Návrh NAŘÍZENÍ RADY o zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce /* COM/2013/0534 final - 2013/0255 (APP) */





DŮVODOVÁ ZPRÁVA 1. SOUVISLOSTI NÁVRHU Stíhání trestných činů proti rozpočtu EU spadá v současné době do výlučné pravomoci členských států a Unie nemá v této oblasti žádné pravomoci. Potenciální škody způsobené těmito trestnými činy jsou velmi vysoké, přesto ale není trestná činnost příslušnými vnitrostátními orgány vždy vyšetřována a stíhána, protože zdroje pro vymáhání práva jsou omezené. Vymáhání práva na vnitrostátní úrovni tedy zůstává v této oblasti často nejednotné a přeshraniční rozměr těchto trestných činů obvykle uniká pozornosti úřadů. Řešení přeshraničních podvodů by vyžadovalo úzce koordinované a účinné vyšetřování a stíhání na úrovni celé Evropy, avšak současná úroveň výměny informací a koordinace není k dosažení tohoto cíle dostatečná, a to navzdory zvýšenému úsilí institucí Unie, jako je Eurojust, Europol a Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF). Koordinace, spolupráce a výměna informací čelí řadě problémů a omezení kvůli rozdělení odpovědnosti mezi orgány, které spadají pod různou místní nebo věcnou příslušnost. Rezervy v justičních opatřeních pro boj proti podvodům se objevují na různých úrovních a mezi různými orgány každý den a jsou velkou překážkou pro účinné vyšetřování a stíhání trestných činů, které poškozují nebo ohrožují finanční zájmy Unie. Eurojust a Europol mají obecný mandát k usnadňování výměny informací a koordinaci vnitrostátního vyšetřování a stíhání trestných činů, ale nemají pravomoc nezávisle provádět úkony vyšetřování nebo stíhání. Evropský úřad pro boj proti podvodům (OLAF) má mandát k vyšetřování podvodů a protiprávního jednání poškozujícího nebo ohrožujícího EU, ale jeho pravomoci jsou omezeny na správní vyšetřování. Opatření vnitrostátních justičních orgánů jsou často pomalá, podíl stíhaných trestných činů nízký a výsledky v různých členských státech Unie velmi nejednotné. Vzhledem k těmto zkušenostem nelze justiční opatření členských států proti podvodům v současnosti považovat za tak účinná, jednotná a odrazující, jak to požaduje Smlouva. Jelikož nejsou orgány členských států pověřené vyšetřováním a stíháním trestných činů v současnosti schopny dosáhnout jednotné úrovně ochrany a vymáhání, má Unie nejen pravomoc, ale i povinnost jednat. Z právního hlediska to vyžaduje článek 325 Smlouvy, ale vzhledem ke konkrétním předpisům platným v této oblasti je samotná Unie nejlépe připravena k ochraně vlastních finančních zájmů, včetně stíhání trestných činů proti těmto zájmům. Článek 86 Smlouvy stanoví nezbytný právní základ pro takový nový systém stíhání na úrovni Unie, jehož účelem je napravit nedostatky stávajícího režimu vymáhání práva založeném výlučně na opatření na vnitrostátní úrovni a posílit jednotnost a koordinaci tohoto úsilí. Předkládaný návrh usiluje o zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce a vymezení jeho působnosti a postupů. Doplňuje dřívější legislativní návrh[1], který definuje trestné činy a příslušné sankce. Tento návrh je součástí souboru legislativních opatření a bude jej doprovázet návrh týkající se reformy Eurojustu. 2. VÝSLEDKY KONZULTACÍ SE ZÚČASTNĚNÝMI STRANAMI A POSOUZENÍ DOPADŮ Při přípravě tohoto nařízení Komise při mnoha příležitostech široce konzultovala příslušné zúčastněné strany a vycházela i z předchozích diskuzí o Úřadu evropského veřejného žalobce, které probíhají již více než deset let.[2] Přípravné konzultace související s tímto návrhem se zabývají hlavními otázkami nařízení, včetně různých možností institucionálního, právního, organizačního a operativního uspořádání evropského systému pro vyšetřování a stíhání příslušných trestných činů. Na začátku roku 2012 byly zveřejněny a on-line distribuovány dva dotazníky, jeden pro právnické profese a druhý pro širokou veřejnost. Reakce na přijetí nových opatření k posílení věcného a procesního rámce boje proti trestným činům, které poškozují nebo ohrožují finanční zájmy EU, byly pozitivní a většina jich také vyjádřila podporu myšlence zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce. Objevilo se i mnoho podrobnějších návrhů, obav a otázek, zejména pokud jde o vztah mezi Úřadem evropského veřejného žalobce a vnitrostátními orgány pověřenými stíháním, působnost Úřadu evropského veřejného žalobce při řízení a koordinaci vyšetřování na národní úrovni či případné obtíže s harmonizovanými evropskými jednacími řády při řízeních vedených Úřadem evropského veřejného žalobce. Současně proběhl v rámci externí studie na podporu této zprávy v mnoha členských státech terénní výzkum. Na evropské úrovni se v průběhu roku 2012 a na začátku roku 2013 konalo mnoho diskuzí a setkání: · síť státních zástupců nebo ekvivalentních institucí při Nejvyšších soudech členských států, Budapešť, 25.–26. května 2012, · konference: Plán Úřadu evropského veřejného žalobce? Lucembursko, 13.–15. června 2012. Konference se zúčastnili odborníci a významní zástupci akademické obce, orgánů EU a členských států, · poradní schůzka místopředsedkyně Redingové s nejvyššími státními zástupci a řediteli státních zastupitelství z členských států, Brusel, 26. června 2012. Setkání bylo příležitostí k otevřené diskuzi o konkrétních otázkách týkajících se ochrany finančních zájmů Unie, · dne 18. října 2012 uspořádala Komise poradní schůzku o otázkách týkajících se případné reformy Eurojustu, při které byly se zástupci členských států projednány i otázky zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce. Setkání obecně podpořilo vytvoření úzké vazby mezi Eurojustem a Úřadem evropského veřejného žalobce, · desátá konference protikorupčních státních zástupců, zorganizovaná úřadem OLAF v Berlíně ve dnech 8.–9. listopadu 2012, byla příležitostí k prozkoumání nových způsobů interakce mezi státními zástupci a případným Úřadem evropského veřejného žalobce, · neformální konzultace s obhájci dne 26. listopadu 2012 (CCBE a ECBA) se zaměřila na procesní záruky pro podezřelé osoby a vedla v tomto ohledu k užitečným doporučením, · seminář ERA „Na cestě k Úřadu evropského veřejného žalobce“, 17. a 18. ledna 2013, · setkání expertní skupiny Komise pro politiku EU v oblasti trestního práva, Brusel, 23. ledna 2013, · další poradní schůzka s ECBA a CCBE, Brusel, 9. dubna 2013. Ve druhém pololetí roku 2012 a na začátku roku 2013 proběhlo mnoho dalších dvoustranných poradních schůzek s orgány členských států. Komise provedla posouzení dopadů politických alternativ s přihlédnutím mimo jiné k externí studii (zvláštní smlouva č. JUST/2011/JPEN/FW/0030.A4), která zvážila různé možnosti zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce. Podle analýzy posouzení dopadů nabízí nejvíce výhod zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce jako decentralizovaného integrovaného orgánu Unie, který bude vycházet z vnitrostátních justičních systémů, a současně si tato možnost vyžádá nejnižší náklady. 3. PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU 3.1. Právní základ Právním základem tohoto návrhu je článek 86 Smlouvy. Odstavec 1 tohoto ustanovení uvádí: „Pro boj proti trestným činům poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Unie může Rada zvláštním legislativním postupem formou nařízení vytvořit z Eurojustu Úřad evropského veřejného žalobce. Rada rozhoduje jednomyslně po obdržení souhlasu Evropského parlamentu.“ Odstavec 2 tohoto ustanovení vymezuje kompetence Úřadu evropského veřejného žalobce takto: „Úřad evropského veřejného žalobce je, případně ve spojení s Europolem, příslušný k vyšetřování a stíhání pachatelů a spolupachatelů trestných činů poškozujících nebo ohrožujících finanční zájmy Unie, jak jsou vymezeny nařízením podle odstavce 1, a jejich předvádění před soud. Před příslušnými soudy členských států vykonává v souvislosti s těmito trestnými činy úlohu veřejného žalobce.“ Ustanovení čl. 86 odst. 3 Smlouvy zase vymezuje věcnou působnost nařízení, která mají být podle něj přijata: „Nařízení uvedené v odstavci 1 vymezí statut Úřadu evropského veřejného žalobce, podmínky pro výkon jeho funkcí, procesní pravidla platná pro jeho činnost, jakož i ta, jimiž se řídí přípustnost důkazů, a pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů učiněných při výkonu jeho funkcí.“ 3.2. Subsidiarita a proporcionalita Akce na úrovni EU je nutná, protože předpokládané opatřením má evropský rozměr. Na úrovni Unie zahrnuje řízení a koordinaci vyšetřování a stíhání trestných činů poškozujících nebo ohrožujících její finanční zájmy, jejichž ochrana je požadována od Unie i od členských států podle čl. 310 odst. 6 a článku 325 Smlouvy o fungování Evropské unie. V souladu se zásadou subsidiarity lze tohoto cíle dosáhnout kvůli jeho rozsahu a účinkům pouze na úrovni Unie. Jak je uvedeno výše, současná situace, kdy je stíhání trestných činů proti finančním zájmům Unie výhradně v rukou orgánů členských států, není uspokojivá a dostatečně neplní cíl účinného boje proti trestných činům poškozujícím nebo ohrožujícím rozpočet Unie. V souladu se zásadou proporcionality toto nařízení nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle. V celém textu návrhu jsou vybírány možnosti, které co nejméně narušují právní řády a institucionální struktury členských států. Hlavní prvky návrhu, například volba rozhodného práva, které se vztahuje na vyšetřovací opatření, počet pověřených žalobců, decentralizovaná povaha Úřadu evropského veřejného žalobce a systém soudního přezkumu, jsou navrženy tak, aby nepřekračovaly rámec toho, co je nezbytné k dosažení hlavních cílů návrhu. Působnost Unie v boji proti podvodům a jiným trestným činům, které poškozují nebo ohrožují její finanční zájmy, je jednoznačně stanovena v článcích 86 a 325 Smlouvy. Jelikož tato působnost Unie není doplňkem působnosti členských států a její vykonávání je nezbytné pro dosažení účinnější ochrany finančních zájmů Unie, vyhovuje navrhovaný soubor požadavkům subsidiarity. 3.3. Vysvětlení návrhu po kapitolách Hlavním cílem návrhu je: · přispět k posílení ochrany finančních zájmů Unie a k dalšímu rozvoji prostoru práva a posílit důvěru podniků a občanů EU v orgány Unie, a současně respektovat všechna základní práva zakotvená v Listině základních práv Evropské unie, · vytvořit jednotný evropský systém pro vyšetřování a stíhání trestných činů poškozujících nebo ohrožujících finanční zájmy Unie, · zajistit účinnější a účelnější vyšetřování a stíhání trestných činů poškozujících nebo ohrožujících finanční zájmy EU, · zvýšit počet stíhání, což povede k většímu počtu odsouzení a ke znovuzískání podvodně získaných finančních prostředků Unie, · zajistit úzkou spolupráci a účinnou výměnu informací mezi příslušnými evropskými a vnitrostátními orgány, · posílit odrazující účinek na páchání trestných činů, které poškozují nebo ohrožují finanční zájmy Unie. 3.3.1. Kapitola I: Předmět a definice Tato kapitola stanoví předmět nařízení, kterým je zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce. Kromě toho vymezuje některé termíny používané v textu, například „finanční zájmy Unie“. 