Vynětí skupin spadajících do oblasti působnosti směrnice o minimální úrovni zdanění z oblasti působnosti této směrnice by navíc vedlo k nerovnému zacházení s krycími subjekty patřícími do menších skupin, které nesplňují prahovou hodnotu 750 milionů EUR. Jednalo by se zejména o velké nadnárodní skupiny podniků, kterým by byla udělena výjimka z požadavků na transparentnost a daňových důsledků podle této směrnice.

Tato směrnice navazuje na sdělení Komise o zdanění podniků pro 21. století na podporu robustního, účinného a spravedlivého systému zdanění podniků v EU a odráží jednu z politických iniciativ zamýšlených tímto sdělením. Doplňuje tak řadu dalších politických iniciativ, které Komise podporuje souběžně, a to jak v krátkodobém, tak i dlouhodobém horizontu. Patří mezi ně návrh směrnice o zajištění celosvětové minimální úrovně zdanění nadnárodních skupin v Unii. Tato směrnice, jejímž cílem je odrazovat od využívání krycích subjektů usazených v Unii pro daňové účely, má širší oblast působnosti než směrnice o minimální úrovni zdanění, neboť pokrývá všechny subjekty a právní uspořádání, jež jsou daňovými rezidenty v Unii, a to bez jakékoli prahové hodnoty založené na výnosech. Na druhé straně se právní rámec týkající se minimální úrovně zdanění vztahuje pouze na nadnárodní skupiny podniků a velké domácí skupiny s celkovými výnosy přesahujícími 750 milionů EUR. Tyto skupiny rovněž spadají do oblasti působnosti této směrnice. Důvodem je skutečnost, že každá z těchto iniciativ má odlišný účel.

Pokud by členské státy jednaly individuálně, je možné, že by dále přispívaly ke stávajícímu roztříštění a potenciálně jej i zhoršovaly. Takový přístup by nepřispěl k odstranění stávající neefektivity a narušení vyplývající z individuálních opatření. Mají-li se přijmout řešení, která fungují pro celý vnitřní trh a zvyšují jeho (vnitřní a vnější) odolnost proti praktikám daňových úniků a vyhýbání se daňovým povinnostem, které mají nebo mohou mít stejný dopad na všechny členské státy, představuje vhodnou cestu vpřed koordinovaná iniciativa na úrovni EU.

Jednotlivé možnosti byly srovnány na základě těchto kritérií: a) účinnost při omezování zneužívání krycích subjektů, b) daňové zisky pro veřejné finance, c) náklady na dodržování předpisů pro podniky, d) náklady na dodržování předpisů pro správce daně, e) nepřímé účinky na jednotný trh, f) nepřímé účinky na hospodářskou soutěž mezi podniky, g) nepřímé dopady na konkurenceschopnost EU, h) nepřímé dopady – sociální dopady a i) soudržnost. Srovnání ukázalo, že možnosti č. 2, 3 a 4 by měly být při plnění cílů této iniciativy navzdory svým nákladům účinné. Zdá se, že nejlepší výsledky nabízí možnost č. 4. Konkrétně se očekává, že zajistí nejvyšší úroveň dodržování předpisů ze strany subjektů, které budou spadat do oblasti působnosti této iniciativy, a zároveň bude v souladu se současnou agendou EU pro boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům a bude vycházet ze stávajících systémů pro výměnu informací.

Pokud jde o otázku, zda jsou opatření zaměřená na zneužívání krycích subjektů pro daňové účely zaváděna ve vhodný okamžik nebo zda jsou předčasná, se Komise domnívá, že taková opatření jsou jednoznačně potřebná. Z neustálých skandálů týkajících se zneužívání krycích subjektů na celosvětovém a zejména pak na jednotném trhu potřeba takových opatření jasně vyplývá. Budoucí uplatňování pravidel o celosvětovém minimálním účinném zdanění by problém krycích společností v plném rozsahu neřešilo, neboť tato pravidla by se vztahovala pouze na nadnárodní společnosti, které splňují prahovou hodnotu 750 milionů EUR, a všechny společnosti pod touto prahovou hodnotou by tak zůstaly mimo oblast jejich působnosti. Stejně tak si Komise uvědomuje, že ochrana základů daně členských států je o to důležitější, aby bylo možné za výjimečných okolností způsobených zdravotní krizí zajistit udržitelnou ekonomiku.

