 24, 25, 26, 27, čl. 41 odst. 2, čl. 42 odst. 2, články 44, 48, 49, 51, 53, 54, čl. 55 písm. b) až e), čl. 56 odst. 2, 3, článek 58, čl. 59 odst. 1, čl. 60 písm. a) až d), články 63, 66 a čl. 67 písm. a) a b). ê 2201/2003 (přizpůsobený) ð nový 2016/0190 (CNS) Návrh NAŘÍZENÍ RADY

o příslušnosti, a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti Ö a o mezinárodních únosech dětí Õ RADA EVROPSKÉ UNIE, s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství  o fungování Evropské unie Õ, a zejména na čl. 61 písm. c)  67 odst. 4 Õ a čl. 67 odst. 1  81 odst. 2 písm. a), c), e), f) a g) Õ této smlouvy, s ohledem na návrh Evropské komise, ð po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům, ï s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu, s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru, v souladu se zvláštním legislativním postupem, vzhledem k těmto důvodům: ò nový (1)Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 bylo podstatně změněno. Vzhledem k potřebě provést další změny by uvedené nařízení mělo být v zájmu přehlednosti přepracováno. (2)Toto nařízení stanoví jednotná pravidla pro určení příslušnosti pro rozvod, rozluku a prohlášení manželství za neplatné, jakož i pravidla pro spory týkající se rodičovské zodpovědnosti s mezinárodním prvkem. Usnadňuje volný pohyb rozhodnutí v Unii, neboť stanoví pravidla pro jejich uznávání a výkon v ostatních členských státech. ê 2201/2003 1. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (3)ð Bezproblémové a správné fungování prostoru práva v Unii, který respektuje různé právní systémy a tradice členských států, je pro Unii zásadně důležité. Je tedy třeba dále zvyšovat vzájemnou důvěru v systémy soudnictví ostatních členských států ï. Evropské společenství  Unie Õ si stanovila za cíl vytvořit  , zachovávat a rozvíjet Õ prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zajištěn volný pohyb osob  a přístup ke spravedlnosti Õ. ðV zájmu realizace těchto cílů je třeba posílit práva osob, a zvláště dětí, v řízení, aby se usnadnila spolupráce soudních a správních orgánů a výkon rozhodnutí ve věcech rodinného práva s mezinárodním prvkem. Je třeba zlepšit vzájemné uznávání rozhodnutí v občanskoprávních věcech, zjednodušit přístup ke spravedlnosti a zdokonalit výměnu informací mezi orgány členských států. ï (4)Proto Společenství  Unie Õ přijímá mimo jiné opatření týkající se soudní spolupráce v občanskoprávních věcech ð s mezinárodním prvkem, zejména když ï, která je to nezbytné k řádnému fungování vnitřního trhu. ò nový

(5)V zájmu dosažení volného pohybu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti je nezbytné a vhodné, aby se pravidla upravující příslušnost, uznávání a výkon rozhodnutí řídila právním nástrojem Unie, který by byl závazný a přímo použitelný. ê 2201/2003 2. bod odůvodnění (přizpůsobený) Evropská rada na zasedání v Tampere potvrdila zásadu vzájemného uznávání soudních rozhodnutí jako základ vytvoření skutečného soudního prostoru a jako prioritu určila právo na styk s dítětem. ê 2201/2003 3. bod odůvodnění (přizpůsobený) Nařízení Rady (ES) č. 1347/2000 stanoví pravidla pro příslušnost, uznávání a výkon rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti obou manželů k dětem, vydávaných v případě řízení ve věcech manželských. Obsah tohoto nařízení byl z velké části převzat z úmluvy ze dne 28. května 1998 zabývající se stejnou věcí . ê 2201/2003 4. bod odůvodnění (přizpůsobený) Dne 3. července 2000 Francie předložila podnět k přijetí nařízení Rady o vzájemném výkonu rozhodnutí ve věcech práv na styk s dítětem . ê 2201/2003 5. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (6)V zájmu zajištění rovnosti všech dětí  by se mělo Õ toto nařízení vztahovat na veškerá rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti, včetně opatření k ochraně dítěte,  dětí Õ bez jakýchkoliv vazeb na řízení ve věcech manželských ð nebo jiná řízení ï. ê 2201/2003 6. bod odůvodnění (přizpůsobený) (7)Protože předpisy o rodičovské zodpovědnosti jsou často používány v souvislosti s řízením ve věcech manželských, je  však Õ vhodné upravit věci týkající se rozvodu a rodičovské zodpovědnosti v jediném předpise. ê 2201/2003 7. bod odůvodnění (přizpůsobený) Toto nařízení se použije na občanskoprávní věci bez ohledu na druh soudu.

ê 2201/2003 8. bod odůvodnění (8)Ve věci rozhodnutí o rozvodu, rozluce nebo prohlášení manželství za neplatné by toto nařízení být používáno pouze na zrušení manželských svazků a nemělo by se týkat takových otázek, jakými jsou důvody rozvodu, majetkové důsledky manželství nebo případná jiná související opatření. ê 2201/2003 9. bod odůvodnění (přizpůsobený) (9)Ohledně jmění dítěte by se toto nařízení mělo použít pouze na opatření k ochraně dítěte, tj. i)  konkrétně Õ na určení osoby, orgánu nebo jiného subjektu pověřených správou jmění dítěte, jeho zastupováním nebo napomáháním dítěti a na stanovení jejich úkolů, jakož i ii) na správu, zachování jmění dítěte nebo nakládání s ním. V této souvislosti by toto nařízení například mělo být použito v případech, kdy jsou rodiče ve sporu ve věci správy  je předmětem řízení určení osoby nebo orgánu ke správě Õ jmění dítěte. Opatření týkající se jmění dítěte, která se netýkají ochrany dítěte, by se měla nadále řídit nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 . ê 2201/2003 10. bod odůvodnění (přizpůsobený) (10)Toto nařízení nemá být použito ve věcech týkajících se sociálního zabezpečení, veřejnoprávních opatření obecné povahy ve věci vzdělání nebo zdraví nebo rozhodnutí o právu na azyl a imigraci. Kromě toto  by se nemělo Õ použít na určení rodičovství, protože tato otázka je odlišná od otázky určení rodičovské zodpovědnosti, ani na otázky spojené s osobním stavem. Nařízení se nepoužije ani na opatření přijatá v důsledku trestných činů spáchaných dětmi. ê 2201/2003 11. bod odůvodnění (přizpůsobený) (11)Toto nařízení se nevztahuje na vyživovací povinnosti, které  jelikož ty Õ jsou již upraveny nařízením Rady (ES) č. 4/2009 . Soudy  Orgány Õ příslušné podle tohoto nařízení budou obecně příslušné k rozhodování o  související Õ vyživovací povinnosti podle čl. 5 odst. 2 3 písm. d) uvedeného nařízení Rady č. 44/2001. ò nový (12)Toto nařízení by mělo být použitelné na všechny děti do věku 18 let, stejně jako je tomu v případě Haagské úmluvy ze dne 19. října 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (dále jen „Haagská úmluva z roku 1996“). To by mělo zabránit překrývání s působností Haagské úmluvy z 13. ledna 2000 o mezinárodní ochraně dospělých, která je použitelná od věku 18 let. Haagská úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí ze dne 25. října 1980 (dále jen „Haagská úmluva z roku 1980“) a v důsledku toho také kapitola III tohoto nařízení, jíž se řídí používání Haagské úmluvy z roku 1980 ve vztazích mezi členskými státy, by měla zůstat použitelná na děti do věku 16 let. ê 2201/2003 12. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (13)Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou utvářena ohledem na nejlepší zájem dítěte ð a měla by se uplatňovat v souladu s nimi. Veškeré odkazy na nejlepší zájem dítěte je třeba vykládat ve světle článku 24 Listiny základních práv Evropské unie a Úmluvy OSN o právech dítěte ze dne 20. listopadu 1989. ï (14), zejména  Pro zajištění nejlepšího zájmu dítěte by měla být příslušnost stanovována v prvé řadě s Õ ohledem na blízkost. To znamená, že Příslušným by  tedy Õ měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů  , kdy došlo ke Õ změně bydliště dítěte, nebo soud určený dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti.