3.3.2. Kapitola II: Obecná pravidla Tato kapitola upravuje základní prvky Úřadu evropského veřejného žalobce, jeho postavení a strukturu jako nového úřadu Unie pověřeného vyšetřováním a trestním stíháním. Přitom stanoví konkrétní pravidla pro jmenování a odvolávání evropského veřejného žalobce a jeho zástupců a evropských pověřených žalobců. Rovněž stanovuje základní principy jeho fungování. Oddíl 1 (Postavení, organizace a struktura Úřadu evropského veřejného žalobce) upřesňuje uspořádání Úřadu evropského veřejného žalobce a funkce, které mu budou svěřeny. Text upravuje jeho zřízení jako nové instituce Unie s právní subjektivitou a stanoví jeho vztah k Eurojustu. Jako hlavní prvky Úřadu evropského veřejného žalobce text uvádí nezávislost a odpovědnost, které by mu měly zaručit schopnost vykonávat své funkce a využívat svých pravomocí tak, aby byl imunní vůči nežádoucím vlivům. V textu jsou popsány i hlavní charakteristiky struktury Úřadu evropského veřejného žalobce. Oddíl 2 (Jmenování a odvolávání členů Úřadu evropského veřejného žalobce) stanoví pravidla pro jmenování a odvolávání evropského veřejného žalobce, jeho zástupců a zaměstnanců. Postup jmenování evropského veřejného žalobce je navržen tak, aby byla zaručena jeho nezávislost a odpovědnost vůči orgánům Unie, zatímco za jeho odvolání odpovídá Soudní dvůr Evropské unie. Stanovený postup zajišťuje integraci evropských pověřených žalobců, kteří budou jmenováni a odvoláváni evropským veřejným žalobcem, do vnitrostátních systémů trestního stíhání. Oddíl 3 (Základní zásady) popisuje hlavní právní zásady, kterými se bude řídit činnost Úřadu evropského veřejného žalobce, včetně souladu s Listinou základních práv Evropské unie, proporcionality, vnitrostátních právních předpisů pro provádění nařízení, procesní neutrality, zákonnosti a rychlosti vyšetřování, povinnosti členských států pomáhat s vyšetřováním a stíháním vedeným Úřadem evropského veřejného žalobce. Oddíl 4 (Působnost Úřadu evropského veřejného žalobce) objasňuje trestné činy, které spadají do věcné působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce. Tyto trestné činy budou vymezeny odkazem na vnitrostátní právní předpisy provádějící právo Unie (směrnice 2013/xx/EU). Text rozlišuje dvě kategorie trestných činů, z nichž první spadá automaticky do působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce (článek 12) a druhá (článek 13) vyžaduje určení působnosti, pokud existují určité vazby na trestné činy v první kategorii. Vedle toho oddíl popisuje, jak bude u těchto trestných činů Úřad evropského veřejného žalobce vykonávat svou působnost. 3.3.3. Kapitola III: Jednací řád pro vyšetřování, stíhání a soudní řízení Tato kapitola se zabývá základními prvky vyšetřování a stíhání vedených Úřadem evropského veřejného žalobce, včetně ustanovení o jejich kontrole ze strany vnitrostátních soudů, o tom, jaká může Úřad evropského veřejného žalobce přijímat rozhodnutí po uzavření vyšetřování, jak bude vykonávat své funkce v rámci trestního stíhání a jak budou shromážděné důkazy použity před soudem, u něhož probíhá soudní řízení. Oddíl 1 (Průběh vyšetřování) stanoví obecná pravidla, která se vztahují na vyšetřování vedená Úřadem evropského veřejného žalobce, včetně použitých zdrojů informací, způsobu zahájení a vedení vyšetřování a toho, jak může Úřad evropského veřejného žalobce získat další informace z databází nebo údaje shromážděné na jeho žádost. Oddíl 2 (Zpracování informací) vysvětluje fungování systému řízení případů. Oddíl 3 (Vyšetřovací opatření) stanoví typy a podmínky jednotlivých vyšetřovacích opatření, kterých může Úřad evropského veřejného žalobce využívat. Text tato opatření podrobně neupravuje a vyžaduje uplatňování vnitrostátních právních předpisů. Oddíl 4 (Ukončení vyšetřování a pravomoci trestního stíhání) stanoví různé typy rozhodnutí, která může Úřad evropského veřejného žalobce přijímat na konci vyšetřování, včetně obvinění a propuštění. Oddíl 5 (Přípustnost důkazů) upravuje přípustnost důkazů shromážděných a předkládaných Úřadem evropského veřejného žalobce u soudu, u něhož probíhá soudní řízení. Oddíl 6 (Zabavení) upravuje nakládání s majetkem zabaveným vnitrostátními soudy v důsledku stíhání vedených Úřadem evropského veřejného žalobce. 3.3.4. Kapitola IV: Procesní záruky Pravidla v této kapitole poskytují záruky pro podezřelé a ostatní osoby, jichž se týkají řízení Úřadu evropského veřejného žalobce, přičemž tyto záruky budou muset být v souladu s příslušnými standardy, zejména s Listinou základních práv Evropské unie. Pravidla se vztahují na právní předpisy Unie (směrnice o různých procesních právech v trestním řízení) týkající se určitých práv a současně samostatně vymezují další práva, která dosud nebyla právními předpisy Unie upravena. Jako taková tvoří tato pravidla ve srovnání s vnitrostátním právem další vrstvu ochrany, aby mohly mít podezřelé a ostatní osoby přímý prospěch z ochrany na úrovni Unie. 3.3.5. Kapitola V: Soudní přezkum Ustanovení čl. 86 odst. 3 Smlouvy předepisuje zákonodárci Unie, aby stanovil pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů učiněných Úřadem evropského veřejného žalobce při výkonu jeho funkcí. Tato možnost odráží specifickou povahu Úřadu evropského veřejného žalobce, která se liší od povahy všech ostatních institucí a agentur Unie a vyžaduje zvláštní pravidla pro soudní přezkum. Ustanovení čl. 86 odst. 2 Smlouvy vyžaduje, aby Úřad evropského veřejného žalobce vykonával úlohu veřejného žalobce před příslušnými soudy členských států. Úkony vyšetřování vedených Úřadem evropského veřejného žalobce úzce souvisejí s případným stíháním a budou účinné především v právních řádech členských států. Ve většině případů budou prováděny vnitrostátními donucovacími orgány podle pokynů Úřadu evropského veřejného žalobce a někdy i po získání povolení vnitrostátního soudu. Úřad evropského veřejného žalobce je tedy institucí Unie, jejíž činnost se bude projevovat především ve vnitrostátních právních řádech. Je proto vhodné považovat pro účely soudního přezkumu úkonů v rámci vyšetřování a stíhání Úřad evropského veřejného žalobce za vnitrostátní orgán. V důsledku toho by měly být vnitrostátní soudy pověřeny soudním přezkumem všech napadnutelných úkonů vyšetřování a stíhání ze strany Úřadu evropského veřejného žalobce a soudy Unie by neměly být v souvislosti s těmito úkony přímo příslušné podle článků 263, 265 a 268 Smlouvy, neboť tyto úkony by neměly být pro účely soudního přezkumu považovány za úkony úřadu Unie. Podle článku 267 Smlouvy mohou a za určitých okolností musí vnitrostátní soudy předkládat žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách ohledně výkladu nebo platnosti ustanovení právních předpisů Unie týkajících se soudního přezkumu úkonů vyšetřování a stíhání ze strany Úřadu evropského veřejného žalobce Soudnímu dvoru Evropské unie. To může zahrnovat i dotazy na výklad tohoto nařízení. Vzhledem k tomu, že Úřad evropského veřejného žalobce bude pro účely soudního přezkumu považován za vnitrostátní orgán, budou moci vnitrostátní soudy předkládat Soudnímu dvoru pouze otázky týkající se výkladu jeho úkonů. Řízení o předběžné otázce tak zajistí jednotné uplatňování tohoto nařízení v celé Unii, zatímco platnost úkonů Úřadu evropského veřejného žalobce může být v souladu s vnitrostátními právními předpisy napadena u vnitrostátních soudů. 3.3.6. Kapitola VI: Ochrana údajů Tato kapitola stanoví pravidla pro režim ochrany údajů, které v daném kontextu Úřadu evropského veřejného žalobce upřesňují a doplňují právní předpisy Unie pro zpracování osobních údajů institucemi EU (zejména nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů). Dohled nad veškerým zpracováním osobních údajů v souvislosti s činností Úřadu evropského veřejného žalobce byl svěřen evropskému inspektorovi ochrany údajů. 3.3.7. Kapitola VII: Finanční ustanovení a ustanovení o zaměstnancích Pravidla dle této kapitoly upravují způsob řízení rozpočtu a personálních otázek Úřadu evropského veřejného žalobce. Vycházejí z platných právních předpisů Unie, tj. pro rozpočtové záležitosti z nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012 ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie a o zrušení nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002, a pro personální záležitosti z nařízení (EHS) č. 31, ve znění pozdějších předpisů. 3.3.8. Kapitola VIII: Ustanovení o vztazích Úřadu evropského veřejného žalobce Tato kapitola upravuje vztah Úřadu evropského veřejného žalobce s orgány nebo dalšími institucemi Unie i se subjekty mimo Unii. Vztah mezi Úřadem evropského veřejného žalobce a Eurojustem se vzhledem k jejich zvláštním vazbám v oblasti operativní činnosti, správy a řízení řídí zvláštními pravidly. 3.3.9. Kapitola IX: Obecná ustanovení Tato ustanovení se zabývají institucionálními otázkami, které vyplývají ze zřízení každého nového úřadu nebo agentury Unie. Do značné míry vycházejí ze společného přístupu k decentralizovaným agenturám, ale zohledňují specifickou (justiční) povahu Úřadu evropského veřejného žalobce. Ustanovení se vztahují na záležitosti, jako jsou například právní postavení a podmínky fungování, jazykový režim, požadavky na transparentnost, pravidla pro předcházení podvodům, práce s utajovanými informacemi, správní šetření a pravidla odpovědnosti. 3.3.10. Kapitola X: Závěrečná ustanovení Tato ustanovení se zabývají prováděním nařízení a upravují přijímání prováděcích předpisů, přechodných ustanovení a správních pravidel a vstup v platnost. 4. ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKY Cílem návrhu je efektivita nákladů hrazených z rozpočtu EU: na zřízení ústředí Úřadu evropského veřejného žalobce budou částečně využity stávající zdroje úřadu OLAF a ústředí se bude spoléhat na správní podporu Eurojustu. V souvislosti s funkcí evropských pověřených žalobců, kteří budou pracovat v členských státech, avšak budou tvořit nedílnou součást Úřadu evropského veřejného žalobce, vyvstanou omezené dodatečné náklady. Vzhledem k jejich dvojímu postavení veřejných žalobců na unijní i národní úrovni budou dostávat odměnu z rozpočtu EU a bude se na ně vztahovat služební řád. Jelikož fáze zřizování Úřadu evropského veřejného žalobce bude zřejmě trvat několik let, budou zaměstnanci převáděni z úřadu OLAF na Úřad evropského veřejného žalobce postupně. Příslušný počet převedených zaměstnanců a odpovídající zdroje na jejich financování budou odečteny z plánu pracovních míst i z rozpočtu úřadu OLAF. Úřad evropského veřejného žalobce dosáhne plné kapacity po naplnění všech pracovních pozic. Všechny pracovní pozice budou naplněny v roce 2023, kdy bude mít úřad celkem 235 zaměstnanců, z toho 180 dle plánu pracovních pozic a 55 externích. Odhadované náklady v roce 2023 při tomto počtu zaměstnanců činí asi 35 milionů eur. 2013/0255 (APP) Návrh NAŘÍZENÍ RADY o zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce RADA EVROPSKÉ UNIE, s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na článek 86 této smlouvy, s ohledem na návrh Evropské komise, po postoupení návrhu legislativního aktu vnitrostátním parlamentům, s ohledem na souhlas Evropského parlamentu, po konzultaci s evropským inspektorem ochrany údajů, v souladu se zvláštním legislativním postupem, vzhledem k těchto důvodům: (1) Unie i členské státy mají povinnost chránit finanční zájmy Unie před trestnými činy, které každoročně vedou ke značným finančním škodám. Přesto nejsou tyto trestné činy v současné době příslušnými vnitrostátními orgány dostatečně vyšetřovány a stíhány. (2) Zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce předpokládá Smlouva o fungování Evropské unie (SFEU) v kontextu prostoru svobody, bezpečnosti a práva. (3) Smlouva výslovně požaduje, aby byl Úřad evropského veřejného žalobce vytvořen z Eurojustu, což znamená, že by toto nařízení mělo mezi nimi vytvořit vazby. (4) Smlouva stanoví, že Úřad evropského veřejného žalobce má mandát bojovat proti trestné činnosti poškozující nebo ohrožující finanční zájmy Unie. (5) V souladu se zásadou subsidiarity může být boje proti trestným činům poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Unie lépe dosaženo na úrovni Unie z důvodu jeho rozsahu a účinků. Současná situace, kdy je stíhání trestných činů proti finančním zájmům Unie výhradně v rukou úřadů členských států, tento cíl dostatečně neplní. Jelikož cílů tohoto nařízení, tj. zřízení Úřadu evropského veřejného žalobce, nemůže být dosaženo členskými státy kvůli nejednotnosti stíhání trestných činů spáchaných proti finančním zájmům Unie na vnitrostátní úrovni a může jich být lépe dosaženo na úrovni Unie, protože Úřad evropského veřejného žalobce bude mít výlučnou působnost pro stíhání těchto trestných činů, může Unie přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy o Evropské unii. (6) V souladu se zásadou proporcionality podle článku 5 Smlouvy o Evropské unii toto nařízení nepřekračuje to, co je nezbytné pro dosažení těchto cílů, a zajišťuje co nejmenší narušení právních řádů a institucionálních struktur členských států. (7) Mandátem Úřadu evropského veřejného žalobce by mělo být vyšetřování a stíhání pachatelů trestných činů proti finančním zájmům Unie a jejich předvádění před soud. To vyžaduje samostatné pravomoci vyšetřování a stíhání, včetně možnosti vyšetřovat přeshraniční nebo složité případy. (8) Organizační struktura Úřadu evropského veřejného žalobce by také měla umožnit rychlé a účinné rozhodování při vyšetřování a stíhání trestných činů bez ohledu na to, zda se dotýkají jednoho nebo několika členských států. (9) Vyšetřování by měl Úřad evropského veřejného žalobce standardně vést prostřednictvím evropských pověřených žalobců v členských státech. U případů dotýkajících se několika členských států nebo velmi složitých případů může účinné vyšetřování a stíhání vyžadovat i výkon pravomocí evropského veřejného žalobce formou pokynů vnitrostátním donucovacím orgánům. (10) Jelikož Úřad evropského veřejného žalobce bude mít pravomoc vyšetřovat a stíhat, měly by být stanoveny institucionální záruky, které zajistí jeho nezávislost a odpovědnost vůči orgánům Unie. (11) Přísně dodržovaná odpovědnost doplňuje nezávislost a pravomoci svěřené úřadu tímto nařízením. Evropský veřejný žalobce plně odpovídá za plnění svých povinností vedoucího Úřadu evropského veřejného žalobce a jako takový má vůči orgánům Unie obecnou institucionální odpovědnost za jeho všeobecnou činnost. Jakýkoli orgán Unie tak může podat za určitých okolností, včetně vážného pochybení, Soudnímu dvoru Evropské unie návrh na jeho odvolání. Tato odpovědnost by měla být propojena s přísným režimem soudní kontroly, prostřednictvím kterého bude Úřad evropského veřejného žalobce moci využívat donucovací pravomoci při vyšetřování pouze na základě předchozího soudního povolení a důkazy předložené soudu, u něhož probíhá soudní řízení, by měly být daným soudem zkontrolovány z hlediska plnění Listiny základních práv Evropské unie. (12) Aby se zajistila jednotnost jeho činnosti, a tedy rovnocenná ochrana finančních zájmů Unie, měla by organizační struktura Úřadu evropského veřejného žalobce umožňovat ústřední koordinaci a řízení všech vyšetřování a stíhání v jeho působnosti. Úřad evropského veřejného žalobce by tedy měl mít centrální strukturu, ve které přijímá rozhodnutí evropský veřejný žalobce. (13) Pro maximalizaci účinnosti a minimalizaci nákladů by měl Úřad evropského veřejného žalobce respektovat zásadu decentralizace, podle které by se měl s prováděním vyšetřování a stíhání v podstatě obracet na evropské pověřené žalobce v členských státech. Úřad evropského veřejného žalobce by se měl opírat o vnitrostátní orgány, včetně policejních orgánů, zejména při výkonu donucovacích opatření. Dle zásady loajální spolupráce jsou všechny vnitrostátní orgány a příslušné instituce Unie, včetně Europolu, Eurojustu a úřadu OLAF, povinny aktivně podporovat vyšetřování a stíhání vedená Úřadem evropského veřejného žalobce a v maximální možné míře s ním spolupracovat. (14) Svou operativní činnost by měl Úřad evropského veřejného žalobce vykonávat podle pokynů evropského veřejného žalobce a jeho jménem prostřednictvím určených evropských pověřených žalobců nebo jejich místních zaměstnanců v členských státech. Evropský veřejný žalobce a jeho zástupci by měli mít k dispozici pracovníky v rozsahu nezbytném k výkonu jejich funkcí podle tohoto nařízení. Úřad evropského veřejného žalobce by měl být považován za nedělitelný. (15) Postup jmenování evropského veřejného žalobce by měl zajistit jeho nezávislost a jeho legitimita by měla vycházet z orgánů Unie. Zástupci evropského veřejného žalobce by měli být jmenováni stejným postupem. (16) Postup jmenování evropských pověřených žalobců by měl zajistit jejich nedílné začlenění do Úřadu evropského veřejného žalobce i jejich začlenění, jak na operativní, tak na funkční úrovni, do vnitrostátních právních systémů a struktur pověřených trestním stíháním. (17) Listina základních práv Evropské unie představuje společný základ pro ochranu práv podezřelých osob v trestním řízení během přípravného i soudního řízení. Činnost Úřadu evropského veřejného žalobce by měla být ve všech případech prováděna při plném respektování těchto práv. (18) Vyšetřování a stíhání vedená Úřadem evropského veřejného žalobce by se měla řídit zásadami proporcionality, nestrannosti a spravedlnosti vůči podezřelé osobě. To zahrnuje i povinnost shromažďovat všechny druhy důkazů, tj. usvědčující i vyviňující. (19) Pro činnost Úřadu evropského veřejného žalobce je třeba stanovit jednací řád. Jelikož by bylo nepřiměřené stanovit podrobná ustanovení o způsobu provádění jeho vyšetřování a stíhání, mělo by toto nařízení obsahovat jen výčet vyšetřovacích opatření, jejichž využití může Úřad evropského veřejného žalobce potřebovat, a ponechat ostatní otázky, zejména pravidla související s jejich prováděním, vnitrostátním právním předpisům. (20) Pro zajištění právní jistoty a nulové tolerance vůči trestným činům poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Unie by měly činnosti Úřadu evropského veřejného žalobce v oblasti vyšetřování a stíhání vycházet ze zásady legality, podle které by měl úřad zahájit vyšetřování a s ohledem na další podmínky trestně stíhat každý trestný čin ve své působnosti. (21) Věcná působnost Úřadu evropského veřejného žalobce by měla být omezena na trestné činy, které poškozují nebo ohrožují finanční zájmy Unie. Jakékoli rozšíření této působnosti o závažné trestné činy s přeshraničním rozměrem by vyžadovalo jednomyslné rozhodnutí Evropské rady. (22) Trestné činy proti finančním zájmům Unie často úzce souvisí s jinou trestnou činností. V zájmu účinnosti řízení a s cílem zabránit případnému porušení zásady ne bis in idem by do působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce měly spadat i trestné činy, které nejsou vnitrostátními právními předpisy přesně definovány jako trestné činy poškozující nebo ohrožující finanční zájmy Unie, pokud je jejich skutková podstata totožná se skutkovou podstatou trestných činů poškozujících nebo ohrožujících finanční zájmy Unie a je s ní neoddělitelně spjata. V těchto smíšených případech, kdy převažuje trestný čin poškozující nebo ohrožující finanční zájmy Unie, by měl Úřad evropského veřejného žalobce vykonávat svou působnost po konzultacích s příslušnými orgány dotyčného členského státu. Převažující povaha by měla být stanovena na základě kritérií, jako například finanční dopad trestných činů na Unii a na vnitrostátní rozpočty, počet obětí či další okolnosti související se závažností trestné činnosti, nebo příslušné sankce. (23) Působnost Úřadu evropského veřejného žalobce týkající se trestných činů poškozujících nebo ohrožujících finanční zájmy Unie by měla mít přednost před vnitrostátními nároky na příslušnost, aby bylo možné zajistit jednotnost a řídit vyšetřování a stíhání na úrovni Unie. V souvislosti s těmito trestnými činy by orgány členských států měly jednat jen na žádost Úřadu evropského veřejného žalobce, pokud nebude nutné přijmout naléhavá opatření. (24) Jelikož by měl Úřad evropského veřejného žalobce předkládat stíhání vnitrostátním soudům, měla by být jeho působnost vymezena odkazem na trestní právo členských států, které považuje za trestný čin jednání nebo opomenutí poškozující či ohrožující finanční zájmy Unie a stanoví uplatňované sankce prováděním příslušných právních předpisů Unie, zejména [směrnice 2013/xx/EU[3]], do vnitrostátních právních řádů. (25) Úřad evropského veřejného žalobce by měl vykonávat svou působnost v co nejširším možném rozsahu, aby jeho vyšetřování a stíhání mohlo postihovat i trestné činy spáchané mimo území členských států. Výkon jeho působnosti by tedy měl být v souladu s pravidly [směrnice 2013/xx/EU]. (26) Jelikož má Úřad evropského veřejného žalobce výlučnou působnost zabývat se trestnými činy, které poškozují nebo ohrožují finanční zájmy Unie, měla by být jím vedená vyšetřování na území členských států usnadňována příslušnými vnitrostátními orgány a příslušnými institucemi Unie, včetně Eurojustu, Europolu a úřadu OLAF, od okamžiku, kdy je podezření na trestný čin oznámeno Úřadu evropského veřejného žalobce, až do rozhodnutí o případném trestním stíhání nebo odložení případu. (27) Pro splnění své povinnosti oznámit Úřadu evropského veřejného žalobce podezření na trestný čin spáchaný v jeho působnosti by se měly vnitrostátní orgány členských států a