Při přípravě svého návrhu Komise výsledky konzultací vzala do úvahy. Pokud jde o různé možnosti politiky, Komise se zejména rozhodla přikročit k návrhu regulačního a závazného opatření, tj. směrnice podle článku 115 Smlouvy o fungování EU. Navrhovaná směrnice nadto rozlišuje subjekty, u nichž existuje riziko, že se bude jednat o krycí subjekty zneužívané k získání daňových zvýhodnění, a to na základě souboru společných znaků těchto subjektů. Konkrétní krycí subjekty však mají předem výjimku, neboť se běžně používají z opodstatněných obchodních důvodů. Při navrhování rozlišovacích kritérií, na jejichž základě by byly určeny rizikové subjekty, a při definování případů, které by měly být vyloučeny, protože nepředstavují riziko vyhýbání se daňovým povinnostem nebo daňových úniků, Komise vycházela z příspěvků zúčastněných stran. Malé a střední podniky nejsou z návrhu vyloučeny, neboť panuje široká shoda na tom, že představují relevantní rizika. S ohledem na fakt, že podstata je v konečném důsledku otázkou skutečností a okolností, směrnice obsahuje mechanismus, který daňovým poplatníkům umožňuje zpochybnit výsledek testu stanoveného směrnicí, a to i prokázáním, že určitá struktura je založena z obchodních, nedaňových důvodů. Ve stejném duchu mohou struktury, které nebyly založeny za hlavním účelem získání daňového zvýhodnění, využít mechanismus pro podání žádosti o předem udělené osvobození.

V zájmu daňové jistoty mají podniky vykonávající určité činnosti výslovnou výjimku, a proto jsou od počátku považovány za podniky s nízkým rizikem, které jsou pro účely směrnice irelevantní. Patří mezi ně podniky, které by buď nesplňovaly vstupní kritéria, nebo, pokud by je splňovaly, by bylo v pozdější fázi testu zjištěno, že jsou pro účely směrnice irelevantní. Podniky, které spadají do působnosti některé z výjimek, nemusí posuzovat, zda vstupní kritéria splňují, či nikoli.

Směrnice se zaměřuje na zvláštní systém využívaný pro účely vyhýbání se daňovým povinnostem nebo daňových úniků. Systém, na nějž se směrnice zaměřuje, zahrnuje zakládání podniků v rámci EU, u nichž se má za to, že vykonávají hospodářskou činnost, avšak ve skutečnosti žádnou hospodářskou činnost nevykonávají. Důvodem jejich založení bylo totiž umožnit, aby jejich skutečnému majiteli nebo skupině, do níž patří, jako celku plynulo určité daňové zvýhodnění. Finanční holdingový podnik může například inkasovat veškeré platby z finančních činností podniků v různých členských státech EU s využitím osvobození od srážkových daní podle směrnice o zdanění úroků a licenčních poplatků a poté tyto příjmy předávat přidruženému podniku v jurisdikci třetí země s nízkým zdaněním a využívat přitom výhodných daňových smluv nebo dokonce vnitrostátního daňového práva konkrétního členského státu. S cílem bojovat proti tomuto systému stanoví tato směrnice test, jenž členským státům pomůže určit podniky, které vykonávají hospodářskou činnost, avšak nemají minimální podstatu a jsou zneužívány k získání daňových zvýhodnění. Tento test lze běžně nazývat „testem existence podstaty“. Kromě toho směrnice spojuje podniky, které nemají minimální podstatu (krycí subjekty), s daňovými důsledky. Předpokládá rovněž automatickou výměnu informací, jakož i případnou žádost jednoho členského státu adresovanou druhému o daňové kontroly pro širší skupinu podniků, které jsou považovány za rizikové (neboť splňují určité podmínky), avšak nemusí jim nutně chybět podstata ve smyslu této směrnice. Definice vhodného daňového zacházení a výměna informací by měly odrazovat od systému, na nějž se směrnice zaměřuje, tím, že budou neutralizována daňová zvýhodnění, která byla nebo mohou být získána.

Každých pět let, které by se měly začít počítat od [1. ledna 2024], předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice. Výsledky tohoto návrhu budou zahrnuty do hodnotící zprávy pro Evropský parlament a Radu, která bude vydána do [1. ledna 2029].

Jakmile bude tento návrh přijat jako směrnice, měl by být proveden do vnitrostátního práva členských států do 30. června 2023 a nabýt účinku k 1. lednu 2024. Pro účely monitorování a hodnocení provádění směrnice budou členské státy každoročně poskytovat Komisi příslušné informace za zdaňovací období, včetně seznamu statistických údajů. Příslušné informace jsou uvedeny v článku 12 směrnice.