ò nový (15)Pokud se obvyklé bydliště dítěte změní v důsledku zákonného přemístění, měla by se spolu s dítětem změnit i příslušnost, tak aby byla zachována blízkost. Mělo by to platit tehdy, kdy dosud neprobíhají žádná řízení, a také když řízení probíhají. V případě probíhajících řízení, a je-li to v nejlepším zájmu dítěte, se však strany mohou v zájmu efektivity soudnictví dohodnout, že zůstane zachována příslušnost soudů členského státu, kde řízení probíhá, až do vydání pravomocného rozhodnutí. Tato možnost je zvláště důležitá, když se řízení blíží závěru a jeden z rodičů se chce s dítětem přestěhovat do jiného členského státu. (16)Za určitých podmínek a je-li to v nejlepším zájmu dítěte, může být příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovena také v členském státě, kde probíhá řízení o rozvodu, rozluce nebo prohlášení manželství mezi rodiči za neplatné, nebo v jiném členském státě, ke kterému má dítě silný vztah a na němž se strany dohodly, i když v něm dítě nemá obvyklé bydliště. Aby bylo zajištěno dodržování zásady blízkosti pro jakákoliv další řízení v budoucnosti, měla by tato příslušnost, která je výjimkou z požadavku blízkosti, již ztělesňuje příslušnost členského státu obvyklého bydliště dítěte, pro kterou neplatí zásada perpetuatio fori, zaniknout, jakmile se rozhodnutí v uvedeném řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti stane pravomocným. ê 2201/2003 16. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (17)Toto nařízení nebrání soudům  orgánům Õ členských států  , které nejsou příslušné ve věci samé, Õ učinit v naléhavých případech předběžná opatření, včetně zajišťovacích, s ohledem na osobu nebo majetek  dítěte Õ vyskytující se  zdržující se Õ v uvedeném  členském Õ státě. ðUvedená opatření by měla být uznána a vykonána ve všech ostatních členských státech, včetně členských států, které jsou příslušné podle tohoto nařízení, dokud příslušný orgán takového členského státu nepřijme opatření, která považuje za vhodná. Opatření, jež přijme rovněž soud v jednom členském státě, by však měla měnit nebo nahrazovat pouze opatření přijatá rovněž soudem v členském státě, který je příslušný ve věci samé. Orgán, který je příslušný přijmout pouze předběžná opatření, včetně zajišťovacích opatření, by měl v případě, že je u něj podán návrh týkající se věci samé, z vlastního podnětu prohlásit, že není příslušný. Pokud to ochrana nejlepšího zájmu dítěte vyžaduje, měl by orgán přímo nebo prostřednictvím ústředního orgánu informovat orgán členského státu, který je příslušný ve věci samé podle tohoto nařízení, o přijatých opatřeních. Neinformování orgánu jiného členského státu by však jako takové nemělo být důvodem pro neuznání opatření. ï ê 2201/2003 13. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (18) Ve výjimečných případech nemusí být orgány členského státu obvyklého bydliště dítěte k projednání dané věci nejvhodnější. Õ V  nejlepším Õ zájmu dítěte toto nařízení vyjímečně  může příslušný soud ve vyjímečných případech Õ a za určitých podmínek umožňuje příslušnému soudu  postoupit svou příslušnost v Õ  konkrétní Õ věci soudu  na orgány Õ jiného členského státu, pokud je tento jiný soud  orgán Õ z hlediska svého umístění vhodnější k projednání věci. V tomto případě by však druhý soud  orgán Õ neměl mít možnost postoupit věc  příslušnost Õ soudu  orgánu Õ třetímu. ò nový (19)Každý odkaz na „příslušnost podle tohoto nařízení“ ve věcech rodičovské zodpovědnosti by měl zahrnovat články 7 až 14, konkrétně také zbytkovou příslušnost podle vnitrostátního práva, jak ji umožňuje článek 13 tohoto nařízení, a příslušnost založenou na postoupení příslušnosti. ê 2201/2003 14. bod odůvodnění (přizpůsobený) (20)Tímto nařízením by mělo být použitelné, aniž je dotčeno použití mezinárodního práva veřejného ve věci diplomatické imunity. Pokud z důvodu  kvůli Õ diplomatické imunitě podle mezinárodního práva nemůže věc rozhodovat soud orgán jinak příslušný podle tohoto naøízení, měla by být soudní příslušnost urèena v souladu s vnitrostátním právem členského státu, v němž dotčená osoba takové imunity nepožívá. ê 2201/2003 15. bod odůvodnění