orgány, instituce a jiné subjekty Unie řídit stávajícími ohlašovacími postupy a měly by mít zavedeny účinné mechanismy pro předběžné vyhodnocení obvinění, která jim jsou oznámena. Za tímto účelem mohou orgány, instituce a jiné subjekty Unie využívat úřadu OLAF. (28) Pro účinné vyšetřování a stíhání trestných činů poškozujících nebo ohrožujících finanční zájmy Unie je zásadní, aby Úřad evropského veřejného žalobce mohl shromažďovat důkazy v rámci celé Unie prostřednictvím komplexní sady vyšetřovacích opatření, avšak se zohledněním zásady proporcionality a potřeby získat pro určitá vyšetřovací opatření soudní povolení. Tato opatření by měla být k dispozici pro účely vyšetřování a stíhání trestných činů v rámci mandátu Úřadu evropského veřejného žalobce. Opatření by měla být realizována v souladu s vnitrostátními právními předpisy na základě příkazu Úřadu evropského veřejného žalobce nebo na jeho žádost na základě příkazu příslušného justičního orgánu. Kromě toho by měl mít Úřad evropského veřejného žalobce přístup ke všem relevantním zdrojům údajů, včetně veřejných a soukromých rejstříků. (29) Použití vyšetřovacích opatření stanovených tímto nařízením by mělo být v souladu s podmínkami, které jsou v něm uvedeny, včetně nutnosti získat pro určitá donucovací opatření při vyšetřování soudní povolení. Ostatní vyšetřovací opatření mohou podléhat soudnímu povolení, pokud to vyžadují vnitrostátní právní předpisy členského státu, v němž má být vyšetřovací opatření provedeno. Na příkazy k provedení opatření vydané Úřadem evropského veřejného žalobce a na jejich povolení vydaná příslušným vnitrostátním justičním orgánem podle tohoto nařízení se vztahují obecné požadavky přiměřenosti a nezbytnosti. (30) Článek 86 Smlouvy požaduje, aby Úřad evropského veřejného žalobce vykonával úlohu veřejného žalobce, což zahrnuje rozhodování o obvinění podezřelé osoby a o volbě příslušného soudu. Rozhodnutí o obvinění podezřelé osoby by měl učinit evropský veřejný žalobce, aby se vytvořila společná politika stíhání. Příslušnost soudu by měl stanovit evropský veřejný žalobce na základě sady transparentních kritérií. (31) S ohledem na zásadu legality by v případech, kdy existují spolehlivé důkazy a stíhání nebrání žádné právní důvody, mělo vyšetřování Úřadu evropského veřejného žalobce za normálních okolností vést ke stíhání u příslušných vnitrostátních soudů. Při neexistenci takových důkazů a v situaci, kdy není příliš pravděpodobné, že požadované důkazy budou před soudem předloženy, je možné případ odložit. Navíc by měl mít Úřad evropského veřejného žalobce možnost případ odložit i u méně závažných deliktů. Pokud případ není z takového důvodu odložen, ale stíhání přesto není odůvodněné, měl by mít Úřad evropského veřejného žalobce možnost navrhnout podezřelé osobě dohodu, pokud by to bylo v zájmu řádného výkonu spravedlnosti. Pravidla pro dohody a pravidla pro výpočet ukládaných pokut by měla být upřesněna ve správních pravidlech Úřadu evropského veřejného žalobce. Uzavřením případu dohodou v souladu s tímto nařízením by nemělo být dotčeno uplatňování správních opatření ze strany příslušných orgánů, pokud se tato opatření netýkají sankcí, které by mohly být přirovnány k trestním sankcím. (32) Důkazy předložené Úřadem evropského veřejného žalobce soudu, u něhož probíhá soudní řízení, by měly být uznány jako přípustné důkazy, u kterých se předpokládá, že splňují veškeré příslušné důkazní požadavky podle vnitrostátních právních předpisů členského státu, ve kterém se příslušný soud nachází, pokud má soud za to, že důkazy respektují spravedlnost řízení a práva na obhajobu podezřelé osoby v souladu s Listinou základních práv Evropské unie. Soud, u něhož probíhá soudní řízení, nemůže vyloučit důkazy předložené Úřadem evropského veřejného žalobce jako nepřípustné z důvodu odlišných podmínek a pravidel pro shromažďování daného typu důkazů dle platných vnitrostátních právních předpisů. (33) Toto nařízení ctí základní práva a dodržuje zásady uznané Listinou základních práv Evropské unie. Po Úřadu evropského veřejného žalobce zejména vyžaduje, aby respektoval právo na spravedlivý proces, práva na obhajobu a presumpci neviny podle článků 47 a 48 Listiny. Článek 50 Listiny, který chrání právo nebýt dvakrát trestně stíhán nebo trestán za stejný trestný čin (ne bis in idem), zajišťuje, že v důsledku stíhání vedených Úřadem evropského veřejného žalobce nedojde k porušení zákazu dvojího postihu. Činnost Úřadu evropského veřejného žalobce tak bude vykonávána v plném souladu s těmito právy a nařízení bude uplatňováno a vykládáno odpovídajícím způsobem. (34) Ustanovení čl. 82 odst. 2 Smlouvy umožňuje Unii stanovit minimální pravidla pro práva osob v trestním řízení, aby se zajistilo dodržování práva na obhajobu a spravedlivý proces. Přestože již Unie vytvořila významné acquis, některá z těchto práv doposud nebyla dle právních předpisů Unie harmonizována. V souvislosti s uvedenými právy by toto nařízení mělo stanovit pravidla platná výlučně pro účely tohoto nařízení. (35) Na činnost Úřadu evropského veřejného žalobce by se mělo vztahovat právo na obhajobu již stanovené v příslušných právních předpisech Unie, jako je směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení[4], směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení[5] a [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/xx/EU ze dne xx xxxx 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a o právu na komunikaci po zatčení], prováděných vnitrostátními právními předpisy. Tato práva by měla být k dispozici každé podezřelé osobě, kterou začne Úřad evropského veřejného žalobce vyšetřovat. (36) Ustanovení čl. 86 odst. 3 Smlouvy umožňuje zákonodárci Unie stanovit pravidla použitelná na soudní přezkum procesních úkonů učiněných Úřadem evropského veřejného žalobce při výkonu jeho funkcí. Tato působnost udělená zákonodárci odráží specifickou povahu Úřadu evropského veřejného žalobce, která se liší od povahy všech ostatních institucí a agentur Unie a vyžaduje zvláštní pravidla pro soudní přezkum. (37) Ustanovení čl. 86 odst. 2 Smlouvy vyžaduje, aby Úřad evropského veřejného žalobce vykonával úlohu veřejného žalobce před příslušnými soudy členských států. Úkony provedené Úřadem evropského veřejného žalobce v průběhu vyšetřování úzce souvisejí s trestním stíháním, které z něj může vyplynout, a promítají se do právních řádů členských států. Ve většině případů budou prováděny vnitrostátními donucovacími orgány jednajícími podle pokynů Úřadu evropského veřejného žalobce, někdy po získání souhlasu vnitrostátního soudu. Je proto vhodné považovat pro účely soudního přezkumu úkonů vyšetřování a stíhání Úřad evropského veřejného žalobce za vnitrostátní orgán. V důsledku toho by měly být vnitrostátní soudy pověřeny soudním přezkumem všech úkonů vyšetřování a stíhání ze strany Úřadu evropského veřejného žalobce, které mohou být napadeny, a Soudní dvůr Evropské unie by neměl být přímo příslušný v souvislosti s těmito úkony podle článků 263, 265 a 268 Smlouvy, neboť tyto úkony by neměly být pro účely soudního přezkumu považovány za úkony instituce Unie. (38) Podle článku 267 Smlouvy mohou a za určitých okolností musí vnitrostátní soudy předkládat žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách ohledně výkladu nebo platnosti ustanovení právních předpisů Unie, včetně tohoto nařízení, které jsou relevantní pro soudní přezkum úkonů vyšetřování a stíhání ze strany Úřadu evropského veřejného žalobce, Soudnímu dvoru Evropské unie. Vnitrostátní soudy by neměly mít možnost předkládat otázky týkající se platnosti úkonů Úřadu evropského veřejného žalobce Soudnímu dvoru, neboť tyto úkony by neměly být pro účely soudního přezkumu považovány za úkony instituce Unie. (39) Je rovněž třeba vyjasnit, že by se otázkami výkladu ustanovení vnitrostátních právních předpisů, použitelných podle tohoto nařízení, měly zabývat jen vnitrostátní soudy. V důsledku toho nemohou tyto soudy předkládat otázky týkající se výkladu vnitrostátních právních předpisů, na které toto nařízení odkazuje, Soudnímu dvoru. (40) Jelikož Smlouva stanoví, že Úřad evropského veřejného žalobce bude vytvořen z Eurojustu, měly by tyto dva úřady souběžně existovat, navzájem organicky, provozně a administrativně spolupracovat a doplňovat se. (41) Úřad evropského veřejného žalobce by měl také úzce spolupracovat s ostatními orgány a agenturami Unie s cílem usnadnit výkon svých funkcí podle tohoto nařízení a v případě potřeby stanovit formální ujednání týkající se prováděcích pravidel pro výměnu informací a spolupráci. Mimořádnou důležitost by měla mít spolupráce s Europolem a úřadem OLAF, aby se předešlo zdvojování a Úřad evropského veřejného žalobce mohl získat důležité informace, které mají tyto orgány k dispozici, a při konkrétních vyšetřováních využívat jejich analytické zdroje. (42) Na zpracování osobních údajů Úřadem evropského veřejného žalobce se vztahuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů[6]. To se týká zpracování osobních údajů v rámci cílů a úkolů Úřadu evropského veřejného žalobce, osobních údajů jeho zaměstnanců i osobních údajů správního charakteru, kterými disponuje. Evropský inspektor ochrany údajů by měl sledovat zpracování osobních údajů Úřadem evropského veřejného žalobce. Měly by být dle potřeby upřesněny a doplněny zásady uvedené v nařízení (ES) č. 45/2001, pokud jde o zpracování operativních osobních údajů Úřadem evropského veřejného žalobce. Pokud Úřad evropského veřejného žalobce předává operativní osobní údaje orgánu třetí země nebo mezinárodní organizaci či Interpolu na základě mezinárodní dohody uzavřené podle článku 218 Smlouvy, měly by přiměřené záruky přijaté na ochranu soukromí a základních práv a svobod jednotlivců zajistit splnění ustanovení tohoto nařízení týkajících se ochrany údajů. (43) Na zpracování osobních údajů příslušnými orgány členských států za účelem předcházení, vyšetřování, odhalování a stíhání trestných činů či výkonu trestních sankcí se vztahuje [směrnice 2013/xx/EU o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů]. (44) Systém zpracování údajů Úřadu evropského veřejného žalobce by měl vycházet ze systému řízení případů Eurojustu, ale jeho dočasné pracovní soubory by měly být od okamžiku zahájení vyšetřování považovány za soudní spisy. (45) Finanční, rozpočtový a personální režim Úřadu evropského veřejného žalobce by se měl řídit příslušnými standardy Unie platnými pro subjekty uvedené v článku 208 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) č. 966/2012[7], avšak s přihlédnutím k tomu, že působnost Úřadu evropského veřejného žalobce k vyšetřování a stíhání na úrovni Unie je výlučná. Úřad evropského veřejného žalobce by měl být povinen předkládat každoroční zprávy. (46) Na Úřad evropského veřejného žalobce by se měla vztahovat i obecná pravidla o transparentnosti platná pro