V uplynulém desetiletí brzdilo v EU růst několik překážek. Ze standardních výpočtů růstu vyplývá, že před krizí (2001–2007) byla hlavní hybnou silou růstu produktivita práce, zatímco využití pracovních sil a zvýšení populace v produktivním věku stálo jen za přibližně jednou čtvrtinou celkového růstu; růst v EU-27 zpomalovala zejména nižší účast mladých lidí a mužů v nejproduktivnějším věku na trhu práce a menší počet odpracovaných hodin na osobu (viz graf č. 2). Krize způsobila, že se tento výhled rýsuje v barvách ještě tmavších. Vedla totiž k poklesu HDP, k prudkému nárůstu nezaměstnanosti a významnému propadu v celkové produktivitě faktorů, což převážně souvisí se silně sníženým využíváním kapacit. Evropská unie a eurozóna jednoznačně zaostávají za Spojenými státy a Japonskem, a to jak v celkové produktivitě faktorů, tak ve využití pracovních sil. Pokud jde o využití pracovních sil, v míře zaměstnanosti je jasně patrný nápadný rozdíl, který je obzvlášť výrazný na obou koncích věkového spektra (viz graf č. 3).

Přestože EU je bohatým regionem, její hospodářský růst v uplynulém desetiletí byl v mezinárodním měřítku slabý (viz graf č. 1). Vyjádřeno v HDP na obyvatele je EU-27 sice mnohem bohatší, než je průměr G-20, zůstává však na výrazně nižší pozici, než mnohé země OECD, které k EU nepatří, nebo OECD jako celek. Ani její výsledky, pokud jde o růst, nejsou od roku 2000 důvodem k radosti: nacházejí se pod úrovní všech rozvinutých zemí s výjimkou Japonska a jednoznačně zaostávají za většinou nově se rozvíjejících ekonomik. To znamená, že rozdíl, který Unii dělí od jiných rozvinutých hospodářství, se prohlubuje. Vzhledem k tomu, že tento rozdíl nelze vysvětlit doháněním, příčinou slabého růstu v EU musí být strukturální nedostatky. Odhlédneme-li od ukazatelů typu HDP, v tomto celkově nevalném obraze se skrývají i některé pozitivní aspekty z hlediska životní úrovně, jako jsou relativně nízká nerovnost v příjmech, vysoká naděje na dožití nebo relativně vysoká výkonnost v oblasti životního prostředí (měřeno např. emisemi CO2 na jednotku výstupu).

Tento podpůrný dokument má proto vyzdvihnout opatření, jež mají největší potenciál přinést pozitivní makroekonomické výsledky a jejichž provedení by mohly členské státy v nadcházejících dvou letech vzít v úvahu. V první části zpráva mapuje situaci – zabývá se nerovnováhami a nedostatky, které vyvstaly před krizí, a popisuje následky nejtěžší hospodářské krize od třicátých let 20. století. V druhé části se zpráva soustředí na nutnost znovu správně nasměrovat veřejné finance a ve třetí řeší rychlé ozdravení finančního sektoru. Poslední oddíl pak poukazuje na naléhavost strukturálních reforem, které by urovnaly makroekonomickou nerovnováhu a vrátily do běhu porouchané motory růstu.

Krize dále snížila potenciální růst silným zvýšením strukturální nezaměstnanosti a prudkým propadem v míře investic. Růst potenciálního produktu v EU-27 by měl být v horizontu prognózy (2010–2012) mimořádně nízký (1,1 %), a to vlivem nízkého růstu produktivity a nízkého využití pracovních sil. Očekává se, že ještě nepříznivější bude situace v eurozóně, kde bude mít vývoj obecně podobné, avšak ostřejší rysy. Nižší využití pracovních sil souvisí nejen s významným nárůstem míry nezaměstnanosti nezrychlující růst mezd (NAWRU) (viz graf č. 7), ale také s dalším poklesem průměrných odpracovaných hodin na osobu a snížením počtu populace v produktivním věku. Potenciální růst bude také ovlivněn pomalejší akumulací kapitálu, která je dána historicky nízkou mírou investic v důsledku krize, a pomalým růstem celkové produktivity faktorů, jenž se sice postupně vzpamatovává, avšak pouze k slabým předkrizovým hodnotám.

