Rozsah působnosti mechanismů řešení sporů by tato směrnice rozšířila na všechny přeshraniční situace, kdy dochází k dvojímu zdanění příjmů z podnikatelské činnosti (článek 1). Deklarovaný cíl zamezení dvojího zdanění a konkrétní situace, na něž by se mělo vztahovat, jsou tytéž, jaké uvádí unijní úmluva o arbitráži. Navrhovaná směrnice však navíc výslovně stanoví závaznost výsledku pro členské státy a jasně vymezenou časovou lhůtu. Na druhé straně se nezabývá situacemi, kdy dochází k dvojímu nezdanění, a případy podvodů, úmyslného neplnění či hrubé nedbalosti (článek 15).

V souladu s unijní úmluvou o arbitráži tato směrnice umožňuje řízení vedoucí ke vzájemné dohodě (angl. zkr. MAP), zahajované podáním stížnosti ze strany daňového poplatníka, při němž členské státy dobrovolně spolupracují a do dvou let dospějí ohledně sporu o dvojí zdanění k dohodě (článek 4). Skončí-li řízení vedoucí ke vzájemné dohodě bezvýsledně, bude automaticky zahájeno řízení pro řešení sporu, jehož výsledkem bude vydání konečného povinného a závazně platného rozhodnutí, které vydají příslušné orgány účastnických členských států.

V níže uvedeném diagramu jsou tyto tři klíčové procesní fáze přehledně znázorněny – stížnost, řízení vedoucí ke vzájemné dohodě (angl. zkr. MAP) a řízení pro řešení sporu:

Články 3 až 5 stanoví formální pravidla, která určují jednoznačné podmínky, za nichž je stížnost přípustná v rámci řízení vedoucího ke vzájemné dohodě, tj. časovou lhůtu pro podání stížnosti, objasnění situace dvojího zdanění ze strany daňového poplatníka a podání informací, které příslušným orgánům umožní věc zvážit a posoudit její přípustnost. Zpřísňují rovněž požadavky na poskytování informací daňovým poplatníkům a členským státům ukládají povinnost zasílat oznámení v případě, že je věc zamítnuta nebo posouzena jako nepřípustná.

Níže uvedené diagramy shrnují jednotlivé kroky ve fázi podávání stížnosti a návaznost obou dalších kroků, tj. řízení vedoucího ke vzájemné dohodě a řízení pro řešení sporu:

Články 6 a 7 přidávají k počáteční fázi jako její doplnění automatické řízení pro řešení sporu, které stanoví postup řešení sporu prostřednictvím arbitráže ve lhůtě patnácti měsíců a které se použije v případě, že se členským státům nepodaří během počáteční smírčí fáze dosáhnout dohody. Situace, kdy se oba členské státy nedohodnou na přípustnosti věci předložené daňovým poplatníkem v rámci fáze řízení vedoucího ke vzájemné dohodě, mohou být v zájmu vyřešení tohoto sporu o přípustnost věci (a možného zamítnutí přístupu k řízení) předloženy k arbitráži už v dřívější fázi, pakliže o to daňový poplatník požádá a prohlásí, že se vzdává domácích opravných prostředků, nebo pokud uplynula odvolací lhůta, během níž bylo možné tyto opravné prostředky využít. Podle pravidel tohoto doplňkového rozhodčího řízení a v souladu s článkem 8 směrnice musí být jmenována porota tří až pěti nezávislých osob (rozhodců – jeden nebo dva za každý členský stát a s nimi pak ještě jeden nezávislý předseda) spolu se dvěma zástupci každého členského státu. Tato „poradní komise“ vydá konečné stanovisko k zamezení dvojího zdanění ve sporné věci, které bude pro členské státy závazné, pakliže se nedohodnou na alternativním řešení zamezení dvojího zdanění (článek 13).