(21) Nařízení Evropského parlamentu (ES) č. 1393/2007 by se mělo použít na doručování písemností v řízení zahájených na základě tohoto nařízení. ò nový (22)Závisí-li výsledek řízení u orgánu členského státu, který není příslušný podle tohoto nařízení, na rozhodnutí předběžné otázky spadající do působnosti tohoto nařízení, nemělo by toto nařízení uvedenému orgánu bránit o dané otázce rozhodnout. Je-li tedy předmětem řízení například spor o dědictví, jež se týká dítěte a v němž je třeba jmenovat opatrovníka, aby dítě v daném řízení zastupoval, měl by mít orgán příslušný pro spor o dědictví možnost jmenovat opatrovníka pro řízení, které projednává, bez ohledu na to, zda má příslušnost ve věci rodičovské zodpovědnosti podle tohoto nařízení. Jakékoliv rozhodnutí v předběžné otázce by mělo mít účinky pouze v dotyčném řízení. ê 2201/2003 18. bod odůvodnění V případě, že soud odmítl vrácení dítěte podle článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980, měl by informovat příslušný soud nebo ústřední orgán členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným odebráním nebo zadržením. Pokud soud v uvedeném členském státě věc nepřevezme, měl by to tento soud nebo ústřední orgán oznámit stranám. Tato povinnost by neměla ústřednímu orgánu bránit v tom, aby toto oznámil rovněž příslušným státním orgánům v souladu s vnitrostátním právem. ê 2201/2003 19. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (23)ð Řízení ve věci rodičovské zodpovědnosti podle tohoto nařízení, jakož i řízení o navrácení dítěte podle Haagské úmluvy z roku 1980 by měla respektovat právo dítěte na svobodné vyjadřování jeho názorů. ï Výslech dítěte ð v souladu s čl. 24 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie a článkem 12 Úmluvy OSN o právech dítěte ï má významnou úlohu při používání tohoto nařízení. ačkoli Toto nástroj  nařízení Õ  však Õ nemá měnit platné vnitrostátní postupy ð stanovit způsob, jak dítě vyslýchat, například zda dítě vyslýchá soudce osobně nebo zvláště proškolený odborník, který o tom následně soudu podá zprávu, či zda je dítě vyslýcháno v jednací síni nebo na jiném místě ï . ê 2201/2003 20. bod odůvodnění (přizpůsobený) (24)Výslech dítěte v jiném členském státě může  případně Õ proběhnout způsoby stanovenými  v souladu Õ s nařízením Rady (ES) č. 1206/2001 . ê 2201/2003 17. bod odůvodnění (přizpůsobený) (25)V případech neoprávněného přemístění nebo zadržení dítěte by mělo být neprodleně zajištěno navrácení dítěte,  a Õ proto by se měla nadále použít Haagská úmluva z roku 1980 ze dne 25. října 1980, doplněná ustanoveními tohoto nařízení, zejména článkem 11 kapitolou III. ònový (26)Aby byla řízení o navrácení podle Haagské úmluvy z roku 1980 dokončena co nejrychleji, měly by členské státy soustřeďovat příslušnost pro tato řízení na jeden či více soudů s přihlédnutím k vnitřním strukturám pro náležitý výkon spravedlnosti. Soustředění příslušnosti na omezený počet soudů v členském státě je zásadním a účinným nástrojem pro rychlejší vyřízení případů únosů dítěte v několika členských států, jelikož soudci díky projednání většího počtu těchto případů získají zvláštní odbornost. Příslušnost pro případy únosů dětí by v závislosti na struktuře právního systému mohla být soustředěna u jediného soudu pro celou zemi nebo u omezeného počtu soudů, přičemž by se jako východisko použil například počet odvolacích soudů, a příslušnost pro mezinárodní případy únosů dětí by byla soustředěna na jeden soud prvního stupně v každém obvodu odvolacího soudu. Každá instance by měla své rozhodnutí vydat do šesti týdnů po podání návrhu nebo opravného prostředku. Členské státy by měly omezit možný počet opravných prostředků proti rozhodnutí, které umožňuje nebo odmítá navrácení dítěte podle Haagské smlouvy o únosech dětí z roku1980, na jeden.

(27)Tam, kde ústřední orgány podávají návrh na zahájení soudního řízení o navrácení dítěte podle Haagské úmluvy z roku 1980, nebo podání návrhu usnadňují, by měly zajistit, aby byl spis připravený pro účely daného řízení úplný do šesti týdnů, s výjimkou situací, kdy tomu brání vyjimečné okolnosti. Aby dožádaný ústřední orgán mohl uvedenou lhůtu dodržet, měl by být žádající ústřední orgán v úzkém kontaktu s navrhovatelem a bez prodlení reagovat na veškeré žádosti dožádaného orgánu o další informace či chybějící dokumenty. (28)Soudní a správní orgány by měly ve všech případech týkajících se dětí, a zejména v případech mezinárodních únosů dětí, zvážit možnost dosažení smírného řešení prostřednictvím mediace a jiných vhodných prostředků, případně za pomoci existujících sítí a podpůrných struktur pro mediaci v přeshraničních sporech ve věci rodičovské zodpovědnosti. Toto úsilí by však nemělo řízení o navrácení podle Haagské úmluvy z roku 1980 zbytečně prodlužovat. ê 2201/2003 17. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (29)Soudy členského státu, do kterého bylo dítě neoprávněně odebráno nebo ve kterém bylo neoprávněně zadrženo, by měly mít možnost odmítnout jeho  odmítnout Õ navrácení ve zvláštních, řádně odůvodněných případech, ð jak umožňuje Haagská úmluva z roku 1980. Soud by však před odmítnutím navrácení dítěte měl zvážit, zda byla nebo mohou být přijata opatření k ochraně nebo k odstranění rizik ohrožující nejlepší zájem dítěte, která by mohla zabránit navrácení podle čl. 13 odst. 1 písm. b) Haagské úmluvy z roku 1980. Soud by za tímto účelem měl za asistence ústředních orgánů nebo Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci zřízené rozhodnutím Rady 2001/470/ES ze dne 28. května 2001 konzultovat příslušné soudní a správní orgány členského státu, kde má dítě obvyklé bydliště a ve vhodných případech nařídit opatření ochrany nezbytná podle článku 12 tohoto nařízení k zajištění bezpečného navrácení dítěte. Uvedená opatření by měla být uznána a vykonána ve všech ostatních členských státech, včetně členských států, které jsou příslušné podle tohoto nařízení, dokud příslušný orgán tohoto členského státu nepřijme opatření, která považuje za vhodná. ï (30)ð Pokud soud členského státu, kde bylo dítě neoprávněně přemístěno nebo zadrženo, rozhodne odmítnout navrácení dítěte podle Haagské úmluvy z roku 1980, měl by ve svém rozhodnutí uvést výslovné odkazy na příslušné články Haagské úmluvy z roku 1980, na nichž je odepření založeno. ï Takové rozhodnutí by však mělo  může Õ být  však Õ ð po důkladném přezkumání nejlepšího zájmu dítěte v řízení týkajícím se péče o dítě ï nahrazeno pozdějším rozhodnutím soudu členského státu, ve kterém mělo dítě bydliště před neoprávněným přemístěním nebo zadržením. Pokud by takové rozhodnutí ukládalo navrácení dítěte, mělo by navrácení proběhnout bez zvláštního řízení o uznání a výkonu tohoto rozhodnutí v členském státě, do kterého bylo dítě neoprávněně přemístěno nebo ve kterém bylo neoprávněně zadrženo. ê 2201/2003 21. bod odůvodnění Uznání a výkon rozhodnutí vydaných v členském státě by měly být založeny na zásadě vzájemné důvěry a důvody pro neuznání by měly být omezeny na nezbytné minimum. ê 2201/2003 22. bod odůvodnění Veřejné listiny a dohody stran vykonatelné v jednom členském státě by měly být pro účely používání pravidel pro uznávání a výkonu považovány za rovnocenné rozhodnutím. ê 2201/2003 23. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (31)Evropská rada došla na zasedání v Tampere k závěru (bod 34), ð Vzájemné důvěra ve výkon spravedlnosti v Unii odůvodňuje zásadu, ï že je zapotřebí, aby rozhodnutí vydaná v řízeních o rodinných věcech  vydaná v určitém členském státě Õ, by měla být „automaticky uznávána v celé unii  ve všech členských státech Õ bez  potřeby Õ jakéhokoli zprostředkujícího řízení  řízení o uznání Õ nebo důvodů pro zamítnutí výkonu“. Proto by rozhodnutí o právu na styk s dítětem a rozhodnutí o navrácení osvědčená  Konkrétně v situaci, že je jim předloženo rozhodnutí vydané v jiném členském státě a prohlašující rozvod, rozluku nebo manželství za neplatné, které již nelze napadnout Õ v členském státě původu v souladu s tímto nařízením  by příslušné orgány dožádaného členského státu Õ měly  ze zákona Õ  rozhodnutí Õ být uznat a vykonatelná ve všech ostatních členských státech, aniž by by bylo vyžadováno další řízení  , a aktualizovat v souladu s tím své záznamy dosvědčující osobní stav. Õ Opatření pro výkon těchto rozhodnutí se nadále řídí vnitrostátním právem. ò nový (32)Uznání rozhodnutí by mělo být odepřeno, pouze pokud existuje jeden nebo více důvodů k odepření uznání stanovené v článcích 37 a 38. Důvody uvedené v čl. 38 odst. 1 písm. a) až c) však nemohou být uplatněny proti rozhodnutím o právu na styk s dítětem a rozhodnutím o navrácení podle čl. 26 odst. 4 druhého pododstavce, které byly osvědčeny v členském státě původu v souladu s tímto nařízením, jak tomu bylo již podle nařízení (ES) č. 2201/2003.