Výbor pro kontrolu regulace vydal k posouzení dopadů kladné stanovisko s výhradami. Výbor pro kontrolu regulace konkrétně uvedl, že z posouzení dopadů není jasné, proč by měly být daňové úniky a vyhýbání se daňovým povinnostem řešeny společně a co odlišuje legitimní krycí subjekty od těch, které jsou zneužívány pro daňové účely. Výbor pro kontrolu regulace rovněž konstatoval, že posouzení dopadů neposkytuje dostatečný přehled možných alternativních a/nebo doplňkových opatření nad rámec zavedení právních předpisů EU. Výbor pro kontrolu regulace dále poznamenal, že posouzení dopadů by mělo být doplněno o kvantitativní odhady, a to zejména o odhady nákladů podniků na dodržování předpisů, a mělo by v rámci hlavní analýzy lépe odrážet různé názory zúčastněných stran. Příloha I posouzení dopadů vysvětluje, jak byly výhrady výboru řešeny. V reakci na obavy vyjádřené výborem prošlo několik částí posouzení dopadů revizí a posouzení bylo doplněno o nové části. Za prvé byl doplněn nový oddíl, který má i ve formě příkladů vysvětlit, jak mohou krycí subjekty podobným způsobem sloužit jak k vyhýbání se daňovým povinnostem, tak k praktikám daňových úniků, a proč je tedy lze řešit společně. Kromě toho bylo posouzení dopadů revidováno s cílem vyjasnit, že rozlišení mezi legitimními a nelegitimními krycími subjekty spočívá v tom, jak jsou využívány, nikoli jak jsou konstruovány. Za druhé bylo posouzení dopadů rozšířeno tak, aby podrobně odráželo různé alternativy zvažované v rané fázi pro boj s problematickým využíváním krycích subjektů v daňové oblasti. V tomto ohledu bylo vysvětleno, proč nebyla podporována možnost regulace poskytovatelů svěřenských služeb a služeb pro obchodní společnosti jako samostatného nebo doplňkového opatření. Rovněž byly podrobněji analyzovány důvody, proč bylo za možnost vhodnou pro daný účel považováno zavedení požadavků týkajících se podstaty. Za třetí bylo posouzení dopadů revidováno tak, aby zahrnovalo další podrobnosti o odhadovaných nákladech na dodržování předpisů pro podniky a správní orgány, a zejména podrobnosti o důvodech pro výši odhadů, další argumenty a nové důkazy. Kromě toho byly některé oddíly hlavní části posouzení dopadů zrevidovány tak, aby zahrnovaly příslušné příspěvky zúčastněných stran shromážděné prostřednictvím veřejných a zvláštních postupů konzultace.

Hlavní náklady spojené se zvolenou možností tvoří zvýšení nákladů podniků i správců daně na dodržování předpisů. Očekává se, že náklady podniků na dodržování daňových předpisů se v omezené míře zvýší. Celkově by náklady měly být poměrně omezené, protože se očekává, že počet společností, které budou spadat do oblasti působnosti této iniciativy, bude nízký (méně než 0,3 % všech společností v EU), přičemž dodatečné údaje, které mají subjekty spadající do oblasti působnosti této iniciativy oznamovat, by měly být snadno dohledatelné a mělo by být poměrně snadné je poskytnout. Očekává se, že náklady správců daně se rovněž mírně zvýší. Správci daně by měli rozšířit své kapacity, aby mohli spravovat informace, k nimž budou mít přístup, zavádět systémy podporující výměnu informací a vymáhat navrhované sankce. Tento návrh je koncipován s cílem nalézt správnou rovnováhu mezi pozitivními dopady a další zátěží. Existují rizika, pokud jde o schopnost členských států vypořádat se s novými povinnostmi, například při správě daňových rozhodnutí.

Stejně jako v případě vyvrácení domněnky lze mít za to, že nejlepší možnosti pro posouzení relevantních důkazů předložených podnikem má správce daně místa, kde má podnik podle svého prohlášení daňovou rezidenci. Pokud je správce daně přesvědčen, že zapojení určitého podniku v rámci skupiny nemá vliv na daňovou povinnost skupiny, měl by být schopen potvrdit, že podnik není vystaven riziku, že bude ve vztahu k určitému zdaňovacímu období považován za „krycí subjekt“ podle této směrnice. Jelikož proces vedoucí k osvobození může představovat zátěž jak pro podnik, tak pro správce daně, přičemž povede k závěru, že účelem podniku není vyhýbat se daňovým povinnostem ani daňový únik, bude možné prodloužit platnost osvobození o dalších 5 let (tj. celkem nejvýše o 6 let), pokud se nezmění právní a skutkové okolnosti doložené podnikem. Po uplynutí této doby bude podnik muset proces žádosti o osvobození zopakovat, pokud bude mít o prodloužení osvobození zájem a může doložit, že na něj má i nadále nárok.

Podnik, který by mohl splňovat vstupní kritéria a/nebo nesplňuje minimální podstatu, by mohl být využíván pro skutečnou podnikatelskou činnost, aniž by vytvářel daňové zvýhodnění pro sebe, skupinu společností, jejíž je součástí, nebo pro skutečného majitele. Takový podnik by měl mít možnost tuto skutečnost kdykoli prokázat a požádat o osvobození od povinností vyplývajících z této směrnice.

Ačkoli jsou výše uvedené informace zásadní a podnik vyvracející domněnku je povinen je předložit, může ve svůj prospěch předložit i další informace. Tyto informace by pak měl posoudit správce daně státu, v němž je podnik daňovým rezidentem. Pokud je správce daně přesvědčen o tom, že podnik vyvrátil domněnku, že se jedná o krycí subjekt ve smyslu směrnice, měl by být správce daně schopen výsledek procesu vyvrácení domněnky potvrdit za příslušné zdaňovací období. Jelikož proces vyvrácení domněnky bude pravděpodobně představovat zátěž jak pro podnik, tak pro správce daně, přičemž povede k závěru, že podnik minimální podstatu pro daňové účely má, bude možné platnost vyvrácení domněnky prodloužit o dalších 5 let (tj. celkem nejvýše o 6 let) od skončení příslušného zdaňovacího období, pokud se nezmění právní a skutkové okolnosti doložené podnikem. Po uplynutí této doby bude podnik muset proces vyvrácení domněnky zopakovat, pokud o to bude mít zájem.

