3.2

Hlavní cíl dohody z Cotonou, kterým je „omezení a následné vymýcení chudoby v souladu s cíli udržitelného rozvoje a postupná integrace států AKT do světového hospodářství“, je obsažen ve třech vzájemně se doplňujících pilířích: — politický dialog: Dohoda z Cotonou byla průkopnická, protože je založena na obsáhlém politickém dialogu vyžadujícím důležité dvoustranné závazky. Uvádí se v ní, že „dialog se mimo jiné zaměřuje na specifické politické problémy společného zájmu nebo obecného významu pro dosažení cílů této dohody, jako je obchod se zbraněmi, nadměrné vojenské výdaje, drogy a organizovaná trestná činnost nebo etnická, náboženská či rasová diskriminace. Dialog rovněž zahrnuje pravidelné posouzení vývoje ohledně dodržování lidských práv, demokratických zásad, právního státu a řádné správy věcí veřejných.“ — hospodářské a obchodní vztahy: Dohoda z Cotonou vychází z logiky předchozích obchodních dohod založených na úmluvách z Yaoundé a Lomé, které se řídily nerecipročními preferencemi, jež jednostranně uděluje EU. EU uznala, že „pokud jde o základní ekonomické veličiny, současný systém bohužel selhal. Státy AKT jsou i přes velkorysé celní preference ve světovém obchodu stále více odsouvány na okraj“ (2). Nové obchodní dohody, které mají být sjednány na základě dohody z Cotonou (dohody o hospodářském partnerství – EPA), byly koncipovány tak, aby překonaly tuto historii a konečně zemím AKT umožnily začlenit se do světové ekonomiky. EPA rovněž dodržuje pravidla Světové obchodní organizace (WTO), neboť snižuje negativní dopad nerecipročních preferencí na rozvojové země, které nepatří ke státům AKT, a stimuluje regionální integraci tím, že vytváří vazbu na stávající regionální ekonomické instituce AKT a zóny volného obchodu. Ačkoli jednání o těchto recipročních a asymetrických dohodách o volném obchodu započala v roce 2002, je prvním a jediným signatářem komplexní dohody o hospodářském partnerství CARIFORUM. Tato EPA pochází z roku 2007 a jde nad rámec obchodu a zahrnuje „singapurské otázky“. Jednání s ostatními regiony provázejí spory vycházející z odlišných představ o hospodářském rozvoji a dosud bylo uzavřeno pouze několik prozatímních dohod o hospodářském partnerství, jež se vztahují pouze na obchod se zbožím, a to s Jihoafrickým společenstvím pro rozvoj (SADC), Východoafrickým společenstvím (EAC) a Hospodářským společenstvím států západní Afriky (ECOWAS). — obchod a regionální integrace: EPA se zaměřuje na podporu regionální integrace a je založena na logice, že větší regionální integrace zvyšuje obchodní kapacity, a tím zvyšuje růst, zaměstnanost a hospodářský rozvoj. Nicméně kritika týkající se EPA tvrdí přesný opak, a sice že EPA je ve skutečnosti překážkou větší regionální integrace. Tento argument je založen na přesvědčení, že EPA nezajišťuje nezbytnou strukturální transformaci ekonomik států AKT, jež by jim umožnila upevnit si postavení v globálních hodnotových řetězcích a postoupit v nich výše. — obchod a udržitelný rozvoj: EPA je, ironicky, silně kritizována za to, že není dostatečně ambiciózní, zejména pokud jde o udržitelný rozvoj. Prozatímní EPA se třemi africkými regiony se setkaly s kritikou mj. ze strany poslanců Evropského parlamentu, protože v nich chybí kapitola o udržitelném rozvoji. Podle jejich názoru to ohrožuje ambiciózní oblast působnosti dohody, vlastní závazek EU v oblasti udržitelného rozvoje a její vlastní zásadu soudržnosti politik ve prospěch rozvoje. V případě dohody o hospodářském partnerství mezi EU a CARIFORUM, která je dosud jedinou komplexní dohodou, poukazují kritici na to, že by restriktivní ustanovení o vývozu mohla ohrozit schopnost regionu reagovat na systémové šoky, a tak poškodit schopnost regionu dosáhnout potravinového zabezpečení. — Rozvojová spolupráce: nástroje a metody spolupráce mají za cíl uvést zásady dohody z Cotonou do praxe tím, že se soustředí na výsledky, partnerství a vlastní odpovědnost. Programování a provádění Evropského rozvojového fondu (ERF) se proto realizuje v rámci společné odpovědnosti. — ERF je přímo financován z dobrovolných příspěvků členských států EU mimo rozpočet EU, ale jedná se o něm souběžně s jinými nástroji financování vnější činnosti EU, aby došlo k souladu. Spravuje ho Evropská komise a Evropská investiční banka (EIB). EIB spravuje investiční facilitu a poskytuje soukromým společnostem ve státech AKT úvěry, záruky a prostředky na krátkodobé a dlouhodobé projekty soukromého a veřejného sektoru jak z ERF, tak ze svých vlastních zdrojů. — Celkové prostředky přidělené z ERF vzrostly, aniž by došlo ke změně jeho mezivládní povahy či struktury řízení, díky čemuž představuje vedle víceletého finančního rámce největší složku rozvojové spolupráce EU. Vzhledem k jedinečné historii ERF, jeho jedinečnému právnímu postavení a mezivládnímu základu nemá Evropský parlament v jeho případě spolurozhodovací pravomoc. Výbor pro rozvoj Evropského parlamentu se ale účastní obecných politických rozprav a je důležitým partnerem dohody z Cotonou. Smíšené parlamentní shromáždění má také pravomoc provádět parlamentní přezkum příspěvků ERF do národních orientačních programů a regionálních orientačních programů. — Zahrnutí ERF do rozpočtu – Evropský parlament uděluje prostřednictvím zvláštního postupu udělování absolutoria Evropské komisi absolutorium za její správu a provádění ERF. Zahrnutí ERF do rozpočtu EU zůstává zdrojem sporů mezi Evropským parlamentem a Radou, přestože Komise několikrát navrhla, aby se ERF stal součástí rozpočtu EU. — EHSV se domnívá, že na všechny formy podpory, kterou EU poskytuje třetím zemím, by se měl vztahovat stejný právní rámec a stejné demokratické kontroly Evropského parlamentu. Žádá proto, aby byl ERF začleněn do rozpočtu EU a zachovaly se přitom jeho kladné aspekty (např. reciprocita a vzájemná odpovědnost). Výsledkem bude větší soudržnost rozvojové politiky EU.