(33)Kromě toho cíl učinit přeshraniční spory týkající se dětí méně časově a finančně náročné odůvodňuje pro všechna rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti požadavek zrušení povinnosti doložky vykonatelnosti před výkonem v členském státě výkonu. Zatímco nařízení (ES) č. 2201/2003 zrušilo tuto povinnosti pouze pro rozhodnutí přiznávajících právo na styk s dítětem a některá rozhodnutí nařizující navrácení dítěte, stanoví toto nařízení nyní jednotné řízení pro přeshraniční výkon všech rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti. V důsledku toho by se s výhradou ustanovení tohoto nařízení mělo s rozhodnutím vydaným orgány členského státu zacházet, jako by bylo vydáno v členském státě výkonu. (34)S veřejnými listinami a dohodami mezi stranami, které jsou vykonatelné v jednom členském státě, by se pro účely používání pravidel pro uznání a výkon mělo zacházet jako s rovnocennými „rozhodnutími“. (35)Úkolem soudu členského státu výkonu by mělo být nařídit konkrétní opatření výkonu, vydat veškerá nezbytná související nařízení, která mohou vyžadovat vnitrostátní právní předpisy upravující výkon usnesení, a dát pokyn příslušnému vykonávajícímu orgánu, aby přistoupil k výkonu. Je-li třeba rozhodnutí jiného členského státu pro účely výkonu podle vnitrostátního práva členského státu, kde má být vykonáno, upřesnit o další detaily nebo upravit, měl by příslušný soud uvedeného členského státu při provádění nezbytného upřesnění nebo úprav dodržovat zásadní prvky daného rozhodnutí. Zejména v případech, kdy rozhodnutí přiznávající právo na styk s dítětem není dostatečně konkrétní nebo chybí-li v něm nezbytná praktická opatření, měla by tato doplnění být nařízena soudem členského státu výkonu. Pokud je v rozhodnutí obsaženo opatření či příkaz, jež není v právu dožádaného členského státu známé, upraví se dané opatření nebo příkaz, včetně práva v něm uvedeného, v největší možné míře na rovnocennou variantu v rámci práva daného členského státu, který má rovnocenné účinky a sleduje obdobný účel a zájem. (36)Přímý výkon rozhodnutí vydaného v jednom členském státě bez prohlášení vykonatelnosti by neměl ohrozit respektování práv na obhajobu. Pokud se osoba, vůči níž je výkon navrhován, domnívá, že existuje jeden z důvodů pro odepření uznání nebo výkonu tohoto nařízení, měla by mít možnost žádat o odepření uznání nebo výkonu rozhodnutí. (37)Strana zpochybňující výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě by měla mít v největší možné míře a v souladu s právním systémem členského státu výkonu možnost v tomtéž řízení kromě důvodů pro odepření uznání nebo výkonu uvedených v článcích 37 a 38 tohoto nařízení, použít důvody odepření výkonu jako takového stanovené v čl. 40 odst. 2 tohoto nařízení. Neslučitelnost výkonu rozhodnutí s nejlepším zájmem dítěte, která plyne ze síly námitek dítěte dostatečného věku a stupně vyspělosti nebo z jiné změny okolností, k níž došlo po vydání rozhodnutí, by měla být zvažována, pouze pokud dosáhne závažnosti srovnatelné s výhradou veřejného pořádku. Důvody odepření výkonu, které jsou k dispozici podle vnitrostátního práva uplatnit nelze nelze. Je-li odepření výkonu založeno na námitkách dítěte dostatečného věku a stupně vyspělosti, měly by příslušné orgány v členském státě výkonu přijmout všechny náležité kroky k přípravě dítěte na výkon rozhodnutí a navázat s ním spolupráci. (38)Za účelem informování by osobě, vůči níž je navrhován výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, mělo být v přiměřené lhůtě před prvním opatřením výkonu, předáno osvědčení stanovené podle tohoto nařízení, v nezbytném případě společně s rozhodnutím. V této souvislosti se takovým opatřením rozumí první opatření v rámci výkonu provedené po takovém doručení. ê 2201/2003 24. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (39)Proti osvědčení vystavenému pro usnadnění výkonu rozhodnutí by nemělo být možné podat opravný prostředek. Opravný prostředek by měl být přípustný pouze v případech věcné chyby, tj.  konkrétně Õ pokud osvědčení nevyjadřuje přesně obsah rozhodnutí. ð Mělo by být zrušeno, pokud bylo uděleno zřejmě chybně s ohledem na požadavky stanovené v tomto nařízení. ï ò nový (40)Pokud předběžná opatření, včetně zajišťovacích opatření, nařídil orgán příslušný k rozhodovat ve věci samé, měl by být podle tohoto nařízení zajištěn jejich volný pohyb. Totéž platí pro pro předběžná opatření, včetně zajišťovacích opatření, nařízených v naléhavých případech na základě článku 12 tohoto nařízení orgánem členského státu, který není příslušný rozhodovat ve věci samé. Uvedená opatření by měla platit, dokud příslušný orgán členského státu s příslušností rozhodovat ve věci samé podle tohoto nařízení nepřijme opatření, která považuje za vhodná. Předběžná opatření včetně zajišťovacích opatření, která byla nařízena, aniž by byl navrhovatel předvolán na jednání, by podle tohoto nařízení uznána a vykonána být neměla. ê 2201/2003 25. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (41) Ve věcech rodičovské zodpovědnosti by ve všech členských státech měly být určeny Õ ústřední orgány.  Ty Õ by měly  být nápomocny rodičům a příslušným orgánům v přeshraničních řízeních Õ a spolupracovat v obecných i konkrétních věcech, včetně spolupráce za účelem podpory smírného řešení rodinných sporů ve věcech rodičovské zodpovědnosti. Proto  Za tímto účelem Õ by ústřední orgány měly být zapojeny do Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci, zřízené rozhodnutím Rady 2001/470/ES ze dne 28. května 2001 o vytvoření Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci. ò nový