Prudký pokles HDP „vymazal“ v průměru čtyři roky růstu. Pokles výstupu v letech 2008 a 2009 vrátil HDP EU na úroveň roku 2006. Podle hospodářské prognózy Komise z podzimu 2010 by se v EU úroveň výstupu zaznamenaná v prvním čtvrtletí roku 2008 (před zásahem krize do reálné ekonomiky) měla vrátit až ve druhém čtvrtletí roku 2012 (graf č. 6). Do konce roku 2011 se návrat k úrovním z roku 2008 či jejich překročení očekává pouze v deseti členských státech. Jedenáct členských států by pak mělo do konce roku 2012 zůstat na úrovních výstupu, které se budou nacházet pod předkrizovými hodnotami. Co se týče zaměstnanosti, očekává se, že ta bude na konci roku 2012 stále nižší než před propuknutím krize (o více než 1 %).

V letech před krizí se řada členských států EU odchýlila od základních zásad obezřetné fiskální politiky. Významné a neočekávané příjmy, které přinesla hospodářská expanze v letech 2003–2007, byly k urychlení fiskální korekce použity jen částečně. Jejich nezanedbatelná část směřovala do dodatečných výdajů: v příznivé době před krizí (2003–2007) přesahovala míra růstu primárních výdajů ve dvanácti členských zemích EU průměrnou míru hospodářského růstu, přičemž leckdy šlo o přesah velmi výrazný (viz graf č. 4). Fakt, že výběr takové politiky je neobhájitelný, se zjevně projevil při propuknutí krize, kdy zhroucení státních příjmů náhle odhalilo zranitelnost základních rozpočtových stavů, které v mnoha případech nabízely malý či dokonce žádný fiskální prostor pro reakci na hospodářský pokles.

Členské státy EU se nacházejí ve velmi rozdílných fiskálních a vnějších situacích, které si žádají politiky šité na míru. V grafu č. 11 je za použití různých ukazatelů čistě ilustrativně znázorněno, že některé členské státy čelí mimořádně tíživým problémům co do úpravy neudržitelného stavu veřejných financí a korekce vnější nerovnováhy. Univerzální přístup nic nevyřeší. Priority členských států na roky 2011–2012 by se měly mimo jiné odvíjet od rizik ohrožujících fiskální udržitelnost a od potřeby korigovat nerovnováhu. Členské státy, jež se potýkají s velkou fiskální a/nebo makroekonomickou nerovnováhou, jsou v politických možnostech velmi omezeny a prioritně by měly tuto stávající nerovnováhu korigovat. Země EU bez velkých makroekonomických potíží nebo jednoznačných rizik by pak měly usilovat o posílení motorů dlouhodobého růstu a zároveň předcházet vzniku nerovnováhy v budoucnu.

Krize měla v eurozóně a EU dramatický dopad na veřejné finance. Během krátké doby se téměř ve všech členských státech prudce zvýšil poměr veřejného dluhu k HDP, čímž byl vynulován umírněný pokrok dosahovaný v letech před krizí (viz graf č. 8). Hrubý veřejný dluh by se měl koncem roku 2010 v eurozóně vyšplhat na přibližně 84 % HDP a v EU na 79 % HDP, tedy na hodnoty o přibližně 20 procentních bodů vyšší než v roce 2007. Při zachování současných politik bude vzestupný trend pokračovat.

(4)Doprovodné politiky: rozpočtové politiky zpravidla souvisejí s jinými nástroji hospodářské politiky a fiskální konsolidace není výjimkou. Doplňkové provádění strukturálních reforem zvýší šanci na dosažení přetrvávající fiskální korekce a chráněn bude také hospodářský růst v krátkodobém horizontu. Strukturální reformy napomáhají fiskální konsolidaci dvojím způsobem: jednak přímo tím, že omezují nebo tlumí stávající trendy ve výdajích, jednak tím, že zlepšují fungování trhů, a ve výsledku tak podporují hospodářskou aktivitu. Přetrvávající účinek fiskální korekce je fakticky dán a zajištěn právě těmito strukturálními reformami. Některé z nich, zejména reformy důchodových systémů, by se do stavu veřejných financí mohly pozitivně promítnout již ze střednědobého hlediska snížením výdajů a zvýšením nabídky pracovních sil.