agentury Unie, ale pouze s ohledem na jeho administrativní úkoly, aby žádným způsobem nedošlo k ohrožení požadavku na zachování důvěrnosti při jeho operativní činnosti. Stejně tak by měla respektovat požadavek na zachování důvěrnosti Úřadu evropského veřejného žalobce i správní šetření vedená evropským veřejným ochráncem práv. (47) V souladu s článkem 3 Protokolu (č. 21) o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě o fungování Evropské unie, oznámily uvedené členské státy své přání [ne][účastnit] se přijímání a používání tohoto nařízení. (48) V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto nařízení a toto nařízení pro ně není závazné ani použitelné. (49) Zástupci členských států, zasedající na úrovni hlav států a předsedů vlád v Bruselu dne 13. prosince 2003, stanovili sídlo Úřadu evropského veřejného žalobce, PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ: KAPITOLA I PŘEDMĚT A DEFINICE Článek 1 Předmět Tímto nařízením se zřizuje Úřad evropského veřejného žalobce a stanoví pravidla jeho fungování. Článek 2 Definice Pro účely tohoto nařízení se rozumí: a) „osobou“ jakákoli fyzická nebo právnická osoba; b) „trestnými činy poškozujícími nebo ohrožujícími finanční zájmy Unie“ trestné činy uvedené ve směrnici 2013/xx/EU, prováděné vnitrostátními právními předpisy; c) „finančními zájmy Unie“ veškeré příjmy, výdaje a aktiva, na něž se vztahuje rozpočet Unie, rozpočty orgánů, institucí a jiných subjektů zřízených Smlouvami a jimi řízené a sledované rozpočty, které jsou v rámci těchto rozpočtů pořízeny nebo které do nich mají být uhrazeny; d) „osobními údaji správního charakteru“ veškeré osobní údaje zpracovávané Úřadem evropského veřejného žalobce, s výjimkou operativních osobních údajů; e) „operativními osobními údaji“ veškeré osobní údaje zpracovávané Úřadem evropského veřejného žalobce ke splnění účelů stanovených v článku 37. KAPITOLA II OBECNÁ PRAVIDLA Oddíl 1 Postavení, organizace a struktura Úřadu evropského veřejného žalobce Článek 3 Zřízení 1. Úřad evropského veřejného žalobce se zřizuje jako instituce Unie s decentralizovanou strukturou. 2. Úřad evropského veřejného žalobce má právní subjektivitu. 3. Úřad evropského veřejného žalobce spolupracuje s Eurojustem a opírá se o jeho správní podporu v souladu s článkem 57. Článek 4 Úkoly 1. Úkolem Úřadu evropského veřejného žalobce je bojovat proti trestným činům poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Unie. 2. Úřad evropského veřejného žalobce je příslušný k vyšetřování a stíhání pachatelů a spolupachatelů trestných činů podle odstavce 1 a jejich předvádění před soud. V tomto ohledu Úřad evropského veřejného žalobce řídí vyšetřování, dohlíží na něj a provádí úkony trestního stíhání, včetně odložení případu. 3. Úřad evropského veřejného žalobce vykonává před příslušnými soudy členských států úlohu veřejného žalobce u trestných činů uvedených v odstavci 1, včetně podání obžaloby a veškerých odvolání, dokud případ není pravomocně uzavřen. Článek 5 Nezávislost a odpovědnost 1. Úřad evropského veřejného žalobce je nezávislý. 2. Úřad evropského veřejného žalobce, včetně evropského veřejného žalobce, jeho zástupců a zaměstnanců, evropských pověřených žalobců a jejich národních zaměstnanců, nevyhledává ani nepřijímá při výkonu svých povinností pokyny od žádné osoby, členského státu či orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie. Orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie a členské státy respektují nezávislost Úřadu evropského veřejného žalobce a nesnaží se ovlivňovat výkon jeho úkolů. 3. Evropský veřejný žalobce odpovídá Evropskému parlamentu, Radě a Evropské komisi za obecnou činnost Úřadu evropského veřejného žalobce, a to zejména tak, že vydává výroční zprávu v souladu s článkem 70. Článek 6 Struktura a organizace Úřadu evropského veřejného žalobce 1. Struktura Úřadu evropského veřejného žalobce je tvořena evropským veřejným žalobcem, jeho zástupci, zaměstnanci, kteří jim zajišťují podporu při výkonu jejich úkolů podle tohoto nařízení, a evropskými pověřenými žalobci v členských státech. 2. Úřad evropského veřejného žalobce vede evropský veřejný žalobce, který řídí jeho činnost a organizuje jeho práci. Evropskému veřejnému žalobci pomáhají čtyři zástupci. 3. Zástupci pomáhají evropskému veřejnému žalobci se všemi jeho povinnostmi a činnostmi a v souladu s pravidly přijatými podle čl. 72 písm. d) jej zastupují, pokud je nepřítomen nebo mu něco brání ve vykonávání jeho povinností a činností. Jeden ze zástupců je odpovědný za plnění rozpočtu. 4. Vyšetřování a stíhání vedená Úřadem evropského veřejného žalobce se provádí prostřednictvím evropských pověřených žalobců pod vedením a dohledem evropského veřejného žalobce. Je-li to v zájmu vyšetřování nebo stíhání považováno za nutné, může evropský veřejný žalobce vykonávat svou pravomoc i přímo v souladu s čl. 18 odst. 5. 5. V každém členském státě se nachází alespoň jeden evropský pověřený žalobce, který je nedílnou součástí Úřadu evropského veřejného žalobce. Evropští pověření žalobci jednají na základě výlučné pravomoci evropského veřejného žalobce a řídí se při výkonu vyšetřování a stíhání, kterými jsou pověřeni, jen jeho pokyny, směrnicemi a rozhodnutími. Pokud jednají v rámci svého mandátu podle tohoto nařízení, jsou zcela nezávislí na vnitrostátních orgánech pověřených trestním stíháním a nemají vůči nim žádné povinnosti. 6. Evropští pověření žalobci mohou současně vykonávat své funkce jako vnitrostátní veřejní žalobci. V případě protichůdných úkolů o tom evropští pověření žalobci uvědomí evropského veřejného žalobce, který může po konzultaci s příslušnými vnitrostátními orgány pověřenými trestním stíháním dát pokyn, aby v zájmu vyšetřování a stíhání vedených Úřadem evropského veřejného žalobce upřednostnili svoji funkci vyplývající z tohoto nařízení. V takovém případě o tom evropský veřejný žalobce neprodleně informuje příslušné vnitrostátní orgány pověřené trestním stíháním. 7. Úkony učiněné evropským veřejným žalobcem, evropskými pověřenými žalobci, jakýmikoli zaměstnanci Úřadu evropského veřejného žalobce nebo jakoukoli jinou osobou jednající jeho jménem při výkonu svých povinností se přičítají Úřadu evropského veřejného žalobce. Evropský veřejný žalobce zastupuje Úřad evropského veřejného žalobce před orgány Unie, členskými státy a třetími stranami. 8. Je-li to pro účely vyšetřování nebo stíhání nezbytné, může evropský veřejný žalobce dočasně přidělit evropským pověřeným žalobcům zdroje a zaměstnance. Článek 7 Jednací řád Úřadu evropského veřejného žalobce 1. Jednací řád Úřadu evropského veřejného žalobce se přijímá rozhodnutím evropského veřejného žalobce, jeho čtyř zástupců a pěti evropských pověřených žalobců, vybraných evropským veřejným žalobcem na základě systému naprosto rovné rotace, která odráží demografickou a zeměpisnou různorodost všech členských států. Rozhodnutí se přijímá prostou většinou, přičemž všichni členové mají po jednom hlase. V případě rovnosti hlasů rozhoduje hlas evropského veřejného žalobce. 2. Jednací řád upravuje organizaci práce Úřadu evropského veřejného žalobce a obsahuje obecná pravidla pro přidělování případů. Oddíl 2 Jmenování a odvolávání členů Úřadu evropského veřejného žalobce Článek 8 Jmenování a odvolávání evropského veřejného žalobce 1. Evropského veřejného žalobce jmenuje Rada se souhlasem Evropského parlamentu na dobu osmi let a toto období nelze prodloužit. Rada rozhoduje prostou většinou. 2. Evropský veřejný žalobce je vybírán z osob, které poskytují veškeré záruky nezávislosti, jsou způsobilé k výkonu vysokých justičních funkcí a mají odpovídající zkušenosti jako veřejní žalobci. 3. Výběr je založen na otevřené výzvě k přihlášení kandidátů, zveřejněné v Úředním věstníku Evropské unie, po které Komise vypracuje a předloží Evropskému parlamentu a Radě užší seznam. Před předložením užšího seznamu si Komise vyžádá stanovisko skupiny odborníků, kterou sama vytvoří a která bude tvořena sedmi osobami vybranými mezi bývalými členy Soudního dvora, členy vnitrostátních nejvyšších soudů, vnitrostátních útvarů pověřených trestním stíháním a/nebo obecně uznávanými právníky, z nichž jednu navrhne Evropským parlamentem, jakož i předsedou Eurojustu v roli pozorovatele. 4. Pokud evropský veřejný žalobce nesplňuje nadále podmínky nezbytné pro výkon svých povinností nebo porušil-li závažným způsobem své povinnosti, může jej Soudní dvůr Evropské unie na žádost Evropského parlamentu, Rady nebo Komise odvolat. Článek 9 Jmenování a odvolávání zástupců evropského veřejného žalobce 1. Zástupci evropského veřejného žalobce jsou jmenováni v souladu s pravidly stanovenými v čl. 8 odst. 1. 2. Zástupci evropského veřejného žalobce jsou vybíráni z osob, které poskytují veškeré záruky nezávislosti, jsou způsobilé k výkonu vysokých justičních funkcí a mají odpovídající zkušenosti jako veřejní žalobci. 3. Výběr je založen na otevřené výzvě k přihlášení kandidátů, zveřejněné v Úředním věstníku, po které Evropská komise po dohodě s evropským veřejným žalobcem vypracuje a předloží Evropskému parlamentu a Radě užší seznam odrážející demografickou rovnováhu a zeměpisnou různorodost členských států. 4. Zástupci mohou být odvoláni v souladu s pravidly stanovenými v čl. 8 odst. 4 z podnětu evropského veřejného žalobce. Článek 10 Jmenování a odvolávání evropských pověřených žalobců 1. Evropští pověření žalobci jsou jmenováni evropským veřejným žalobcem ze seznamu alespoň tří kandidátů, kteří splňují požadavky stanovené v odstavci 2, předloženého dotčeným členským státem / dotčenými členskými státy. Funkční období je pět let a lze je obnovit. 2. Evropští pověření žalobci jsou způsobilí k výkonu vysokých justičních funkcí a mají odpovídající zkušenosti jako veřejní žalobci. Jejich nezávislost by měla být nezpochybnitelná. Členské státy jmenují evropského pověřeného žalobce jako veřejného žalobce podle vnitrostátních právních předpisů, pokud v okamžiku jmenování do funkce evropského pověřeného žalobce tuto funkci ještě nezastává. 3. Evropští pověření žalobci mohou být odvoláváni evropským veřejným žalobcem, pokud již nesplňují požadavky stanovené v odstavci 2 nebo kritéria platná pro výkon jejich povinností, popř. pokud se dopustí vážného pochybení. Během výkonu jejich funkce jménem Úřadu evropského veřejného žalobce nemohou příslušné vnitrostátní orgány odvolat evropské pověřené žalobce z funkce vnitrostátních žalobců bez souhlasu evropského veřejného žalobce. Oddíl 3 Základní zásady Článek 11 Základní zásady činnosti Úřadu evropského veřejného žalobce 1. Úřad evropského veřejného žalobce dbá na to, aby při své činnosti dodržoval práva zakotvená v Listině základních práv Evropské unie. 2. Činnost Úřadu evropského veřejného žalobce se řídí zásadou proporcionality podle čl. 26 odst. 3. 