Za důležité jsou považovány tři prvky: za prvé prostory, které jsou k dispozici pro výhradní užívání ze strany podniku; za druhé alespoň jeden vlastní aktivní bankovní účet v Unii a za třetí alespoň jeden ředitel, který má bydliště v blízkosti podniku a věnuje se jeho činnostem, nebo (alternativně) dostatečný počet zaměstnanců podniku, kteří se podílejí na jeho hlavních činnostech vytvářejících příjmy a mají bydliště v blízkosti podniku. Skutečnost, že se ředitel věnuje činnosti podniku, lze prokázat prostřednictvím jeho kvalifikace, která by mu měla umožňovat aktivně se podílet na rozhodovacích procesech, formálních pravomocí, které mu byly svěřeny, a skutečné účasti ředitele na každodenním řízení podniku. Nemá-li žádný ředitel s nezbytnou kvalifikací bydliště v blízkosti podniku, bylo by alternativně možné očekávat, že podnik má odpovídající vztah k členskému státu, v němž má podle svého prohlášení daňovou rezidenci, pokud má většina jeho zaměstnanců vykonávajících každodenní funkce daňovou rezidenci v blízkosti tohoto členského státu. Rozhodování by mělo probíhat rovněž v členském státě podniku. Tyto specifické prvky byly vybrány na základě mezinárodní normy pro podstatnou hospodářskou činnost pro daňové účely.

Pokud byla daňová zvýhodnění poskytnutá podniku odepřena, je třeba určit, jak by měly být příjmy plynoucí podniku a z něj i veškerá aktiva vlastněná podnikem skutečně zdaněny. Zejména by mělo být určeno, která jurisdikce by měla mít právo takové toky příjmů a/nebo aktiva danit. Tímto určením by neměla být dotčena žádná daň, která může být uplatňována na úrovni samotného krycího subjektu; členský stát krycího subjektu by tak mohl nadále považovat krycí subjekt za daňového rezidenta na svém území a uplatňovat daň z příslušných toků příjmů a/nebo aktiv podle svého vnitrostátního práva.

Pokud je určitý podnik považován za krycí subjekt ve smyslu směrnice, přičemž podnik tuto domněnku nevyvrátí, měly by nastat daňové důsledky. Tyto důsledky by měly být přiměřené a jejich cílem by měla být neutralizace daňového dopadu, tj. odepření jakýchkoli daňových zvýhodnění, která podnik získal nebo by mohl získat v souladu se smlouvami či úmluvami platnými v členském státě podniku nebo s příslušnými směrnicemi EU, zejména se směrnicemi Rady 2011/96/EU o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států a 2003/49/ES o společném systému zdanění úroků a licenčních poplatků mezi přidruženými společnostmi z různých členských států. Tato zvýhodnění by byla ve skutečnosti odepřena, pokud by příslušné smlouvy, úmluvy a unijní směrnice nebyly ve vztahu k podniku, o němž bylo zjištěno, že nemá minimální podstatu (přičemž neprokázal opak), zohledněny.

Navrhovaný právní předpis ponechává na členských státech, aby stanovily sankce za porušení oznamovacích povinností stanovených touto směrnicí, jež byla provedena do vnitrostátního právního řádu. Sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující. Minimální úrovně koordinace mezi členskými státy by mělo být dosaženo stanovením minimálních peněžitých sankcí v souladu se stávajícími předpisy ve finančním sektoru. Sankce by měly zahrnovat správní peněžitou sankci ve výši nejméně 5 % obratu podniku. Tato minimální výše by měla zohledňovat okolnosti konkrétního oznamujícího subjektu.

Aby byly informace včas k dispozici všem členským státům, které na nich mohou mít zájem, bude probíhat jejich automatická výměna prostřednictvím centrálního rejstříku s využitím stávajícího mechanismu správní spolupráce v daňových záležitostech. Členské státy si budou informace ve všech výše uvedených scénářích vyměňovat neprodleně, a to v každém případě do 30 dnů od okamžiku, kdy bude mít správní orgán tyto informace k dispozici. To znamená do 30 dnů od obdržení daňového přiznání nebo do 30 dnů ode dne, kdy správní orgán vydá rozhodnutí potvrzující, že podnik vyvrátil domněnku nebo že by měl být osvobozen. Automatická výměna proběhne rovněž do 30 dnů od ukončení kontroly podniku, který je pro účely této směrnice považován za rizikový, pokud bude mít výsledek takové kontroly dopad na informace, k jejichž výměně již v souvislosti s tímto podnikem došlo či mělo dojít. Informace, které budou předmětem výměny, jsou uvedeny v článku 13 této směrnice. Vychází se ze zásady, že tyto informace by měly všem členským státům umožnit získání informací oznamovaných podniky, které jsou ve smyslu této směrnice považovány za rizikové. Kromě toho platí, že pokud správní orgán členského státu na základě posouzení potvrdí vyvrácení domněnky nebo rozhodne o osvobození od povinností vyplývajících ze směrnice, měly by být ostatní členské státy na základě vyměňovaných informací schopny pochopit i důvody tohoto posouzení. Ostatní členské státy by měly mít vždy možnost požádat jiný členský stát o provedení daňové kontroly u jakéhokoli podniku, který splní vstupní kritéria podle této směrnice, pokud budou mít pochybnosti o tom, zda má minimální požadovanou podstatu, či nikoli. Dožádaný členský stát by měl provést daňovou kontrolu v přiměřené lhůtě a výsledek by měl sdílet s dožadujícím členským státem. V případě zjištění, že příslušný podnik je „krycím subjektem“, by měla proběhnout automatická výměna informací v souladu s článkem 13 této směrnice.