Pro případy, kdy se v určité časové lhůtě nepodařilo zřídit poradní komisi (článek 7), je stanoven standardní mechanismus zrychleného vymáhacího řízení probíhajícího pod dohledem příslušných vnitrostátních soudů účastnických členských států. Daňový poplatník by měl v takovém případě mít možnost obrátit se na vnitrostátní soud s žádostí o jmenování nezávislých osob, které by následně vybraly předsedu. Nezávislé osoby a předseda budou vybírány z předem sestaveného seznamu spravovaného Evropskou komisí.

Následující diagramy znázorňují fázi řešení sporu i nový postup řešení, který byl stanoven pro případ, že v některých prvních fázích dojde k zamítnutí přístupu k řízení v důsledku toho, že jeden z členských států posoudí stížnost, kterou druhý členských stát přijal, jako nepřijatelnou nebo nepřípustnou:

Tento vynucený a standardní mechanismus jmenování rozhodčího orgánu je vytvořen podle vzoru stávajících mechanismů používaných v členských státech EU, kdy jsou také rozhodci jmenováni vnitrostátními soudy, pokud se strany, které spolu uzavřely arbitrážní dohodu, na jejich jmenování neshodnou. Příslušný vnitrostátní soud, který by byl určen členskými státy, by se zabýval zejména případy, které odrážejí nedostatky zjištěné v posouzení dopadů, tj. zamítnutí přístupu k řízení v případech, kdy se členské státy neshodnou na přípustnosti sporů týkajících se dvojího zdanění, či případy, kdy je řízení zablokováno nebo probíhá bez výsledku po dobu více než dvou let.

Článek 8 se řídí požadavky dohodnutými v rámci unijní úmluvy o arbitráži, které se týkají zřízení poradní komise a podmínek, za jakých bude sestaven seznam nezávislých osob, které se mohou stát členy této komise, a za jakých bude Evropskou komisí spravován. Článek 6 stanoví, že příslušné orgány dotčených členských států se mohou dohodnout a zřídit alternativní orgán pro řešení sporů, který bude moci řešit daný případ za pomoci jiných metod řešení sporů, jako jsou například mediace, smírčí řízení, odborné posouzení či jakákoli jiná vhodná a účinná technika.

Článek 10 stanoví rámec pro činnost poradní komise: pravidla fungování. Tato pravidla upravují hlavní aspekty, jako jsou vylíčení věci, definice použitého právního základu a otázky pro poradní komisi a některé klíčové logistické a organizační aspekty. Mezi ně patří časový harmonogram, organizace schůzí a slyšení, výměna dokumentů, pracovní jazyk a správa nákladů.

Článek 12 odráží unijní úmluvu o arbitráži a zabývá se požadavky na informace a procesními aspekty činnosti poradní komise.

Články 13 a 14 vycházejí z podmínek stanovených v unijní úmluvě o arbitráži, včetně požadavku co nejúspornějšího harmonogramu, za nichž by měla poradní komise vydávat svá stanoviska, která by měla příslušným orgánům sloužit jako základ pro následné vydání jejich konečného a závazného rozhodnutí. Článek 11 stanoví konkrétní povinnosti členských států v oblasti nákladů, přičemž vychází v této otázce z ustanovení unijní úmluvy o arbitráži.

Článek 15 upravuje interakce s postupy vnitrostátních soudních řízení a odvolání, a to podobně jako unijní smlouva o arbitráži. Obsahuje ustanovení pro výjimečné případy, které by neměly spadat do oblasti působnosti tohoto řízení (tj. případy podvodů, úmyslného neplnění či hrubé nedbalosti).

Jedním z cílů navržené směrnice je zvýšení transparentnosti. Článek 16 zahrnuje s ohledem na tento cíl ustanovení unijní úmluvy o arbitráži, podle nichž příslušné orgány mohou na základě dohody s daňovým poplatníkem uveřejnit závěrečné arbitrážní rozhodnutí a spolu s ním i podrobnější informace.