3. Vyšetřování a stíhání vedená Úřadem evropského veřejného žalobce se řídí tímto nařízením. Vnitrostátní právní předpisy se použijí v rozsahu, ve kterém není daná věc upravena tímto nařízením. Příslušným vnitrostátním právem je právo členského státu, ve kterém je vyšetřování nebo stíhání vedeno. Pokud se věc řídí vnitrostátními právními předpisy a tímto nařízením, má přednost toto nařízení. 4. Úřad evropského veřejného žalobce má výlučnou působnost k vyšetřování a stíhání trestných činů proti finančním zájmům Unie. 5. Úřad evropského veřejného žalobce vykonává svá vyšetřování a stíhání nestranně a usiluje o získání veškerých souvisejících důkazů, ať usvědčujících, nebo vyviňujících. 6. Úřad evropského veřejného žalobce zahájí vyšetřování bez zbytečného odkladu a dbá na jejich rychlý průběh. 7. Příslušné orgány členských států vyšetřování a stíhání vedená Úřadem evropského veřejného žalobce na jeho žádost aktivně napomáhají a podporují je a zdrží se veškerých kroků, postupů či procesů, které mohou oddálit nebo brzdit jejich průběh. Oddíl 4 Působnost Úřadu evropského veřejného žalobce Článek 12 Trestné činy v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce Úřad evropského veřejného žalobce je způsobilý ve vztahu k trestným činům poškozujícím nebo ohrožujícím finanční zájmy Unie, jak stanoví směrnice 2013/xx/EU a provádí vnitrostátní právní předpisy. Článek 13 Doplňková působnost 1. Pokud jsou trestné činy uvedené v článku 12 neoddělitelně spjaty s trestnými činy neuvedenými v článku 12 a jejich společné vyšetřování a stíhání je v zájmu řádného výkonu spravedlnosti, je Úřad evropského veřejného žalobce způsobilý i ve vztahu k těmto jiným trestným činům pod podmínkou, že trestné činy uvedené v článku 12 mají převládající charakter a ostatní trestné činy vycházejí ze stejné skutkové podstaty. Pokud tyto podmínky nejsou splněny, má členský stát způsobilý ve vztahu k ostatním trestným činům působnost i pro trestné činy uvedené v článku 12. 2. Úřad evropského veřejného žalobce a vnitrostátní orgány pověrené trestním stíháním vedou společné konzultace, aby určily, který orgán je způsobilý podle odstavce 1. V případě potřeby je možné se pro snazší určení této působnosti obrátit na Eurojust v souladu s článkem 57. 3. V případě neshody mezi Úřadem evropského veřejného žalobce a vnitrostátními orgány pověrenými trestním stíháním v otázce působnosti podle odstavce 1 rozhodne o doplňkové působnosti vnitrostátní justiční orgán způsobilý k rozhodnutí o rozdělení působnosti při stíhání na úrovni členských států. 4. Určení působnosti podle tohoto článku nepodléhá přezkumu. Článek 14 Výkon působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce Úřad evropského veřejného žalobce vykonává svou výlučnou působnost k vyšetřování a stíhání veškerých trestných činů uvedených v článcích 12 a 13, pokud je takový trestný čin zcela nebo zčásti spáchán a) na území jednoho nebo několika členských států; nebo b) státními příslušníky členských států, zaměstnanci Unie nebo členy orgánů Unie. KAPITOLA III JEDNACÍ ŘÁD PRO VYŠETŘOVÁNÍ, STÍHÁNÍ A SOUDNÍ ŘÍZENÍ Oddíl 1 Provádění vyšetřování Článek 15 Zdroje vyšetřování 1. Všechny vnitrostátní orgány členských států a všechny orgány, instituce a jiné subjekty Unie neprodleně uvědomí Úřad evropského veřejného žalobce o jakémkoli jednání, které by mohlo být trestným činem v jeho působnosti. 2. Pokud se evropští pověření žalobci dozvědí o jednání, které by mohlo být trestným činem v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce, neprodleně o tom uvědomí evropského veřejného žalobce. 3. Úřad evropského veřejného žalobce může shromažďovat či získávat informace o jednání, které by mohlo být trestným činem v jeho působnosti, od jakékoli osoby. 4. Veškeré informace oznámené Úřadu evropského veřejného žalobce jsou evropským veřejným žalobcem nebo evropskými pověřenými žalobci zapsány a ověřeny. Pokud se po ověření rozhodnou, že nezahájí vyšetřování, uzavřou případ a uvedou důvody v systému řízení případů. Uvědomí o tom vnitrostátní orgán, orgán, instituci nebo jiné subjekty Unie, které poskytly příslušné informace, a na jejich vyžádání dle situace i osoby, které tyto informace poskytly. Článek 16 Zahájení vyšetřování 1. Evropský veřejný žalobce nebo jeho jménem evropští pověření žalobci zahájí vyšetřování písemným rozhodnutím, pokud existují přiměřené důvody domnívat se, že je nebo byl spáchán trestný čin v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce. 2. Pokud je vyšetřování zahájeno evropským veřejným žalobcem, přidělí tento žalobce případ evropskému pověřenému žalobci, pokud nechce případ vyšetřovat sám v souladu s kritérii stanovenými v čl. 18 odst. 5. Pokud je vyšetřování zahájeno evropským pověřeným žalobcem, uvědomí o tom tento žalobce ihned evropského veřejného žalobce. Po obdržení tohoto oznámení evropský veřejný žalobce ověří, zda již vyšetřování nezahájil on sám nebo jiný evropský pověřený žalobce. V zájmu účinnosti vyšetřování může evropský veřejný žalobce přidělit případ jinému evropskému pověřenému žalobci nebo se rozhodnout sám případ převzít v souladu s kritérii stanovenými v čl. 18 odst. 5. Článek 17 Naléhavá opatření a postoupení 1. Je-li nutné v souvislosti s trestným činem v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce okamžitě zasáhnout, přijmou vnitrostátní orgány jakékoli naléhavé opatření, aby zajistily účinné vyšetřování a stíhání. Vnitrostátní orgány následně případ neprodleně postoupí Úřadu evropského veřejného žalobce. V takovém případě Úřad evropského veřejného žalobce potvrdí opatření přijatá vnitrostátními orgány, dle možností do 48 hodin od zahájení vyšetřování, a to i tehdy, pokud byla tato opatření přijata a vykonána podle jiných pravidel, než jsou pravidla uvedená v tomto nařízení. 2. Pokud v jakékoli fázi vyšetřování vyvolává případ pochybnosti ohledně působnosti, může Úřad evropského veřejného žalobce konzultovat příslušnou působnost s vnitrostátními orgány pověřenými trestním stíháním. Do rozhodnutí o působnosti přijme Úřad evropského veřejného žalobce naléhavá opatření, která jsou nezbytná k zajištění účinného vyšetřování a stíhání daného případu. Je-li stanovena působnost vnitrostátního orgánu, potvrdí vnitrostátní orgán naléhavá opatření přijatá Úřadem evropského veřejného žalobce do 48 hodin od zahájení vnitrostátního vyšetřování. 3. Pokud vyšetřování zahájené Úřadem evropského veřejného žalobce dojde ke zjištění, že vyšetřované jednání je trestným činem, který nespadá do jeho působnosti, postoupí Úřad evropského veřejného žalobce daný případ neprodleně příslušným vnitrostátním donucovacím a justičním orgánům. 4. Pokud vyšetřování zahájené vnitrostátními orgány následně dojde ke zjištění, že jednání je trestným činem v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce, postoupí vnitrostátní orgány tento případ neprodleně Úřadu evropského veřejného žalobce. V takovém případě Úřad evropského veřejného žalobce potvrdí opatření přijatá vnitrostátními orgány, dle možností do 48 hodin od zahájení vyšetřování, a to i tehdy, pokud byla tato opatření přijata a vykonána podle jiných pravidel, než jsou pravidla uvedená v tomto nařízení. Článek 18 Průběh vyšetřování 1. Vyšetřování vede určený evropský pověřený žalobce jménem evropského veřejného žalobce a pod jeho vedením. Určený evropský pověřený žalobce může provádět vyšetřovací opatření sám nebo předat pokyny příslušným donucovacím orgánům v členském státě, ve kterém se nachází. Tyto orgány plní pokyny evropského pověřeného žalobce a vykonávají vyšetřovací opatření, kterými jsou pověřeny. 2. U přeshraničních případů, kdy musí být vyšetřovací opatření vykonána v jiném členském státě, než kde bylo vyšetřování zahájeno, jedná evropský pověřený žalobce, který vyšetřování zahájil nebo kterému bylo svěřeno evropským veřejným žalobcem, v úzké konzultaci s evropským pověřeným žalobcem členského státu, ve kterém má být vyšetřovací opatření provedeno. Tento evropský pověřený žalobce musí vyšetřovací opatření provést sám nebo předat pokyny k jejich výkonu příslušným vnitrostátním orgánům. 3. U přeshraničních případů může evropský veřejný žalobce do vyšetřování zapojit několik evropských pověřených žalobců a vytvářet společné týmy. Jakéhokoli evropského pověřeného žalobce může evropský veřejný žalobce pověřit shromažďováním příslušných informací nebo provedením konkrétních vyšetřovacích opatření jeho jménem. 4. Evropský veřejný žalobce sleduje vyšetřování vedená evropskými pověřenými žalobci a zajišťuje jejich koordinaci. V případě nutnosti jim dává pokyny. 5. Evropský veřejný žalobce může předat případ jinému evropskému pověřenému žalobci nebo sám vyšetřování vést, pokud se to jeví jako nezbytné v zájmu účinnosti vyšetřování či stíhání s ohledem na jedno nebo více následujících kritérií: a) závažnost trestného činu; b) konkrétní okolnosti související s postavením údajného pachatele; c) konkrétní okolnosti související s přeshraničním rozměrem vyšetřování; d) nedostupnost vnitrostátních orgánů pověřených vyšetřováním; nebo e) žádost příslušných orgánů dotčeného členského státu. 6. Pokud vyšetřování provádí přímo evropský veřejný žalobce, uvědomí o tom evropského pověřeného žalobce v členském státě, ve kterém mají být vyšetřovací opatření provedena. Každé vyšetřovací opatření přijaté evropským veřejným žalobcem se provádí v součinnosti s orgány členského státu, jehož území se to týká. Donucovací opatření provádějí příslušné vnitrostátní orgány. 7. Vyšetřování prováděná v rámci pravomoci Úřadu evropského veřejného žalobce jsou chráněna pravidly o služebním tajemství podle platných právních předpisů Unie. Orgány podílející se na vyšetřování vedených Úřadem evropského veřejného žalobce jsou také povinny dodržovat služební tajemství podle platných vnitrostátních právních předpisů. Článek 19 Zrušení výsad nebo imunity 1. Pokud se vyšetřování Úřadu evropského veřejného žalobce týkají osob chráněných výsadami nebo imunitami podle vnitrostátních právních předpisů a tyto výsady nebo imunity představují pro konkrétní vyšetřování překážku, předloží Úřad evropského veřejného žalobce odůvodněnou písemnou žádost o jejich zrušení v souladu s postupy stanovenými těmito vnitrostátními právními předpisy. 2. Pokud se vyšetřování Úřadu evropského veřejného žalobce týkají osob chráněných výsadami nebo imunitami podle právních předpisů Unie, zejména podle Protokolu o výsadách a imunitách Evropské unie, a tyto výsady nebo imunity představují pro konkrétní vyšetřování překážku, předloží Úřad evropského veřejného žalobce odůvodněnou písemnou žádost o jejich zrušení v souladu s postupy stanovenými těmito právními předpisy Unie. Oddíl 2 Zpracování informací Článek 20 Přístup Úřadu evropského veřejného žalobce k informacím Od okamžiku zápisu případu může Úřad evropského veřejného žalobce získat veškeré související informace uchovávané v databázích vnitrostátních orgánů činných v trestním řízení a v dalších souvisejících registrech veřejné správy a má přístup k těmto informacím prostřednictvím evropských pověřených žalobců. Článek 21 Shromažďování informací 1. Pokud je to pro účely jeho vyšetřování nezbytné, zajistí si Úřad evropského veřejného žalobce na základě vlastní žádosti od Eurojustu a Europolu veškeré související informace o trestném činu v rámci své působnosti a může rovněž Europol požádat o analytickou podporu konkrétního vyšetřování, které provádí Úřad evropského veřejného žalobce. 