(1)Složení fiskální korekce: jediným nejdůležitějším faktorem, který předurčí úspěch nebo selhání fiskální konsolidace, je složení korekce. Korekce založené na výdajích – zejména korekce běžných primárních výdajů – vedou k přetrvávajícímu zlepšení stavu veřejných financí a k mírnému (za určitých okolností dokonce pozitivnímu) dopadu na krátkodobý hospodářský růst spíše než korekce založené na příjmech. Omezování vývoje výdajů má na růst méně rušivý účinek než zvyšování daňové zátěže – ta je už v EU vysoká, i když mezi členskými státy existují významné rozdíly. Pokud jde o důvěryhodnost, krácením výdajů vláda silněji vyjadřuje odhodlání usilovat o konsolidaci. Zvýšení příjmů a krácení výdajů na investice mohou být politicky snáze proveditelné, nicméně tyto kroky ztěžují vyhlídky na střednědobý až dlouhodobý růst a během času jsou často vzaty zpět. V mnoha členských státech by však měla opatření ke zvýšení příjmů doplňovat kontrolu výdajů. Patřičnou pozornost je třeba věnovat kvalitě zdanění, – příjmy je třeba získávat účinně, minimalizovat přitom negativní dopad na hospodářský růst a zohledňovat aspekty spravedlivého rozložení. Před zvýšením daňových sazeb je vhodné upřednostnit rozšíření daňového základu, například odstraněním k prostředí škodlivých daňových úlev nebo slev na dani. Některé stávající daňové výdaje nemusí mít rozumné ekonomické opodstatnění nebo mohou představovat pobídky, jež nejsou v souladu s jejich původními cíli. Zatímco nejméně rušivě působí daň z nemovitosti následovaná spotřebními daněmi (včetně daní souvisejících s životním prostředím), škodlivější účinek na růst by mohly mít daně z příjmu fyzických a právnických osob.

Ve výsledku čeká tvůrce fiskálních politik v EU řešení nelehkého dvojího úkolu, kterým je návrat fiskální politiky na cestu udržitelného vývoje při současné ochraně či podpoře růstu a zaměstnanosti v krátkodobém horizontu. Za současných okolností lze oprávněně věřit, že uvedení veřejných financí do pořádku se ze střednědobého hlediska příznivě promítne do hospodářského růstu. Odkládání fiskální korekce by situaci jen umocňovalo a dopad problému by sílil, neboť by nás vážně omezoval v aktivním utváření naší budoucnosti a těžce by zadlužil budoucí generace.

Úsilí, které je zapotřebí k úpravě veřejných financí a k jejich vrácení na cestu udržitelnosti, má velký význam a mělo by být doplněno o politiky na podporu růstu. Jednoduché simulace naznačují, že roční zlepšení strukturálního salda rozpočtu ve výši 0,5 % HDP, jež je referenční hodnotou podle ustanovení Paktu o stabilitě a růstu, by v mnoha členských státech EU jednoznačně nestačilo k tomu, aby se poměr dluhu k HDP v dohledné době přiblížil limitu 60 % HDP stanovenému ve Smlouvě (viz graf č. 13). V nadcházejících dvou desetiletích by zadlužení vyjádřené procentem HDP nabralo jasně sestupnou tendenci jen při ročních fiskálních korekcích ve výši 1 % HDP. K rychlému a trvalému zvratu nepříznivého vývoje ve státním dluhu by však fiskální konsolidace navzdory své naprosté nutnosti nemusela vždy dostačovat. Nezbytný je silnější růst výstupu, který by zvýšil daňové příjmy, snížil výdaje související s nezaměstnaností a automaticky vedl k poklesu zadlužení vyjádřeného podílem HDP.

Nedávná krize odhalila jasnou mezeru v regulačním rámci EU upravujícím bankovní odvětví a zvýšila nutnost opatření na úrovni Unie. Vzájemná propojenost bank a finančních institucí napříč členskými státy EU (a také se zeměmi mimo EU) podtrhuje význam, který má sledování vývoje ve finančním odvětví v mezinárodním kontextu. Objem aktiv bankovního sektoru vyjádřený procentem HDP poukazuje na mimořádnou zranitelnost některých členských států v případě systémové krize a na velmi výrazný nedostatek peněžních prostředků k řešení významných finančních potíží (graf č. 18). Na úrovni EU se náležitě posiluje rámec pro regulaci a dohled a práce na něm by měly být urychleně dokončeny. V říjnu 2010 Komise vytyčila cíle právního rámce pro řízení krizí ve finančním sektoru, který bude navržen na jaře 2011. Prvořadým cílem je umožnit, aby banky mohly vyhlásit úpadek (bez ohledu na jejich velikost) a aby přitom byla zajištěna kontinuita nejzákladnějších bankovních služeb, aby byl minimalizován dopad takového úpadku na finanční systém a aby se předešlo nákladům ze strany daňových poplatníků. Takový přístup je zásadní, má-li se předejít „morálnímu hazardu“, který je spojen s dojmem, že některé banky jsou příliš velké na to, aby se dostaly do úpadku. Kromě vybavení orgánů společnými účinnými nástroji a pravomocemi k řešení bankovní krize je také nanejvýš důležité zajistit hladkou spolupráci mezi členskými státy a orgány EU, a to jak před krizí, tak během ní.