(42)Ve zvláštních případech ve věcech rodičovské zodpovědnosti, které spadají do působnosti tohoto nařízení, by ústřední orgány měly při poskytování pomoci vnitrostátním orgánům, jakož i nositelům rodičovské zodpovědnosti navzájem spolupracovat. Tato pomoc by měla zahrnovat zejména nalezení dítěte buď přímo, nebo nepřímo prostřednictvím jiných příslušných orgánů, je-li to nezbytné ke splnění žádosti podle tohoto nařízení, a poskytování informací týkajících se dítěte nezbytné pro účely řízení. (43)Nařízení (EU) 2016/679 se použije na zpracování osobních údajů členskými státy při uplatňování tohoto nařízení. (44)Aniž by byly dotčeny jakékoliv požadavky podle vnitrostátního práva procesního, měl by mít žádající orgán volnost při výběru z různých možností, které má k dispozici pro získání nezbytných informací, například, v případě soudů, s použitím nařízení Rady (ES) č. 1206/2001, za pomoci Evropské soudní sítě v občanskoprávních a obchodních věcech, zejména ústředních orgánů zřízených podle tohoto nařízení, sítě soudců a kontaktních míst, nebo v případě soudních a správních orgánů vyžádáním informací prostřednictvím specialiovaných organizací v této oblasti. (45)V případě žádosti s podpůrnými důvody pro zprávu o situaci dítěte, o jakýchkoliv probíhajících řízeních nebo o rozhodnutích týkajících se dítěte by měly příslušné orgány dožádaného členského státu tuto žádost splnit bez uplatnění případných dalších požadavků podle jejich vnitrostátního práva. Žádost by měla uvádět zejména popis řízení, o němž jsou informace zapotřebí, a skutečné situace, ze které uvedené řízení vzniklo. (46)Vyžaduje-li to nejlepší zájem dítěte, měl by být orgán členského státu, který projednává rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti, způsobilý žádat o sdělení informací významných pro ochranu dítěte od orgánů členského státu. Podle okolností může jít o informace o řízeních a rozhodnutích týkajících se rodiče nebo sourozenců dítěte, o způsobilosti rodiče se o dítě starat nebo mít právo na styk s dítětem. (47)Má-li určitá osoba s bydlištěm v jednom členském státě k dítěti de facto rodinné vazby, jak stanoví judikatura Evropského soudu pro lidská práva, a přeje si zahájit řízení o právu na styk s dítětem v jiném členském státě, kde má dítě obvyklé bydliště, měla by mít možnost kontaktovat přímo příslušné orgány v členském státě, kde má bydliště, a získat posudek ohledně vhodnosti vykonávat právo na styk s dítětem a o podmínkách, za nichž lze o přiznání práva na styk s dítětem uvažovat tak, aby bylo možno tento posudek použít v řízení v členském státě, který je příslušný podle tohoto nařízení. Stejné informace by však měly poskytovat také příslušné orgány členského státu, kde má bydliště osoba usilující o přiznání práva na styk s dítětem, pokud tato žádost pochází od orgánů jiného příslušného členského státu podle tohoto nařízení. (48)Jelikož ve věcech rodičovské zodpovědnosti je čas zásadní otázkou, odpověď na jakoukoliv žádost podle článku 64 a 65 by měla být poskytnuta do dvou měsíců. (49)Pokud orgán členského státu již rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti vydal, nebo takové rozhodnutí zvažuje, a pokud má být toto rozhodnutí provedeno v jiném členském státě, může požádat, aby mu byly orgány uvedeného členského státu při provádění rozhodnutí nápomocny. To by mělo platit například pro rozhodnutí, kterým se přiznává právo styk s dítětem pod dohledem, jež má být vykonáván v jiném členském státě, než je členský stát, kde se nachází orgán, který styk nařizuje, nebo které zahrnuje jakákoliv další doprovodná opatření příslušných orgánů v členském státě, kde má být rozhodnutí provedeno. (50)Uvažuje-li orgán členského státu o umístění dítěte do pěstounské rodiny nebo do ústavní péče v jiném členském státě, měla by před umístěním nejdříve proběhnout mezi oběma státy konzultace prostřednictvím ústředních orgánů. Orgán, který uvažuje o umístění, by měl nejdříve získat souhlas příslušného orgánu členského státu, v němž má být dítě umístěno. Jelikož k umístění je nejčastěji naléhavým opatřením nutným k odebrání dítěte ze situace, která ohrožuje jeho nejlepší zájem, představuje čas pro tato rozhodnutí rozhodující faktor. V zájmu urychlení konzultace stanoví toto nařízení vyčerpávajícím způsobem požadavky pro žádost a lhůtu pro odpověď ze strany členského státu, kde má být dítě umístěno. Podmínky pro udělení nebo odmítnutí souhlasu se však i nadále řídí vnitrostátním právními předpisy dožádaného členského státu. (51)Jakékoliv dlouhodobé umístění dítěte do zahraniční by mělo být v souladu s čl. 24 odst. 3 Listiny základních práv EU (právo na osobní styk s rodiči) a s ustanoveními Úmluvy OSN o právech dítěte, konkrétně článku 8, 9 a 20. Při zvažování řešení by měla být věnována náležitá pozornost zvláště tomu, že je žádoucí kontinuita ve výchově dítěte, a jeho etnickému, náboženskému, kulturnímu a jazykovému původu. ê 2201/2003 26. bod odůvodnění (přizpůsobený) (52)Komise by měla zveřejňovat a aktualizovat  informace o Õ soudech a opravných prostředcích, které jí sdělí členské státy. ê 2201/2003 27. bod odůvodnění Opatření nezbytná k provedení tohoto nařízení by měla být přijata v souladu s rozhodnutím Rady 1999/468/ES ze dne 28. června 1999 o postupech pro výkon prováděcích pravomocí svěřených Komisi . ò nový (53)Za účelem zajištění aktualizace osvědčení používaných v souvislosti s uznáním a výkonem rozhodnutí, veřejných listin a dohod podle tohoto nařízení, by měla být na Komisi přenesena pravomoc přijímat akty v souladu s článkem 290 Smlouvy o fungování EU, pokud jde o změny příloh I a III tohoto nařízení. Je obzvláště důležité, aby Komise v rámci přípravné činnosti vedla odpovídající konzultace, a to i na odborné úrovni, a aby tyto konzultace probíhaly v souladu se zásadami stanovenými v interinstitucionální dohodě o zdokonalení tvorby právních předpisů ze dne 13. dubna 2016. Zejména s cílem zajistit rovnou účast na vypracování aktů v přenesené pravomoci obdrží Rada všechny dokumenty ve stejné době jako odborníci členských států a její odborníci mají soustavně přístup na schůze skupin odborníků Komise, které se zabývají se vypracováním aktů v přenesené pravomoci.

ê 2201/2003 28. bod odůvodnění (přizpůsobený) Toto nařízení nahrazuje nařízení (ES) č. 1347/2000, které se v důsledku toho zrušuje. ê 2201/2003 29. bod odůvodnění (přizpůsobený) (54)Pro řádné uplatňování tohoto nařízení by Komise měla přezkoumávat  posuzovat Õ jeho používání a navrhovat nezbytné změny. ê 2201/2003 30. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (55)ð [V souladu s články 1 a 2 a čl. 4a odst. 1 Protokolu č. 21 o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě o fungování Evropské unie, a aniž je dotčen článek 4 Protokolu, Spojené království a Irsko se nepodílejí na přijímání tohoto nařízení a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné.] ï [V souladu s článkem 3  a čl. 4a odst. 1 Õ Protokolu  č. 21 Õ o postavení Spojeného království a Irska  s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva Õ, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě  o fungování Evropské unie Õ o založení Evropského společenství,  Spojené království a Irsko Õ oznámily své přání účastnit se přijímání a používání tohoto nařízení.] ê 2201/2003 31. bod odůvodnění (přizpůsobený) (56)Dánsko se v souladu s články 1 a 2 Protokolu  č. 22 Õ o postavení Dánska, připojeného, ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě  o fungování Evropské unie Õ založení Evropského společenství, neučastní  nepodílí na Õ přijímání tohoto nařízení a proto pro ně není závazné ani použitelné. ê 2201/2003 32. bod odůvodnění (přizpůsobený) ð nový (57)Jelikož cílů tohoto nařízení nemůže být ð kvůli rozdílům ve vnitrostátních pravidlech, jimiž se řídí uznávání a výkon rozhodnutí ï dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a  ale Õ proto může jich být ð díky přímé použitelnosti a závazné povaze tohoto nařízení lépe dosaženo ï na úrovni Společenství  Unie Õ, může Společenství  Unie Õ přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy  o Evropské unii Õ. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje toto nařízení rámec toho, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů. ê 2201/2003 33. bod odůvodnění (přizpůsobený) Toto nařízení ctí základní práva a zachovává zásady Listiny základních práv Evropské unie. Zejména se snaží zajistit dodržování základních práv dítěte stanovených v článku 24 Listiny základních práv Evropské unie,