Všechny členské státy budou mít přístup k informacím o krycích subjektech v EU, a to kdykoli a bez nutnosti o takové informace žádat. Za tímto účelem si budou členské státy mezi sebou vyměňovat informace od prvního kroku, kdy bude určitý podnik klasifikován jako rizikový ve smyslu této směrnice. Výměna informací bude probíhat i v případě, že správce daně členského státu provede posouzení na základě skutečností a okolností jednotlivých případů a rozhodne se potvrdit, že určitý podnik vyvrátil domněnku krycího subjektu nebo že by měl být osvobozen od povinností podle této směrnice. Tím bude zajištěno, že všechny členské státy budou mít možnost se včas dozvědět o vykonané posuzovací pravomoci a důvodech, které vedly k danému posouzení. Členské státy budou rovněž moci požádat členský stát podniku o provedení daňových kontrol, pokud budou mít důvodné podezření, že by podniku mohla chybět minimální podstata ve smyslu směrnice.

s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 115 této smlouvy,

s ohledem na návrh Evropské komise,

po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům,

s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu,

s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru,

v souladu se zvláštním legislativním postupem,

vzhledem k těmto důvodům:

(1)Významnou politickou prioritou Unie zůstává zajištění spravedlivého a účinného zdanění na vnitřním trhu a boj proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům. Přestože v posledních letech došlo v této oblasti k významnému pokroku, zejména v důsledku přijetí směrnice Rady 2016/1164 týkající se boje proti vyhýbání se daňovým povinnostem a rozšíření oblasti působnosti směrnice Rady 2011/16/EU o správní spolupráci, jsou nezbytná další opatření pro boj s konkrétně zjištěnými praktikami vyhýbání se daňovým povinnostem a daňových úniků, které stávající právní rámec Unie zcela nezachycuje. Zejména nadnárodní skupiny často vytvářejí podniky bez minimální podstaty, aby snížily svou celkovou daňovou povinnost, a to mimo jiné přesunem zisků z některých členských států s vysokým zdaněním, v nichž vykonávají hospodářskou činnost a vytvářejí hodnotu pro své podnikání. Tento návrh doplňuje pokrok, kterého se podařilo dosáhnout v oblasti transparentnosti podniků tím, že byly prostřednictvím rámce boje proti praní peněz zavedeny požadavky na informace o skutečném vlastnictví, které řeší situace, kdy jsou zakládány podniky za účelem utajení skutečného vlastnictví, ať už jde o vlastnictví podniků samotných, nebo aktiv v jejich správě a vlastnictví, jako jsou nemovitosti nebo majetek vysoké hodnoty.

(2)Uznává se, že v členském státě mohou být zakládány podniky bez minimální podstaty s hlavním cílem získat daňové zvýhodnění, zejména prostřednictvím eroze základu daně jiného členského státu. I když některé členské státy vypracovaly právní nebo správní rámec na ochranu svého základu daně před takovými systémy, příslušná pravidla mají často omezený účinek, neboť se uplatňují pouze na území jednoho členského státu a účinně nezachycují situace, které se týkají více než jednoho členského státu. Kromě toho se vnitrostátní pravidla, která se v této oblasti uplatňují, v rámci Unie značně liší, přičemž některé členské státy nemají pro boj proti zneužívání podniků, které nemají žádnou podstatu pro daňové účely nebo je jejich podstata pro daňové účely minimální, vůbec žádná pravidla.

(3)Je nezbytné stanovit společný rámec, aby byla posílena odolnost členských států vůči praktikám vyhýbání se daňovým povinnostem a daňových úniků spojeným s využíváním podniků, které nevykonávají hospodářskou činnost, i když se má za to, že ji vykonávají, a proto nemají žádnou podstatu pro daňové účely nebo je jejich podstata pro daňové účely jen minimální. Cílem je zajistit, aby podniky s chybějící minimální podstatou nebyly využívány jako nástroje pro daňové úniky nebo vyhýbání se daňovým povinnostem. Vzhledem k tomu, že tyto podniky mohou být usazeny v jednom členském státě, ale mohou být využívány způsobem vedoucím k erozi základu daně jiného členského státu, je zásadně důležité dohodnout se na společném souboru pravidel pro určení nedostačující podstaty pro daňové účely na vnitřním trhu, jakož i pro vymezení konkrétních daňových důsledků spojených s touto nedostatečnou podstatou. Pokud se zjistí, že určitý podnik má dostatečnou podstatu podle této směrnice, nemělo by to bránit členským státům v tom, aby nadále uplatňovaly pravidla proti vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům, pokud jsou v souladu s právem Unie.