2. Orgány, instituce a jiné subjekty Unie a orgány členských států poskytují Úřadu evropského veřejného žalobce na jeho žádost potřebnou pomoc a informace. Článek 22 Systém řízení případů, rejstřík a dočasné pracovní soubory 1. Úřad evropského veřejného žalobce zřizuje systém řízení případů, který se skládá z dočasných pracovních souborů a z rejstříku obsahujících osobní údaje podle přílohy a jiné údaje. 2. Účelem systému řízení případů je: a) podpora vedení vyšetřování a stíhání prováděných Úřadem evropského veřejného žalobce, a zejména vzájemné provázání informací; b) usnadnění přístupu k informacím o probíhajících vyšetřováních a stíháních; c) usnadnění dohledu nad zákonností zpracování osobních údajů a nad jeho souladem s tímto rozhodnutím. 3. Systém řízení případů může být připojen k zabezpečenému telekomunikačnímu spojení uvedenému v článku 9 rozhodnutí Rady 2008/976/SVV[8]. 4. Rejstřík obsahuje odkazy na dočasné pracovní soubory zpracovávané v rámci Úřadu evropského veřejného žalobce a nesmí obsahovat jiné osobní údaje, než jsou údaje uvedené v bodě 1 písm. a) až i), k) a m) a v bodě 2 přílohy. 5. Při výkonu svých povinností podle tohoto nařízení smí Úřad evropského veřejného žalobce zpracovávat údaje o jednotlivých případech, na kterých pracuje, v dočasném pracovním souboru. Úřad evropského veřejného žalobce umožní inspektorovi ochrany údajů podle článku 41 přístup k dočasnému pracovnímu souboru. Úřad evropského veřejného žalobce uvědomí inspektora ochrany údajů o každém zřízení nového dočasného pracovního souboru s osobními údaji. 6. Pro účely zpracování osobních údajů souvisejících s případem nesmí Úřad evropského veřejného žalobce zřídit jiný automatizovaný soubor údajů než systém řízení případů nebo dočasný pracovní soubor. Článek 23 Fungování dočasných pracovních souborů a rejstříku 1. Dočasný pracovní soubor zřizuje Úřad evropského veřejného žalobce pro každý případ, o němž mu jsou předány informace, pokud je toto předání v souladu s tímto nařízením nebo s jinými platnými zákonnými nástroji. Úřad evropského veřejného žalobce odpovídá za správu dočasných pracovních souborů, které zřídil. 2. Úřad evropského veřejného žalobce rozhodne v jednotlivých případech, zda bude přístup do dočasného pracovního souboru omezen nebo zda budou soubor či jeho části přístupné jeho zaměstnancům, je-li to nezbytné k výkonu jejich úkolů. 3. Úřad evropského veřejného žalobce rozhodne o tom, které informace související s dočasným pracovním souborem se uvedou v rejstříku. Nerozhodne-li evropský veřejný žalobce jinak, neuvedou se v rejstříku zapsané informace, které podléhají přezkumu v souladu s čl. 15 odst. 4. Článek 24 Přístup k systému řízení případů Evropští pověření žalobci a jejich zaměstnanci připojení k systému řízení případů mohou mít přístup pouze k: a) rejstříku, pokud není přístup výslovně odepřen; b) dočasným pracovním souborům zřízeným Úřadem evropského veřejného žalobce v souvislosti s vyšetřováním či stíháním, které probíhá v jejich členském státě; c) dočasným pracovním souborům zřízeným Úřadem evropského veřejného žalobce v souvislosti s vyšetřováním či stíháním, které probíhá v jiném členském státě, pokud se týkají vyšetřování nebo stíhání probíhajícího v jejich členském státě. Oddíl 3 Vyšetřovací opatření Článek 25 Pravomoc Úřadu evropského veřejného žalobce k vyšetřování 1. Pro účely vyšetřování a stíhání vedených Úřadem evropského veřejného žalobce se území členských států Unie považuje za jeden právní prostor, ve němž může Úřad evropského veřejného žalobce vykonávat svou působnost. 2. Pokud se Úřad evropského veřejného žalobce rozhodne vykonávat svou působnost ve vztahu k trestnému činu zcela nebo zčásti spáchanému mimo území členských států jejich státním příslušníkem, zaměstnancem Unie nebo členem orgánů, požádá o pomoc se zajištěním spolupráce dotčené třetí země podle nástrojů a postupů uvedených v článku 59. Článek 26 Vyšetřovací opatření 1. Úřad evropského veřejného žalobce má v rámci výkonu své působnosti pravomoc vyžádat si nebo nařídit následující vyšetřovací opatření: a) provést domovní prohlídku, prohlídku pozemku, dopravního prostředku, bydliště, oděvů a jiného soukromého majetku nebo počítačového systému; b) zajistit předložení veškerých souvisejících předmětů či dokumentů nebo uložených počítačových dat, včetně provozních údajů a údajů o bankovních účtech, šifrovaných či nešifrovaných, v původní nebo jiné stanovené podobě; c) zapečetit prostory a dopravní prostředky a zmrazit data pro zachování jejich integrity, aby se předešlo ztrátě nebo znehodnocení důkazů nebo zabezpečila možnost jejich konfiskace; d) zmrazit nástroje trestné činnosti a výnosy z ní, včetně zmrazení majetku, pokud se očekává, že rozhodnutím soudu, u něhož probíhá soudní řízení, dojde ke konfiskaci a existuje důvod se domnívat, že se jeho majitel, držitel nebo osoba jej kontrolující bude rozsudku nařizujícímu konfiskaci bránit; e) sledovat telekomunikaci podezřelé osoby, včetně e-mailů, která probíhá prostřednictvím libovolných telekomunikačních prostředků používaných danou osobou; f) provádět sledování telekomunikace v reálném čase nařízením okamžitého přenosu provozních údajů o telekomunikaci s cílem lokalizovat podezřelou osobu a identifikovat osoby, které s ní byly v konkrétní okamžik v kontaktu; g) sledovat finanční transakce tak, že je finanční nebo úvěrové instituci nařízeno uvědomit Úřad evropského veřejného žalobce v reálném čase o každé finanční transakci provedené prostřednictvím jakémkoli konkrétního účtu vedeného nebo kontrolovaného podezřelou osobou nebo prostřednictvím jiných účtů, u kterých se lze důvodně domnívat, že jsou používány v souvislosti s trestnou činností; h) zmrazit budoucí finanční transakce tak, že je finanční nebo úvěrové instituci nařízeno zdržet se jakékoliv finanční transakce týkající se konkrétního účtu nebo účtů vedených nebo kontrolovaných podezřelou osobou; i) provádět sledování na neveřejných místech nařízením tajného zvukového a obrazového sledování neveřejných míst, kromě obrazového sledování bydlišť, a zaznamenáním jeho výsledků; j) provádět tajné vyšetřování nařízením vyšetřující osobě, aby vystupovala tajně nebo pod falešnou identitou; k) předvolat podezřelé osoby a svědky, pokud jsou přiměřené důvody se domnívat, že by mohli poskytnout informace přínosné pro vyšetřování; l) provádět opatření k identifikaci nařízením fotografování, pořízení obrazového záznamu osob a záznamu biometrických prvků osoby; m) zabavit předměty, které jsou potřebné jako důkazy; n) vstupovat do prostor a odebírat vzorky věcí; o) kontrolovat dopravní prostředky, pokud jsou přiměřené důvody se domnívat, že se přepravují věci související s vyšetřováním; p) přijímat opatření ke sledování a kontrole osob s cílem stanovit jejich místo pobytu; q) sledovat a vyhledávat jakýkoli předmět technickými prostředky, včetně sledovaných zásilek s věcmi a sledovaných finančních transakcí; r) provádět cílené sledování podezřelých a třetích osob na veřejných místech; s) získat přístup do národních nebo evropských veřejných rejstříků a rejstříků vedených soukromými subjekty ve veřejném zájmu; t) vyslechnout podezřelé osoby a svědky; u) jmenovat znalce z moci úřední nebo na žádost podezřelé osoby, pokud jsou vyžadovány odborné znalosti. 2. Členské státy zajistí, aby opatření uvedená v odstavci 1 mohla být využita při vyšetřování a stíhání vedeném Úřadem evropského veřejného žalobce. Na tato opatření se vztahují podmínky uvedené v tomto článku i podmínky stanovené vnitrostátními právními předpisy. Jiná vyšetřovací opatření než opatření uvedená v odstavci 1 může Úřad evropského veřejného žalobce nařídit nebo si je vyžádat pouze tehdy, pokud jsou k dispozici podle právních předpisů členského státu, ve kterém má být opatření provedeno. 3. Jednotlivá vyšetřovací opatření uvedená v odstavci 1 se nenařizují bez přiměřeného odůvodnění a v případě, kdy lze stejného cíle dosáhnout prostředky, které méně narušují soukromí osob. 4. Členské státy zajistí, aby vyšetřovací opatření uvedená v odst. 1 písm. a) až j) podléhala povolení příslušného justičního orgánu členského státu, ve kterém mají být provedena. 5. Vyšetřovací opatření uvedená v odst. 1 písm. k) až u) podléhají soudnímu povolení, pokud to vyžadují vnitrostátní právní předpisy členského státu, ve kterém má být vyšetřovací opatření provedeno. 6. Pokud jsou splněny podmínky stanovené tímto článkem i podmínky platné podle vnitrostátních právních předpisů pro povolení opatření, které je předmětem žádosti, je povolení vystaveno do 48 hodin ve formě písemného a odůvodněného rozhodnutí příslušného justičního orgánu. 7. Úřad evropského veřejného žalobce může příslušný justiční orgán požádat o zadržení podezřelé osoby nebo její vzetí do vyšetřovací vazby v souladu s vnitrostátními právními předpisy. Oddíl 4 Ukončení vyšetřování a pravomoci trestního stíhání Článek 27 Stíhání u vnitrostátních soudů 1. Evropský veřejný žalobce a evropští pověření žalobci mají při stíhání a předkládání případu k soudu stejné pravomoci jako vnitrostátní veřejní žalobci, zejména pravomoc předkládat žalobní důvody, podílet se na dokazování a uplatňovat dostupné opravné prostředky. 2. Pokud příslušný evropský pověřený žalobce považuje vyšetřování za dokončené, předloží evropskému veřejnému žalobci stručné vylíčení případu s návrhem obžaloby a seznamem důkazů k přezkumu. Pokud evropský veřejný žalobce nenařídí odložení případu podle článku 28, pověří evropského pověřeného žalobce, aby případ předložil příslušnému vnitrostátnímu soudu i s obžalobou, popřípadě nařídí jeho došetření. Evropský veřejný žalobce může sám předložit případ příslušnému vnitrostátnímu soudu. 3. Obžaloba předložená příslušnému vnitrostátnímu soudu uvede důkazy, které budou při soudním řízení použity. 4. Evropský veřejný žalobce zvolí v úzké konzultaci s evropským pověřeným žalobcem, který případ předkládá, a s ohledem na řádný výkon spravedlnosti příslušnost soudu pro soudní řízení a určí příslušný vnitrostátní soud s přihlédnutím k těmto kritériím: a) místo, kde došlo ke spáchání trestného činu nebo v případě více trestných činů ke spáchání většiny trestných činů; b) místo obvyklého bydliště obviněné osoby; c) místo, kde se nacházejí důkazy; d) místo obvyklého bydliště přímých obětí. 