ê 2201/2003 (přizpůsobený) PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ: KAPITOLA I OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE Článek 1 Oblast působnosti 1. Toto nařízení se bez ohledu na druh  soudního nebo správního orgánu Õ soudu  použije Õ vztahuje na občanskoprávní věci týkající se: a)rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné; b)přiznání, výkonu, převedení a úplného nebo částečného odnětí rodičovské zodpovědnosti. 2. Věci uvedené v odst. 1 písm. b) se mohou zejména týkat  zahrnovat Õ : a)práva péče o dítě a práva na styk s dítětem; b)poručnictví, opatrovnictví a podobné instituty; c) určení osoby, orgánu nebo jiného subjektu odpovědných za dítě či jeho jmění nebo pověřených zastupováním dítěte či napomáháním dítěti a stanovení jejich úkolů; d)umístění dítěte do pěstounské rodiny nebo ústavní péče; e)opatření k ochraně dítěte spojených se správou, zachováním a nakládáním se jměním dítěte. 3. Toto nařízení se nevztahuje na  nepoužije na: Õ a)určení nebo popření rodičovství; b)rozhodnutí o osvojení, předadopční opatření nebo na neplatnost či zrušení osvojení; c)příjmení a jména dítěte; d)dosažení zletilosti;

e)vyživovací povinnosti; f)správy jmění nebo dědictví; g)opatření přijatá v důsledku trestných činů spáchaných dětmi. Článek 2 Definice Pro účely tohoto nařízení  se použijí tyto definice Õ : 1. „soud“  „orgánem“ Õ zahrnuje  se rozumí Õ všechny orgány  jakýkoliv soudní nebo správní orgán Õ členských států příslušný k rozhodování ve věcech spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení podle článku 1; 2. „soudcem“ se rozumí soudce nebo úředník s pravomocemi rovnocennými soudcovským ve věcech spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení; 3. „členským státem“ se rozumí všechny členské státy s výjimkou Dánska; 4. „rozhodnutím“ se rozumí rozhodnutí  usnesení, příkaz nebo rozsudek orgánu členského státu týkající se Õ o rozvodu, rozluky nebo, prohlášení manželství za neplatné  nebo Õ a rozhodnutí týkající se rodičovské zodpovědnosti; 5. „členským státem původu“ se rozumí členský stát, ve kterém  v němž Õ bylo vydáno rozhodnutí, které má být vykonáno; 6. „členským státem výkonu“ se rozumí členský stát, ve kterém  v němž Õ je navrhován výkon rozhodnutí; ò nový 7. „dítětem“ se rozumí každá osoba mladší 18 let; ê 2201/2003 (přizpůsobený) ð nový 8. „rodičovskou zodpovědností“ se rozumějí veškerá práva a povinnosti fyzické nebo právnické osoby týkající se dítěte nebo jmění dítěte, která jsou jí svěřeny rozhodnutím, právními předpisy nebo právně závaznou dohodou, Tento pojem zahrnuje především  včetně Õ práva péče o dítě a právo na styk s dítětem; 9. „nositelem rodičovské zodpovědnosti“ se rozumí osoba, institut nebo jiný orgán, Õ které mají rodičovskou zodpovědnost k dítěti;

10. „právem péče o dítě“ se rozumějí práva a povinnosti týkající se péče osoby o dítě, a zejména právo určit místo bydliště dítěte  , včetně situací, kde na základě rozhodnutí, zákona Õ  nebo dohody mající právní účinek podle práva členského státu, kde má dítě své obvyklé bydliště Õ  , jeden nositel rodičovské zodpovědnosti nemůže rozhodnout o bydlišti dítěte bez souhlasu druhého držitele rodičovské zodpovědnosti Õ ; 11. „právem na styk s dítětem“ zahrnuje zejména  se rozumí práva na styk s dítětem, včetně Õ práva vzít dítě na omezenou dobu na místo odlišné od místa jeho obvyklého bydliště; 12. „neoprávněným přemístěním nebo zadržením“ se rozumí přemístění nebo zadržení dítěte: a) kterým je porušováno právo péče o dítě vyplývající ze soudního rozhodnutí,  z rozhodnutí, Õ ze zákona nebo z právně závazné dohody podle právních předpisů členského státu, ve kterém mělo dítě své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním nebo zadržením; a b) za předpokladu, že v době přemístění nebo zadržení bylo skutečně vykonáváno právo péče o dítě, ať společně nebo samostatně, nebo by toto právo bylo vykonáváno, kdyby k přemístění nebo zadržení nedošlo. Péče o dítě se považuje za vykonávanou společně v případě, kdy podle rozhodnutí nebo ze zákona jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti nemůže rozhodnout o místě bydliště dítěte bez souhlasu jiného nositele rodičovské zodpovědnosti. KAPITOLA II PŘÍSLUŠNOST ODDÍL 1 Rozvod, rozluka a prohlášení manželství za neplatné Článek 3 Obecná příslušnost 1. Ve věcech týkajících se rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné jsou příslušné soudy  orgány Õ členského státu, a) na jehož území: –mají manželé obvyklé bydliště, nebo –měli manželé poslední obvyklé bydliště, pokud zde jeden z nich ještě bydlí, nebo –má odpůrce obvyklé bydliště, nebo –v případě společného návrhu má alespoň jeden z manželů obvyklé bydliště, nebo –má navrhovatel obvyklé bydliště, kde bydlel nejméně jeden rok bezprostředně před podáním návrhu, nebo –má navrhovatel obvyklé bydliště, v němž bydlel nejméně šest měsíců bezprostředně před podáním návrhu na zahájení řízení, a zároveň je buď státním příslušníkem tohoto členského státu, nebo, v případě Spojeného království a Irska, zde má „domicil“; b) jehož státními příslušníky jsou oba manželé nebo, v případě Spojeného království a Irska, se jedná o zemi „domicilu“ obou manželů.