(4)Aby byl zajištěn komplexní přístup, měla by se pravidla vztahovat na všechny podniky v Unii, které podléhají dani v členském státě, bez ohledu na jejich právní formu a právní postavení, pokud mají daňovou rezidenci v členském státě a jsou způsobilé získat potvrzení o daňové rezidenci v tomto členském státě.

(5)Aby bylo zajištěno řádné fungování vnitřního trhu, proporcionalita a účinnost případných pravidel, bylo by žádoucí omezit jejich působnost na podniky, u nichž existuje riziko zjištění, že jim chybí minimální podstata a jsou využívány s hlavním cílem získat daňové zvýhodnění. Bylo by proto důležité stanovit vstupní kritérium ve formě souboru tří kumulativních, indikativních podmínek, aby bylo možné dospět k závěru, které podniky jsou dostatečně rizikové, jak je uvedeno výše, aby bylo odůvodněno, že se na ně má vztahovat oznamovací povinnost. První podmínka by měla umožnit identifikaci podniků, u nichž se má za to, že vykonávají převážně geograficky mobilní hospodářské činnosti, neboť místo, kde jsou tyto činnosti skutečně vykonávány, je obvykle obtížnější určit. Tyto činnosti obvykle vedou k významným tokům pasivních příjmů. Proto by tuto podmínku splňovaly podniky, jejichž příjmy sestávají převážně z toků pasivních příjmů. Mělo by se rovněž vzít v úvahu, že subjekty vlastnící aktiva pro soukromé účely, jako jsou nemovitosti, jachty, trysková letadla, umělecká díla nebo samotný kapitál, nemusí mít po delší dobu žádné příjmy, ale přesto jim může vlastnictví těchto aktiv umožňovat významné daňové zvýhodnění. Vzhledem k tomu, že čistě vnitrostátní situace by nepředstavovaly riziko pro řádné fungování vnitřního trhu a nejlépe by se řešily na vnitrostátní úrovni, měla by se druhá podmínka zaměřit na podniky vykonávající přeshraniční činnosti. Výkon přeshraničních činností by měl být zjišťován s ohledem na povahu transakcí tuzemského nebo zahraničního podniku na straně jedné a na jeho majetek na straně druhé, neboť subjekty, které vlastní aktiva pouze pro soukromé, nepodnikatelské účely, nemusí po značnou dobu žádné transakce realizovat. Třetí podmínka by navíc měla poukazovat na podniky, které nemají žádné vlastní zdroje nebo nemají dostatečné vlastní zdroje pro výkon hlavních činností řízení. Za tímto účelem si podniky, které nedisponují přiměřenými vlastními zdroji, často najímají poskytovatele služeb v oblasti správy, řízení, korespondence a dodržování právních předpisů z řad třetích stran nebo uzavírají příslušné dohody s přidruženými podniky o poskytování těchto služeb za účelem vytvoření a udržení právní a daňové přítomnosti. Externí zajišťování pouze některých doplňkových služeb, jako jsou služby vedení účetnictví, zatímco hlavní činnosti i nadále vykonává podnik, by samo o sobě k tomu, aby podnik tuto podmínku splnil, nepostačovalo. I když tito poskytovatelé služeb mohou být regulováni pro jiné, nedaňové účely, jejich povinnosti pro tyto jiné účely nemohou vždy zmírnit riziko, že umožňují zakládání a udržování podniků zneužívaných k praktikám vyhýbání se daňovým povinnostem a daňových úniků.

(6)Bylo by spravedlivé ze zamýšlených pravidel vyloučit podniky, jejichž činnosti podléhají přiměřené úrovni transparentnosti, a tudíž nepředstavují riziko, že by jim chyběla podstata pro daňové účely. Z oblasti působnosti této směrnice by měly být rovněž vyloučeny společnosti, jejichž převoditelný cenný papír byl přijat k obchodování či byl kótován na regulovaném trhu nebo v rámci mnohostranného obchodního systému, jakož i některé finanční podniky, které jsou přímo či nepřímo přísně regulovány v Unii a podléhají zvýšeným požadavkům na transparentnost a dohled. Ani čistě holdingové podniky, které se nacházejí ve stejné jurisdikci jako provozní dceřiná společnost a jejich skutečný majitel či majitelé pravděpodobně neslouží k získání daňového zvýhodnění. Podobně je tomu v případě subholdingových podniků, které se nacházejí ve stejné jurisdikci jako jejich akcionář nebo nejvyšší mateřský subjekt. Z tohoto důvodu by měly být rovněž vyloučeny. Za podniky s chybějící minimální podstatou by rovněž neměly být považovány podniky, které za účelem výkonu svých činností na plný úvazek a na bázi exkluzivity zaměstnávají odpovídající počet osob. I když se důvodně neočekává, že by splnily vstupní kritérium, měly by být z důvodu právní jistoty výslovně vyloučeny.