Rychlé upuštění od značné podpory bank z veřejných prostředků odstraní ve finančnictví možné narušování hospodářské soutěže. Pomoc z veřejných prostředků přesáhla ve více než polovině členských států 5 % HDP a zahrnovala opatření, jako jsou injekce kapitálu, zásahy týkající se likvidity, záchrana aktiv nebo záruky (graf č. 16). Strategie pro upouštění od veřejné podpory bank byly v zájmu řešení možných problémů v makrofinanční stabilitě zahájeny při zachování flexibility. U opatření ze strany státu nelze opomíjet jejich přeshraniční účinky, a to s ohledem na pokročilou finanční integraci v Evropské unii, která je patrná z množství aktiv bankovního sektoru v zahraničí – to v mnoha členských státech dosahuje 50 % HDP (graf č. 14).

Korekce rozvahy v bankovním sektoru je zásadní pro zlepšení nákladové efektivnosti, pro obnovu konkurenceschopnosti a pro návrat k normálu v oblasti půjčování. Výhled bank na ziskovost je však nejistý, a to kvůli velmi pomalému oživení, kvůli výraznému vystavení vlivům v odvětví nemovitostí a kvůli napětí na trhu se státními dluhopisy. Negativní zpětnou vazbu reálné ekonomiky na finanční sektor posílila v některých členských státech zadluženost domácností a nefinančního podnikatelského odvětví. Množství nesplácených úvěrů se tak podstatně zvýšilo a v dohledné době by mohlo dále narůstat (graf č. 15). V celkové situaci v bankovnictví se v poslední době projevují náznaky zlepšení – vyšší zisky a silnější kapitálové rezervy, i když tento vývoj je v některých případech odrazem vládních kapitálových injekcí.

Existuje silná spojitost mezi zdravou expanzí úvěrů a udržitelným hospodářským vývojem. Růst úvěrů je od propuknutí finanční krize utlumený, zejména pokud jde o půjčky poskytované podnikům, protože banky zpřísnily úvěrové standardy a poptávka firem po financování je kvůli špatným ekonomickým vyhlídkám nízká. Od začátku roku 2010 je nicméně u úvěrů pozorován opětovný nárůst, k němuž dochází současně s nejistým oživením (viz graf č. 14). Průzkum bankovních půjček, který v říjnu 2010 provedla Evropská centrální banka, ukazuje, že banky přestaly podmínky pro poskytování půjček podnikům zpřísňovat a uvolnění standardů se očekává i pro domácnosti. Podmínky pro poskytování úvěrů však nejsou v souladu se silným hospodářským oživením, zejména v případě půjček nefinančním podnikům (viz tabulka v příloze).

Neprodleně by měly být prosazeny a provedeny důchodové reformy, usilující mimo jiné o zvýšení věkové hranice pro odchod do důchodu. Ty zajistí udržitelnost veřejných financí a povedou ke zvýšení počtu aktivního obyvatelstva. Také systémy zdravotní péče je třeba důsledně sledovat a v případě potřeby je reformovat tak, aby byly udržitelnější a efektivnější z hlediska nákladů, zejména s přihlédnutím ke stárnutí populace.

Všechny členské státy by měly v prvé řadě korigovat vládní výdaje a chránit přitom ty, které mají příznivý vliv na růst – např. výdaje na veřejnou infrastrukturu, školství, výzkum a inovace. Všechny členské státy, zejména pak země, na něž se vztahuje postup při nadměrném schodku, by měly uplatňovat rozvážnou fiskální politiku tím, že budou růst veřejných výdajů udržovat pod mírou střednědobého vývoje v růstu HDP. Tento přístup by pak měla doplňovat snaha zvýšit u veřejných výdajů nákladovou efektivnost. Tam, kde jsou potřeby korekce obzvlášť naléhavé, by měly být výdaje sníženy. Všechny členské státy musí prokázat, že jejich konvergenční programy nebo programy stability se zakládají na pečlivých prognózách růstu a vývoje příjmů.

