6.1

Rovné zacházení a převoditelnost důchodů: 6.1.1 Pracovníci ze států Unie (A a B), již vykonávají svou pracovní činnost ve třetí zemi (C), která neřeší ve své právní úpravě sociálního zabezpečení účast cizinců ani převoditelnost důchodů. Stát A podepsal dvoustrannou dohodu, jejíž součástí je rovné zacházení a zachování získaných nároků (převoditelnost důchodů). Stát B nemá se zemí C podepsánu žádnou dohodu. Situace pracovníků ze zemí A a B je naprosto odlišná. Zatímco první z nich má právo na sociální zabezpečení ze země C, a pokud dosáhne na důchod, může jej v případě návratu pobírat ze země A, pracovník ze státu B nebude mít nárok na důchod, a i kdyby ho měl, nemohl by pobírat svůj důchod v zemi svého původu. Jde o příklad odlišného zacházení založeného na tom, zda byla či nebyla podepsána dvoustranná dohoda, jejíž uzavření obecně závisí na zájmu země C uzavřít takovou dohodu s tou či onou zemí Unie. Vzhledem ke skutečnosti by bylo mnohem užitečnější, aby o dohodě o sociálním zabezpečení jednala se zemí C přímo Unie. Další možností by bylo zařadit do širších dohod (regionálních, mnohostranných, dohod o partnerství atp.) jeden odstavec věnovaný sociálnímu zabezpečení, jenž by obsahoval ustanovení o rovném zacházení a převoditelnosti důchodů. 6.1.2 Pracovníci ze zemí Unie A a B přemístění svými podniky do země C na dva roky. V právních předpisech se v poslední uvedené zemi požaduje úhrada příspěvků od pracovníků, kteří vykonávají pracovní činnost na jejím území. Navíc právní předpisy zemí A a B stanoví odvod příspěvků za přemístěné pracovníky. Pokud jde o stát A, ten má se zemí C podepsánu dvoustrannou dohodu, a proto se příspěvky odvádějí pouze v zemi původu. Naproti tomu podnik ze země B bude muset odvádět příspěvky dvakrát: ve své vlastní zemi a v zemi C. V tomto posledním případě ztratí podnik, který přemísťuje své pracovníky, na konkurenceschopnosti, neboť bude muset hradit vyšší sociální odvody, čemuž by bylo možné zamezit, pokud by dohodu o sociálním zabezpečení s touto třetí zemí uzavřela přímo EU. 6.1.3 Pracující z třetích zemí C a D, kteří pracují v některé zemi Unie A, jež má uzavřenu dohodu o sociálním zabezpečení se zemí C, avšak nikoli se zemí D. Právní předpisy země Unie nestanoví zásadu rovného zacházení ani převoditelnosti důchodů. Ani situaci pracovníků ze zemí C a D nechrání žádný normativní nástroj Unie (může se jednat například o sezónní pracovníky). Pracovníci se nebudou těšit stejné ochraně (plná práva pro pracovníka ze státu C a žádná práva pro pracovníka ze země D), takže zásada rovného zacházení nebude plně uplatněna. K tomu by však nedošlo, kdyby sama Unie uzavřela dohodu o sociálním zabezpečení s výše uvedenou zemí D. 6.1.4 Státní příslušníci z třetí země C, kteří vykonávají pracovní činnost v zemích Unie A a B. Stát A má ve svých právních předpisech ustanovení o převoditelnosti důchodů, nebo se státem C uzavřel dvoustrannou dohodu, která zmíněnou převoditelnost stanoví, avšak stát B nikoli. Oba pracovníci získali nárok na důchod v zemi Unie, kde vykonávali svou pracovní činnost, a odkud se vrátili do své země. Ten, který byl zaměstnán v zemi A, bude moci pobírat svůj důchod, zatímco ten, který byl zaměstnán v zemi B, svůj nárok na důchod ztratí. Ani k tomu by nedošlo, kdyby existovala dohoda Unie, která by se týkala těchto či jiných práv sociálního zabezpečení. 6.1.5 Státní příslušníci z třetí země, kteří vykonávají pracovní činnost v zemích Unie A a B. Právní předpisy státu A pro sociální zabezpečení obsahují zásadu rovného zacházení v oblasti sociálního zabezpečení, zatímco stát B tuto zásadu nezmiňuje. V prvním případě by tedy příslušník třetího státu odváděl příspěvky, avšak ve druhém nikoli. To by znamenalo finanční výhodu pro druhou zmíněnou zemi, stát B, čímž by byla narušena myšlenka EU jakožto prostoru rovnosti a nediskriminace. Dohoda uzavřená Unií by vyřešila i tento případ.