(7)Aby bylo možné rozlišovat mezi podniky, u nichž existuje riziko zjištění, že jim chybí podstata pro daňové účely, a zajistit, aby pravidla zachycovala pouze podniky, kterým chybí podstata pro daňové účely, měly by podniky poskytovat informace o svých zdrojích v členském státě, v němž jsou daňovými rezidenty. Tyto informace jsou nezbytné k ověření, zda má podnik zdroje a skutečně vykonává hospodářskou činnost v členském státě své daňové rezidence a zda existuje dostatečný vztah mezi příjmy nebo aktivy podniku a tímto členským státem.

(8)Aby se usnadnilo provádění této směrnice, měly by podniky, u nichž existuje riziko zjištění, že jim chybí minimální podstata a jsou využívány s hlavním cílem získat daňové zvýhodnění, ve svém ročním daňovém přiznání uvést, že disponují minimální úrovní zdrojů, jako jsou osoby a prostory v členském státě daňové rezidence, a v takovém případě předložit listinné důkazy. Ačkoli se uznává, že různé činnosti mohou vyžadovat jinou úroveň nebo druh zdrojů, za všech okolností by se očekávala společná minimální úroveň zdrojů. Toto posouzení by mělo být určeno pouze k identifikaci podstaty podniků pro daňové účely a nezpochybňuje úlohu, kterou mají „poskytovatelé svěřenských služeb nebo služeb pro obchodní společnosti“ ve smyslu směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/849 při identifikaci praní peněz, souvisejících predikativních trestných činů a financování terorismu. Naopak neexistence minimální úrovně zdrojů může být považována za známku chybějící podstaty, pokud již existuje riziko zjištění, že podniku chybí podstata pro daňové účely. Aby byla zajištěna slučitelnost s příslušnými mezinárodními normami, měla by společná minimální úroveň vycházet ze stávajících unijních a mezinárodních norem týkajících se významné hospodářské činnosti v souvislosti s preferenčními daňovými režimy nebo v případě absence zdanění právnických osob, které byly vypracovány v rámci Fóra o škodlivých daňových praktikách. Je nezbytné stanovit, že spolu s daňovým přiznáním musí být předloženy listinné důkazy na podporu prohlášení podniku, že disponuje minimálními zdroji. To je rovněž nezbytné k tomu, aby si správní orgán mohl utvořit názor založený na skutečnostech a okolnostech týkajících se daného podniku a rozhodnout se, zda zahájí kontrolu.

(9)V zájmu zajištění daňové jistoty je nezbytné stanovit společná pravidla pro obsah prohlášení podniků. U podniků, které splňují vstupní kritérium, a proto se na ně vztahují oznamovací povinnosti, by se mělo mít za to, že jim chybí podstata pro daňové účely, pokud rovněž prohlásí, že nedisponují jedním či více prvky, které kumulativně představují minimální úroveň podstaty, nebo neposkytnou požadované podpůrné důkazy. U podniků, které prohlásí, že disponují všemi prvky minimální úrovně podstaty a poskytnou požadovanou podpůrnou dokumentaci, by se mělo namísto toho mít za to, že minimální podstatu pro daňové účely mají, a žádné další povinnosti a důsledky podle této směrnice by se na ně neměly vztahovat. Tím by však neměly být dotčeny žádné platné právní předpisy a právo správního orgánu provést kontrolu, a to i na základě podpůrné dokumentace, a případně dospět k jinému závěru.

(10)Uznává se, že otázka, zda podnik skutečně vykonává hospodářskou činnost pro daňové účely nebo slouží především k vyhýbání se daňovým povinnostem nebo k daňovým únikům, je v konečném důsledku otázkou skutečností a okolností. To by mělo být posuzováno u každého konkrétního podniku individuálně. Podniky, u nichž se má za to, že nemají minimální podstatu pro daňové účely, by proto měly mít právo prokázat opak, včetně toho, že neslouží primárně daňovým cílům, a měly by mít právo tuto domněnku vyvrátit. Po splnění svých oznamovacích povinností podle této směrnice by měly správním orgánům členského státu, v němž jsou daňovými rezidenty, poskytnout dodatečné informace. I když mohou poskytnout jakékoli další informace, které budou považovat za vhodné, je nezbytné stanovit společné požadavky na to, jaké dokumenty mohou představovat vhodné dodatečné důkazy, které by proto měly být ve všech případech vyžadovány. Pokud se členský stát bude na základě těchto dodatečných důkazů domnívat, že podnik uspokojivě vyvrátil domněnku chybějící podstaty, měl by být schopen vydat rozhodnutí potvrzující, že podnik má minimální podstatu pro daňové účely v souladu s touto směrnicí. Toto rozhodnutí může zůstat v platnosti, dokud se nezmění skutkové a právní okolnosti podniku, a to až po dobu 6 let od vydání rozhodnutí. To umožní omezit zdroje přidělené na případy, u nichž bylo prokázáno, že nejsou krycím subjektem ve smyslu směrnice.