2. Pro účely tohoto nařízení se pojem „domicil“ vykládá podle právních řádů Spojeného království a Irska. Článek 4 Protinávrh Soud,  Orgán, Õ u něhož probíhá řízení na základě článku 3, je rovněž příslušný rozhodovat o protinávrhu, pokud spadá  uvedený protinávrh Õ do oblasti působnosti tohoto nařízení. Článek 5 Změna rozluky na rozvod Aniž je dotčen článek 3, je soud  orgán Õ členského státu, který vydal rozhodnutí o rozluce, rovněž příslušný  pro Õ změnu toto rozhodnutí na rozvodové, pokud to právní předpisy tohoto členského státu umožňují. Článek 6 Zbytková příslušnost 1. Není-li žádný soud  orgán Õ některého členského státu příslušný na základě článků 3, 4 a 5, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto  členského Õ státu. Článek 6 Výlučná povaha příslušnosti podle článků 3, 4 až 5  2. Odstavec 1 se nepoužije v případě odpůrce Õ Manžel, který: a) má obvyklé bydliště na území některého členského státu nebo b) je státním příslušníkem některého členského státu nebo, v případě Spojeného království a Irska, má v některém z těchto států „domicil“, může být v jiném členském státě žalován pouze podle článků 3, 4 a 5. 3. Proti odpůrci, který nemá obvyklé bydliště na území některého členského státu a není ani státním příslušníkem některého členského státu nebo, v případě Spojeného království a Irska, nemá na území některého z těchto členských států „domicil“, může kterýkoli státní příslušník některého členského státu, který má obvyklé bydliště na území jiného členského státu, využít stejně jako státní příslušník tohoto  členského Õ státu pravidla pro určení příslušnosti platná v tomto  členském Õ státě. ODDÍL 2 Rodičovská zodpovědnost Článek 7

Obecná příslušnost 1. Soudy  Orgány Õ členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu. ð V případě, že se dítě zákonným způsobem přestěhuje z jednoho členského státu do jiného a získá zde nové obvyklé bydliště, stávají se příslušnými orgány členského státu nového bydliště. ï 2. Odstavec 1 platí s výhradou článků 8, 9 a 10. Článek 8 Zachování příslušnosti podle předchozího obvyklého bydliště dítěte  ve vztahu k právu na styk s dítětem Õ 1. V případě, že se dítě zákonným způsobem přestěhuje z jednoho členského státu do jiného a získá zde nové obvyklé bydliště, ponechají si soudy  orgány Õ členského státu předchozího obvyklého bydliště dítěte odchylně od článku 8 příslušnost po dobu tří měsíců  po tři měsíce Õ po přestěhování pro účely úpravy  pro úpravu rozhodnutí Õ o právu na styk s dítětem vydaného  vydaného Õ v tomto členském státě před přestěhováním dítěte v případě, že nositel práva  , má-li osoba, jíž bylo přiznáno právo Õ na styk s dítětem podle  , na základě Õ rozhodnutí o právu na styk nadále obvyklé bydliště v členském státě předchozího obvyklého bydliště dítěte. 2. Odstavec 1 se nepoužije, pokud nositel práva na styk s dítětem uvedený v odstavci 1 přijal příslušnost soudů  orgánů Õ členského státu nového obvyklého bydliště dítěte tím, že se účastní řízení u těchto soudů  orgánů Õ, aniž by vznesl námitku jejich nepříslušnosti. Článek 9 Příslušnost v případech únosu dítěte V případech neoprávněného přemístění nebo zadržení dítěte jsou soudy  orgány Õ členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným přemístěním nebo zadržením, příslušné do doby, kdy dítě získá obvyklé bydliště v jiném členském státě, a a) každá osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě dá souhlas k přemístění nebo zadržení; nebo b) dítě mělo bydliště v jiném členském státě po dobu nejméně jednoho roku poté, co se osoba, orgán nebo jiný subjekt mající právo péče o dítě dozvěděla nebo se měla dozvědět místo, kde se dítě nachází, dítě si ve svém novém prostředí zvyklo a byla splněna nejméně jedna z těchto podmínek: i) do jednoho roku poté, kdy se nositel práva péče o dítě dozvěděl nebo se měl dozvědět místo pobytu dítěte, nebyla podána žádost o navrácení dítěte u příslušných orgánů členského státu, kam bylo dítě přemístěno nebo kde je zadržováno; ii) žádost o navrácení dítěte podaná nositelem práva péče o dítě byla vzata zpět a ve lhůtě stanovené v bodě i) nebyla podána nová žádost; ònový iii) žádost o navrácení dítěte podaná nositelem práva péče o dítě byla odmítnuta z jiných důvodů než na základě článku 13 Haagské úmluvy z roku 1980; ê 2201/2003 (přizpůsobený)

ð nový iv) věc projednávaná u soudu v členském státě, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před svým neoprávněným odebráním nebo zadržením, byla uzavřena podle čl. 26 odst. 3 druhého pododstavce; v) soudy  orgány Õ členského státu, ve kterém mělo dítě obvyklé bydliště bezprostředně před neoprávněným odebráním nebo zadržením, vydaly  vydaly Õ rozhodnutí o právu péče o dítě, které neobsahuje navrácení dítěte. Článek 10 Pokračování příslušnosti  Volba soudu pro související a samostatná řízení Õ 1. Soudy členského státu, které vykonávají příslušnost podle  na základě Õ článku 3 pro rozhodování o návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné, jsou příslušné rozhodovat o každé věci týkající se rodičovské zodpovědnosti spojené s tímto návrhem v případě,  že jsou splněny následující podmínky: Õ a) alespoň jeden z manželů vykonává ve vztahu k dítěti rodičovskou zodpovědnost; a b) manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti ð nejpozději ï v době zahájení řízení ð nebo, stanoví-li tak právo dotyčného členského státu, v průběhu řízení ï příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijali; a c) příslušnost Õ je v nejlepším Õ zájmu dítěte. 2. Příslušnost podle odstavce 1 končí, jakmile: a) se rozhodnutí vyhovující  týkající se Õ návrhu na rozvod, rozluku nebo na prohlášení manželství za neplatné nebo tento návrh zamítající stane pravomocným; nebo Õ b)  se stane pravomocným rozhodnutí Õ v případech, kdy řízení o rodičovské zodpovědnosti  v případech, kdy řízení Õ ke dni, kdy se stane pravomocným rozhodnutí uvedené v písmenu a), stále probíhá; nebo Õ c) řízení uvedená v písmenech a) a b) skončí z jiného důvodu. 3. Soudy členského státu jsou příslušné k rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti i v jiných řízeních, než která jsou uvedena v odstavci 1 , v případě, že ,  jsou-li splněny následující podmínky Õ: a) dítě má silný vztah k tomuto členskému státu, zejména z toho důvodu, že jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti má v tomto členském státě obvyklé bydliště nebo dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu; a b) všechny strany řízení ð nejpozději ï v době zahájení řízení ð nebo, stanoví-li tak právo dotyčného členského státu, v průběhu řízení ï příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijaly; a c) příslušnost Õ je v nejlepším zájmu dítěte. ò nový 4. Příslušnost podle odstavce 3 končí, jakmile řízení dospělo k pravomocnému rozhodnutí.