V roce 2011 by měla ve všech členských státech EU povinně začít (nebo pokračovat) konsolidace. Plánované tempo fiskální konsolidace by mělo být usilovné a ve většině členských států bude muset podstatně přesahovat referenční hodnotu 0,5 % HDP ročně ve strukturálním vyjádření. Pro členské státy s velmi objemnými strukturálními schodky rozpočtu, s velmi vysokými veřejnými dluhy nebo s velkými finančními potížemi bude toto úsilí v roce 2011 jednoznačnou prioritou. V případě, že dojde k nečekaně vyššímu hospodářskému růstu nebo budou zaznamenány nečekaně vyšší příjmy, fiskální konsolidace by měla být urychlena.

Ještě horší jsou vyhlídky na růst v eurozóně, čímž se potvrzuje trend z minulých let. V období 2001–2010 dosahoval průměrný potenciální růst v eurozóně 1,6 % oproti 1,8 % v EU-27 (viz graf č. 20). Ve zvlášť tmavých barvách se růst výstupu a růst produktivity v eurozóně rýsuje pro nadcházející desetiletí, kdy se oba ukazatele budou podle očekávání pohybovat v průměru kolem 1¼ %. Předpokládané využití pracovních sil se však velmi podobá hodnotě očekávané pro EU jako celek.

Strukturálními reformami se lze dopracovat dvou cílů: a) rozpohybování hlavních motorů růstu a b) prevence či korekce nerovnováhy coby klíčové rámcové podmínky růstu. Tyto reformy mohou silně podnítit využívání pracovních sil a produktivitu práce. Strukturální reformy mohou také pomoci obnovit konkurenceschopnost a z krátkodobého hlediska snížit vnější nerovnováhu tím, že omezí rigiditu cen a mezd. Pro růst i pro snížení vnější nerovnováhy je důležité, aby bylo umožněno potřebné přerozdělení pracovních sil a kapitálu napříč firmami a odvětvími. Zatímco některá strukturální opatření by mohla podpořit růst i makroekonomickou korekci, některá z nich, například politiky v oblasti vzdělávání, přinášejí výsledky až po delším čase, a jsou tedy vhodnější pro nastartování motorů dlouhodobého růstu. To však neznamená, že by se kroky k posílení těchto politik měly odkládat.

Zásadním krokem je restrukturalizace bank (především těch, které byly příjemcem významné státní podpory), aby byla obnovena jejich dlouhodobá životnost a aby bylo zajištěno náležité fungování úvěrových kanálů. Restrukturalizace bank tak bude chránit finanční stabilitu a podporovat poskytování úvěrů reálné ekonomice. Od finanční podpory z veřejných prostředků, jež se dostávala bankovnímu sektoru jako celku, by se mělo postupně upouštět, aniž by byla opomenuta potřeba chránit finanční stabilitu.

Zdroj: podzimní prognóza ECFIN

Zkušenosti z dřívějších hospodářských a finančních krizí ukazují, že velmi záleží na politických reakcích. Například hluboká recese, která začala v roce 1991 ve Švédsku a Finsku, byla relativně krátkodobá a nevedla ke snížení růstu potenciálního produktu. Stalo se tak mimo jiné díky významné restrukturalizaci hospodářství v obou zemích. Na druhé straně v Japonsku v průběhu 90. let 20. století přispěla nedostatečná politická reakce na finanční krizi (v kombinaci se sílícími konkurenčními tlaky ze strany nově se rozvíjejících ekonomik) ke zpomalení dlouhodobého potenciálního růstu.

Jak na vnitrostátní, tak na unijní úrovni jsou zapotřebí naléhavá opatření. Politiky na úrovni EU pomohou zvýšit růst například tím, že posílí jednotný trh a usnadní podmínky pro investování. Ve všech členských státech by pak odstranění nejdůležitější překážek růstu ve střednědobém horizontu bylo spojeno s prioritním řešením strukturálních reforem (podrobnosti viz zpráva o pokroku při provádění strategie Evropa 2020 přiložená k roční analýze růstu).