(11)Vzhledem k tomu, že cílem této směrnice je předcházet vyhýbání se daňovým povinnostem a daňovým únikům, kterým by se prostřednictvím činností podniků bez minimální podstaty mohlo dařit, a v zájmu zajištění daňové jistoty a posílení řádného fungování vnitřního trhu je nanejvýš důležité stanovit možnost osvobození pro podniky, které splňují vstupní kritérium, avšak jejichž zapojení nemá žádný skutečně příznivý dopad na celkovou daňovou situaci skupiny daného podniku nebo jeho skutečného majitele či majitelů. Z tohoto důvodu by tyto podniky měly být oprávněny požádat správní orgány členského státu, v němž jsou daňovými rezidenty, o vydání rozhodnutí, které je předem osvobodí od povinnosti dodržovat navrhovaná pravidla v plném rozsahu. Toto osvobození by mělo být rovněž časově omezeno, aby správní orgány mohly pravidelně ověřovat, zda skutkové a právní okolnosti odůvodňující rozhodnutí o osvobození zůstávají v platnosti. Potenciální prodloužená doba trvání takového rozhodnutí zároveň umožní omezit zdroje přidělené na případy, které by měly být vyňaty z oblasti působnosti směrnice.

(12) V zájmu zajištění daňové jistoty a spravedlivého zdanění na vnitřním trhu by bylo vhodné výslovně stanovit pravidla, která určí daňové zacházení s příjmy plynoucími do podniků nebo z nich v případě podniků, u nichž bylo zjištěno, že jim chybí minimální podstata pro daňové účely, a které nepředložily důkaz o opaku nebo důkaz o tom, že neslouží k získání daňového zvýhodnění. Tyto příjmy by měly být zdanitelné v členském státě, v němž je akcionář (akcionáři) podniku daňovým rezidentem, jako by byly vyplaceny přímo tomuto akcionáři (akcionářům). Aby se zabránilo riziku dvojího zdanění, měla by být případná daň zaplacená z těchto příjmů v členském státě podniku zohledněna a odečtena od daně splatné v členském státě akcionáře (akcionářů) podniku. Pokud akcionáři podniku daňovou rezidenci v členském státě nemají, měly by být tyto příjmy zdanitelné v jurisdikci daňové rezidence plátce, jako by byly vyplaceny přímo akcionáři (akcionářům) podniku. Na situace, kdy neexistují žádné příjmové toky, by se měla vztahovat pravidla s rovnocenným účinkem. K tomu by mohlo dojít zejména v případě vlastnictví nemovitého nebo jiného majetku s velmi vysokou hodnotou pouze pro soukromé účely nebo v případě čistě kapitálových investic. Vzhledem k tomu, že existuje riziko, že v určitém řetězci může být založeno několik podniků bez minimální podstaty, je rovněž nezbytné vyloučit, že bude příjem považován za zdanitelný v jurisdikci akcionáře, který je sám podnikem bez minimální podstaty. Touto směrnicí by nemělo být dotčeno přidělování práv zdanění v souladu s dohodami a úmluvami upravujícími zamezení dvojího zdanění příjmů a případně kapitálu uzavřených mezi členským státem a třetí zemí.

(13)K zajištění účinnosti navrhovaného rámce je nezbytné stanovit vhodné daňové důsledky pro podniky, které nemají minimální podstatu pro daňové účely. Podnikům, které splnily vstupní kritérium a u nichž se má za to, že jim chybí podstata pro daňové účely, přičemž navíc nepředložily důkaz o opaku nebo důkaz o tom, že neslouží k získání daňového zvýhodnění, by nemělo být dovoleno využívat ustanovení dohod a úmluv upravujících zamezení dvojího zdanění příjmů a případně kapitálu, jejichž stranou je členský stát jejich daňové rezidence, ani jakékoli jiné dohody, včetně ustanovení mezinárodních dohod o podpoře a ochraně investic, které mají rovnocenný účel nebo účinek. Těmto podnikům by nemělo být dovoleno využívat výhod směrnice Rady 2011/96/EU a směrnice Rady 2003/49/ES. Za tímto účelem by tyto podniky neměly mít nárok na potvrzení o daňové rezidenci, pokud jim bude sloužit k získání takového zvýhodnění. Členský stát, v němž je podnik daňovým rezidentem, by proto měl vydání potvrzení o daňové rezidenci odmítnout. Alternativně by tento členský stát měl být schopen takové potvrzení vydat, přičemž ve formě upozornění uvede, že by ho podnik neměl používat k získání výše uvedených daňových zvýhodnění. Toto odmítnutí vydat potvrzení o daňové rezidenci nebo (alternativně) vydat zvláštní potvrzení o daňové rezidenci by nemělo rušit vnitrostátní předpisy členského státu podniku, pokud jde o daňovou rezidenci a příslušné povinnosti s ní spojené. Spíše by sloužilo k informování ostatních členských států a třetích zemí o tom, že by neměly být přiznány žádné daňové úlevy nebo vrácení daně v souvislosti s transakcemi, do nichž je tento podnik zapojen, na základě jakékoli smlouvy s členským státem podniku nebo případně směrnic Unie.