5. Přijmou-li všechny strany řízení o rodičovské zodpovědnosti v průběhu tohoto řízení příslušnost uvedenou v odstavci 1 nebo 3, zaznanemná se tato dohoda stran u soudu v souladu s právem členského státu soudu. ê 2201/2003 (přizpůsobený) ð nový 6. V případě, že dítě má své obvyklé bydliště na území třetího státu, který není smluvní stranou Haagské úmluvy ze dne 19. října 1996 o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí  (dále jen „Haagská úmluva z roku 1996“) Õ, považuje se příslušnost podle tohoto článku za příslušnost v zájmu dítěte, zejména pokud se zjistí nemožnost konání řízení v daném třetím státě. Článek 11 Příslušnost založená na přítomnosti dítěte 1. V případě, že nelze zjistit obvyklé bydliště dítěte a nelze určit příslušnost podle článku 10, jsou příslušné  orgány Õ členského státu, ve kterém se dítě zdržuje. 2. Odstavec 1 se použije i na děti, které jsou uprchlíky, nebo děti mezinárodně přemístěné z důvodu nepokojů v jejich zemi. Článek 12 Předběžná opatření včetně opatření zajišťovacích 1. V naléhavých případech nebrání toto nařízení soudům  jsou příslušné orgány Õ členského státu ð , kde se dítě zdržuje nebo se nachází jeho jmění, které náleží dítěti, příslušné přijímat ï, pokud jde o majetek a osoby v tomto členském státě ð dítě nebo jeho jmění ï, předběžná a zajišťovací opatření přípustná podle práva tohoto členského státu, a to i když je podle tohoto nařízení k rozhodování ve věci samé příslušný soud jiného členského státu. ò nový Pokud to vyžaduje ochrana nejlepšího zájmu dítěte, informuje orgán, který přijal zajišťovací opatření, buď přímo, nebo prostřednictvím ústředního orgánu určeného podle článku 60, orgán členského státu, který je příslušný ve věci podle tohoto nařízení. ê 2201/2003 (přizpůsobený) ð nový 2. Opatření přijatá podle odstavce 1 pozbývají účinnosti v případě, že  jakmile Õ soud  orgán Õ členského státu, který je příslušný ve věci samé podle tohoto nařízení přijal opatření, která považuje za vhodná. Článek 13

Zbytková příslušnost Není-li žádný soud  orgán Õ některého členského státu příslušný na základě článků 7 až 11, určí se příslušnost v každém členském státě v souladu s právem tohoto  členského Õ státu. Článek 14 Postoupení věci k projednání vhodněji umístěnému soudu  členskému státu Õ 1. Výjimečně mohou soudy  orgány Õ členského státu příslušné ve věci, pokud se domnívají, že soud  orgán Õ jiného členského státu, ke kterému má dítě zvláštní vztah, je vzhledem ke svému umístění vhodnější k projednání věci nebo její určité části, a v případě, že je to v zájmu dítěte, a) přerušit řízení v dané věci nebo jeho část a vyzvat strany, aby podaly návrh u soudu  u příslušného orgánu Õ tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 4, nebo b) požádat soud  příslušný orgán Õ jiného členského státu, aby převzal příslušnost v souladu s odstavcem 5. 2. Odstavec 1 se použije: a) na žádost strany; nebo b) z podnětu soudu  orgánu Õ; nebo c) na žádost soudu  orgánu Õ jiného členského státu, ke kterému má dítě silný vztah v souladu s odstavcem 3. Postoupit věc z podnětu soudu  orgánu Õ nebo na žádost soudu jiného  orgánu Õ členského státu je možné pouze se schválením alespoň jedné ze stran. 3. Má se za to, že dítě má zvláštní vztah k členskému státu ve smyslu  jak je uvedeno v Õ odstavci 1, pokud tento členský stát: a) se stal obvyklým bydlištěm dítěte poté, co bylo zahájeno řízení u soudu  orgánu Õ uvedeného v odstavci 1; nebo b) je bývalým obvyklým bydlištěm dítěte, nebo nebo c) dítě je jeho státním příslušníkem; nebo d) je obvyklým bydlištěm nositele rodičovské zodpovědnosti; nebo e) je místem, kde se nachází jmění dítěte, a věc se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním. 4. Soud  Orgán Õ členského státu příslušný ve věci stanoví lhůtu, ve které musí být zahájeno řízení u soudů  orgánů Õ tohoto jiného členského státu v souladu s odstavcem 1. Pokud do  v rámci Õ této doby  lhůty Õ řízení u soudů  orgánů Õ zahájeno není, pokračuje soud  orgán Õ , který řízení zahájil, ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 7 až 11 a s článkem 13.

5. Soudy  Orgány Õ tohoto jiného členského státu mohou z důvodu zvláštních okolností věci v nejlepším zájmu dítěte přijmout příslušnost do šesti týdnů  od obdržení Õ ode dne, kdy o to byly požádány  žádosti Õ v souladu s odst. 1 písm. a) nebo b). V tomto případě se soud  orgán Õ, který zahájil řízení jako první, prohlásí za nepříslušný. Jinak soud  orgán Õ , který zahájil řízení jako první, pokračuje ve výkonu své příslušnosti v souladu s články 7 až 11 a článkem 13. 6. Pro účely tohoto článku soudy  orgány Õ spolupracují buď přímo, nebo prostřednictvím ústředních orgánů určených podle článku 60 ð nebo prostřednictvím Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci ï . ODDÍL 3 Společná ustanovení Článek 15 Zahájení řízení u soudu 1. Za zahájení řízení u soudu se považuje okamžik, kdy: a) návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost byl podán k soudu za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro doručení odpůrci, nebo b) písemnost byla převzata orgánem odpovědným za její doručení v případě, že musí být doručena před podáním k soudu, za předpokladu, že navrhovatel následně neopomněl přijmout opatření požadovaná pro podání písemnosti k soudu. ò nový Článek 16 Předběžné otázky Závisí-li výsledek řízení u orgánu členského státu na rozhodnutí v předběžné otázce spadající do působnosti tohoto nařízení, může v dané otázce rozhodnout tento orgán. ê 2201/2003 (přizpůsobený) Článek 17 Přezkoumání příslušnosti Pokud je soudu  orgánu Õ některého členského státu předložena věc, k níž není podle tohoto nařízení příslušný a k níž je podle tohoto nařízení příslušný soud  orgán Õ jiného členského státu, prohlásí tento soud bez návrhu svou nepříslušnost. Článek 18

Přezkoumání přípustnosti 1. Pokud se odpůrce, který má obvyklé bydliště v jiném státě, než je členský stát, ve kterém byl návrh podán  bylo zahájeno řízení Õ, nedostaví k soudu, přeruší příslušný soud řízení do té doby, než bude prokázáno, že odpůrce mohl obdržet návrh na zahájení řízení nebo jinou rovnocennou písemnost v dostatečném předstihu, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem, nebo že k tomu byly učiněny veškeré nezbytné kroky. 2. Má-li být návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost zaslán podle tohoto nařízení z jednoho členského státu do druhého, použije se místo odstavce 1 tohoto článku článek 19 nařízení Rady (ES) č. 1393/2007. 3. Pokud nelze použít nařízení Rady (ES) č. 1393/2007, doručí se návrh na zahájení řízení nebo jiná obdobná písemnost do ciziny podle článku 15 Haagské úmluvy ze dne 15. listopadu 1965 o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních. Článek 19 Překážka litispendence a závislé žaloby 1. Pokud je řízení ve věci rozvodu, rozluky nebo prohlášení manželství za neplatné, které se netýká téže věci a probíhá mezi týmiž stranami, zahájeno u soudů různých členských států, přeruší soud  orgán Õ , u něhož bylo řízení zahájeno později, bez návrhu řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu  orgánu Õ, který ří