Korekce makroekonomické nerovnováhy a obnova hlavní rámcové podmínky růstu

Řešení vnější nerovnováhy se týká především eurozóny a vyžádá si komplexní strukturální reformy orientované na zrychlení a zlepšení korekce. Korekce nerovnováhy je pro EU klíčová a pro eurozónu jakožto měnovou unii to platí ještě více, neboť nerovnováha v některých členských státech eurozóny může podlomit důvěru v jednotnou měnu. Zapotřebí jsou opatření hospodářské politiky v mnoha různých oblastech včetně trhů práce, výrobků a služeb. Politické reakce se budou muset napříč členskými státy značně různit a budou muset být pečlivě koncipovány tak, aby řešily specifické slabiny a potřeby dané země, aniž by přitom odhlížely od potenciálních přesahů do celé EU. Strukturální politiky by měly obecně usilovat o to, aby zvýšily flexibilitu hospodářství, a vytvořily tak v EU prostor pro potřeby korekce.

Graf č. 21: Čisté vnější finanční závazky; členské státy eurozóny (% HDP) Graf č. 22: Čisté vnější finanční závazky; členské státy mimo eurozónu % HDP (rozdílná stupnice než v grafu č. 23)

Poznámka: Pro Kypr, Spojené království, Maltu a Lucembursko nejsou údaje dostupné.

V členských státech, které se potýkají s velkým schodkem běžného účtu, slabou konkurenceschopností a malou korekční kapacitou, budou zapotřebí rozsáhlé úpravy cen a nákladů, aby se obnovila jejich domácí i vnější konkurenceschopnost. Důležitou veličinou k hodnocení udržitelnosti schodků běžného účtu je celková pozice čistých zahraničních aktiv, kterou se měří úroveň vnějšího zadlužení (grafy č. 21 a 22). Přestože po krizi došlo ke snížení schodků běžného účtu, v členských státech, které vykazují objemné deficity, i nadále rostly jejich dluhy vůči zbytku světa. Zatímco tržní mechanismy by mohly korekci řídit silným poklesem domácí poptávky a výrazným nárůstem nezaměstnanosti, rychlejší a méně bolestivé korekce by bylo možné dosáhnout vhodnými mzdovými politikami. Ty by zahrnovaly změny v pravidlech pro indexaci mezd, odpovídající signály týkající se platů ve veřejném sektoru a účinnější mechanismy pro stanovení mezd. Potřeba budou také reformy trhu výrobků, které by řešily nominální rigiditu a pomocí snížení generovaných zisků (tj. nižších cenových marží nad úrovní nákladů) by vedly k poklesu konečných cen zboží. Mimořádně důležitým politickým krokem je plné provedení směrnice o službách, které posílí konkurenceschopnost regulovaných služeb. Zásadní význam mají v tomto směru rovněž politiky na podporu necenové konkurenceschopnosti.

Opatření pro řešení nominální rigidity by bylo zapotřebí doplnit o strukturální opatření podporující přerozdělení pracovních sil napříč firmami a odvětvími. Posun hospodářství na cestu větší udržitelnosti bude vyžadovat upuštění od všech dřívějších nestřídmých přístupů, a tudíž nikoliv pouze zlepšení cenové konkurenceschopnosti vývozního sektoru a snížení relativních cen neexportovatelného. Znovunastolení cenové rovnováhy bude spojeno s přesměrováním zdrojů kapitálu a zdrojů pracovních sil z odvětví neschopných exportu do odvětví, která vyvážejí a jsou přímo vystavená zahraniční konkurenci. Pokud jde o pracovní síly, toto přerozdělení bude zahrnovat úpravu právních předpisů na ochranu zaměstnanosti a lepší finanční pobídky pro přechod od nezaměstnanosti k zaměstnanosti. Přerozdělení bude také podpořeno úpravou relativní mzdy mezi odvětvími schopnými exportu a odvětvími, která nevyvážejí. Aktivní politiky na trhu práce budou plnit podpůrnou úlohu: budou podporovat agentury zprostředkující zaměstnání, budou zajišťovat vzdělávání a lépe orientovat aktivní politiky na trhu práce na nejzranitelnější skupiny. Zlepšení podnikatelského prostředí, které je spojeno s podporou hospodářské soutěže v regulovaných službách a s dalším snížením administrativní zátěže, může podpořit pohyb kapitálu směrem k nejproduktivnějším odvětvím.

V členských státech s objemnými přebytky běžného účtu je třeba zjistit zdroje trvale slabé domácí poptávky. Údaje z poslední doby jsou povzbudivé – naznačují totiž, že úpravy již probíhají, pročež domácí poptávka nabývá na stále větší síle a dřívější postupy pro korekci rozvahy (v podnicích) se blíží ke konci. Kde je však domácí poptávka vlivem politiky nebo selhání trhu stále poněkud utlumená, tam je třeba zavést odpovídající politiky. Ty by mohly zahrnovat další liberalizaci odvětví služeb a zlepšení podmínek pro investice.

Je třeba zavést politiky, které budou bránit tomu, aby nerovnováhy vyvstávaly v budoucnu. Nutný je rovněž přezkum podmínek, jež vedly k nadměrnému růstu úvěrů a k cenovým bublinám na trhu s aktivy. Hlavním úkolem tvůrců politik proto bude vyvinout a zavést strukturální reformy, které omezí nadměrné poskytování úvěrů a nadměrné ceny aktiv, a vytvořit specifické nástroje, které v případě potřeby utlumí poptávku. Jako zvlášť významné se v tomto směru jeví regulatorní opatření, jež by v poskytování úvěrů omezila procykličnost, a na těchto opatřeních je proto třeba intenzivněji pracovat. Aniž by tím byl narušen vnitřní trh, postup by mohl spočívat v zajištění toho, aby požadavky na kapitál bank náležitě odrážely regionální rozdíly v nadhodnocení cen aktiv. Přezkoumány by měly být rovněž strukturální aspekty zvyšující pravděpodobnost vzniku bublin na trhu s nemovitostmi včetně daňových pobídek k pořizování hypoték. Reformy trhů výrobků a trhů práce by pak zlepšily flexibilitu a korekční kapacitu ekonomik, které by poté byly odolnější vůči velkým otřesům a které by mohly snáze provádět potřebné korekce.

Politické priority

V zájmu řešení výše načrtnutých problémů je v letech 2011–2012 zapotřebí jednat zejména v následujících oblastech:

Je nutno mobilizovat motory růstu na úrovni EU. Je třeba usilovat o dosažení dohody, pokud jde o klíčové legislativní návrhy v rámci aktu o jednotném trhu (další podrobnosti viz zpráva o pokroku při provádění strategie Evropa 2020).

V členských státech, které se potýkají s objemnými schodky běžného účtu nebo s vysokou úrovní zadluženosti, je důležité provést reformy týkající se trhů služeb a systémů pro nastavování mezd, aby ceny a mzdy na tuto situaci lépe reagovaly. Pomoci může v tomto směru také zlepšení podnikatelského prostředí, a to podporou hospodářské soutěže (např. pomocí směrnice o službách) a snížením administrativní zátěže.

Jako velmi nutná se jeví opatření podporující přerozdělení zdrojů napříč firmami a odvětvími. Tato opatření zahrnují právní předpisy na ochranu zaměstnanosti, které nebudou přerozdělení zdrojů mezi sektory bránit, lepší finanční pobídky k práci a aktivní politiky na trhu práce, které budou lépe orientované na nejzranitelnější skupiny. K usnadnění sektorového přerozdělení směrem k činnostem vykazujícím vyšší přidanou hodnotu a rychlejší růst jsou rovněž důležitá opatření, která odstraňují překážky pro investice (např. harmonizace základu daně z příjmu právnických osob) a pro vstup a výstup (podmínky pro zahájení činnosti).

Členské státy s objemnými přebytky běžného účtu musí zjistit zdroje slabé domácí poptávky a problém řešit. Tyto politiky by mohly zahrnovat další liberalizaci odvětví služeb a zlepšení podmínek pro investice.

Všechny členské státy by se měly prioritně zabývat strukturálními reformami, aby odstranily hlavní překážky, které je brzdí ve střednědobém růstu. Vycházeje z návrhů národních programů reforem předložených členskými státy se však plánovaná opatření nezdají být dostatečně ambiciózní, a ve střednědobém horizontu tak pravděpodobně nebudou mít na růst a zaměstnanost podstatný dopad. Ve své konečné verzi národního programu reforem proto musí být členské státy ve svých reformních plánech mnohem přesnější, musí v nich jednoznačně vytyčit prioritní klíčové kroky a zvýšit jejich celkové ambice.

Příloha: Tabulka 1. Vybrané vnitrostátní ukazatele růstu a zaměstnanosti, fiskálních pozic, podmínek na finančních trzích a makroekonomické nerovnováhy