5. Pokud je to pro účely zpětného získání, následných správních opatření nebo sledování nezbytné, uvědomí evropský veřejný žalobce příslušné vnitrostátní orgány, zúčastněné osoby a příslušné orgány, instituce a agentury Unie o obžalobě. Článek 28 Odložení případu 1. Evropský veřejný žalobce odloží případ, pokud bude stíhání nemožné z jednoho z následujících důvodů: a) úmrtí podezřelé osoby; b) vyšetřované jednání nepředstavuje trestný čin; c) amnestie nebo imunita udělaná podezřelé osobě; d) uplynutí vnitrostátní zákonné promlčecí doby; e) podezřelá osoba již byla pravomocně zproštěna obžaloby nebo odsouzena na základě stejných skutečností v rámci Unie nebo byl již případ vyřešen v souladu s článkem 29. 2. Evropský veřejný žalobce může případ odložit z jednoho z následujících důvodů: a) trestný čin představuje méně závažný trestný čin podle vnitrostátních právních předpisů provádějících směrnici 2013/XX/EU o boji vedeném trestněprávní cestou proti podvodům poškozujícím finanční zájmy Unie; b) nedostatek potřebných důkazů. 3. Úřad evropského veřejného žalobce může své odložené případy postoupit úřadu OLAF nebo příslušným vnitrostátním správním nebo justičním orgánům pro účely zpětného získání finančních prostředků, jiných následných správních opatření nebo sledování. 4. Pokud bylo vyšetřování zahájeno na základě informací předložených poškozenou stranou, Úřad evropského veřejného žalobce ji o tom uvědomí. Článek 29 Dohoda 1. Pokud případ není odložen a je to v zájmu řádného výkonu spravedlnosti, může Úřad evropského veřejného žalobce podezřelé osobě po nahrazení škody navrhnout, aby uhradila paušální pokutu, po jejímž zaplacení bude případ s konečnou platností odložen (dohoda). Pokud podezřelá osoba souhlasí, uhradí paušální pokutu Unii. 2. Úřad evropského veřejného žalobce dohlíží na výběr finančních částek, které jsou součástí dohody. 3. Pokud je dohoda přijata a podezřelá osoba pokutu uhradí, Úřad evropského veřejného žalobce s konečnou platností případ odloží, oficiálně uvědomí příslušné vnitrostátní donucovací a justiční orgány a informuje o tom příslušné orgány, instituce a agentury Unie. 4. Odložení uvedené v odstavci 3 nepodléhá soudnímu přezkumu. Oddíl 5 PŘÍPUSTNOST DŮKAZŮ Článek 30 Přípustnost důkazů 1. Důkazy předložené Úřadem evropského veřejného žalobce soudu, u něhož probíhá soudní řízení, budou k případu připuštěny bez jakéhokoli ověření či podobného právního procesu i tehdy, pokud vnitrostátní právní předpisy členského státu daného soudu stanoví jiná pravidla pro sběr či předkládání důkazů, pokud soud dojde k názoru, že připuštění těchto důkazů neovlivní nepříznivě spravedlivý proces ani právo na obhajobu zakotvené ve článcích 47 a 48 Listiny základních práv Evropské unie. 2. Pokud jsou důkazy připuštěny, nebude tím dotčena působnost vnitrostátních soudů k nezávislému posouzení důkazů předložených při soudním řízení Úřadem evropského veřejného žalobce. Oddíl 6 Konfiskace Článek 31 Nakládání s konfiskovaným majetkem Pokud na žádost Úřadu evropského veřejného žalobce příslušný vnitrostátní soud rozhodne s konečnou platností o konfiskaci majetku souvisejícího s trestným činem v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce nebo výnosů z něj, je peněžní hodnota takového majetku nebo výnosu převedena do rozpočtu Unie v rozsahu nezbytném k pokrytí škod způsobených Unii. KAPITOLA IV PROCESNÍ ZÁRUKY Článek 32 Rozsah práv podezřelých a obviněných osob a jiných zúčastněných osob 1. Činnosti Úřadu evropského veřejného žalobce jsou prováděny v plném souladu s právy podezřelých osob zakotvených v Listině základních práv Evropské unie, včetně práva na spravedlivý proces a práva na obhajobu. 2. Každá podezřelá a obviněná osoba, které se týká řízení Úřadu evropského veřejného žalobce, má minimálně následující procesní práva zajištěná právními předpisy Unie a vnitrostátními právními předpisy členského státu: a) právo na tlumočení a překlad podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU; b) právo na informace a přístup k materiálům o případu podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU; c) právo na přístup k obhájci a právo na komunikaci se třetími osobami a jejich informování v případě zatčení podle [směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/xx/EU ze dne xx xxxx 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a o právu na komunikaci po zatčení]; d) právo nevypovídat a právo na presumpci neviny; e) právo na právní pomoc; f) právo předkládat důkazy, jmenovat znalce a vyslechnout svědky. 3. Podezřelé a obviněné osoby mají práva uvedená v odstavci 2 od okamžiku, kdy se stanou podezřelé ze spáchání trestného činu. Jakmile je obvinění potvrzeno příslušným vnitrostátním soudem, vycházejí procesní práva podezřelé a obviněné osoby z vnitrostátního režimu platného pro daný případ. 4. Práva uvedená v odstavci 2 se vztahují i na jiné než podezřelé nebo obviněné osoby, které jsou vyslechnuty Úřadem evropského veřejného žalobce, pokud na ně při dotazování, výslechu nebo slyšení padne podezření ze spáchání trestného činu. 5. Aniž by byla dotčena práva uvedená v této kapitole, mají podezřelé a obviněné osoby a ostatní osoby, kterých se řízení Úřadu evropského veřejného žalobce týká, veškerá procesní práva, která jim jsou k dispozici podle platných vnitrostátních právních předpisů. Článek 33 Právo nevypovídat a právo na presumpci neviny 1. Podezřelé a obviněné osoby, kterých se řízení Úřadu evropského veřejného žalobce týká, mají v souladu s vnitrostátními právními předpisy právo při výslechu nevypovídat o trestných činech, z jejichž spáchání jsou podezřelé, a jsou informovány o tom, že nejsou povinny proti sobě svědčit. 2. Podezřelé a obviněné osoby se považují za nevinné, dokud není podle vnitrostátních právních předpisů prokázána jejich vina. Článek 34 Právo na právní pomoc Každá osoba podezřelá nebo obviněná ze spáchání trestného činu v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce má v souladu s vnitrostátními právními předpisy právo na bezplatnou nebo částečně bezplatnou právní pomoc ze strany vnitrostátních orgánů, pokud nemá dostatečné prostředky na její zaplacení. Článek 35 Práva týkající se důkazů 1. Podezřelé a obviněné osoby mají v souladu s vnitrostátními právními předpisy právo předkládat důkazy k posouzení Úřadem evropského veřejného žalobce. 2. Podezřelé a obviněné osoby mají v souladu s vnitrostátními právními předpisy právo požádat Úřad evropského veřejného žalobce o shromáždění veškerých důkazů týkajících se vyšetřování, včetně jmenování znalců a výslechu svědků. KAPITOLA V SOUDNÍ PŘEZKUM Článek 36 Soudní přezkum 1. Při přijímání procesních opatření v rámci výkonů své funkce je Úřad evropského veřejného žalobce pro účely soudního přezkumu považován za vnitrostátní orgán. 2. Pokud jsou podle tohoto nařízení použitelná ustanovení vnitrostátních právních předpisů, nejsou pro účely článku 267 Smlouvy tato ustanovení považována za ustanovení právních předpisů Unie. KAPITOLA VI OCHRANA ÚDAJŮ Článek 37 Zpracování osobních údajů 1. Úřad evropského veřejného žalobce může automatizovanými prostředky nebo ve strukturovaných ručně vedených spisech v souladu s tímto nařízením zpracovávat pouze osobní údaje uvedené v bodě 1 přílohy u osob, které jsou podle vnitrostátních právních předpisů dotčených členských států podezřelé ze spáchání trestného činu v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce nebo z účasti na takovém trestném činu nebo které byly za takový trestný čin odsouzeny, a to k následujícím účelům: – vyšetřování a stíhání trestných činů vedená v souladu s tímto nařízením, – výměna informací s příslušnými orgány členských států a jinými institucemi Unie v souladu s tímto nařízením, – spolupráce se třetími zeměmi v souladu s tímto nařízením. 2. Úřad evropského veřejného žalobce může zpracovávat pouze osobní údaje uvedené v bodě 2 přílohy u osob, které jsou podle vnitrostátních právních předpisů dotčených členských států považovány v trestním vyšetřování nebo stíhání týkajícím se jednoho nebo více typů trestné činnosti v působnosti Úřadu evropského veřejného žalobce za svědky nebo oběti, nebo u osob mladších 18 let. Tyto osobní údaje lze zpracovávat pouze tehdy, pokud je to nezbytně nutné k účelům uvedeným v odstavci 1. 3. Ve výjimečných případech Úřad evropského veřejného žalobce rovněž může po omezenou dobu, která není delší než doba potřebná pro uzavření případu, v souvislosti s nímž se údaje zpracovávají, zpracovávat i jiné osobní údaje, které se týkají okolností trestného činu, než ty, které jsou uvedené v odstavcích 1 a 2, pokud jsou bezprostředně významné pro probíhající vyšetřování, která Úřad evropského veřejného žalobce vede, a jsou do těchto vyšetřování zahrnuty a pokud je zpracování těchto údajů skutečně nutné pro účely uvedené v odstavci 1, za předpokladu, že zpracování těchto konkrétních údajů probíhá v souladu s tímto nařízením. O použití tohoto odstavce musí být neprodleně informován inspektor ochrany údajů podle článku 41. 4. Úřad evropského veřejného žalobce smí zpracovávat osobní údaje zpracovávané automatizovanými či jinými prostředky, které odhalují rasový nebo etnický původ, politické názory, náboženské vyznání nebo filozofické přesvědčení, členství v odborových organizacích a údaje o zdravotním stavu nebo pohlavním životě, pouze pokud jsou tyto údaje skutečně nezbytné pro jeho vyšetřování a pokud doplňují jiné, již zpracované osobní údaje. O použití tohoto odstavce musí být neprodleně informován inspektor ochrany údajů. Tyto údaje nesmějí být zpracovány v rejstříku uvedeném v čl. 22 odst. 4. Týkají-li se tyto jiné údaje svědků či obětí ve smyslu odstavce 2, přijímá rozhodnutí o jejich zpracování evropský veřejný žalobce. 5. Na zpracování osobních údajů Úřadem evropského veřejného žalobce v kontextu jeho činností se vztahuje nařízení (ES) č. 45/2001. Toto nařízení upřesňuje a doplňuje nařízení č. 45/2001, pokud se jedná o operativní osobní údaje. Článek 38 Lhůty pro uchovávání osobních údajů 1. Osobní údaje, které Úřad evropského veřejného žalobce zpracovává, nesmějí být uchovávány po tom z následujících dní, který nastane jako první: a) den, od kterého je v důsledku uplynutí promlčecí lhůty znemožněno stíhání ve všech členských státech dotčených vyšetřováním a stíháním; b) den, kdy byla dotyčná osoba pravomocně zproštěna viny; c) tří let ode dne, kdy nabude právní moci rozsudek v posledním členském státě dotčeném vyšetřováním nebo stíháním; d) den, kdy Úřad evropského veřejného žalobce rozhodl, že již není nutné pokračovat ve vyšetřování nebo stíhání. 2. Dodržování lhůt pro uchovávání údajů uvedených v odstavci 1 se průběžně vyhodnocuje pomocí vhodného automatizovaného postupu. V každém případě se ale vyhodnocení potřebnosti uchovávat údaje provádí každé tři roky od jejich vložení. Uchovávají-li se údaje týkající se osob uvedených v příloze po dobu delší než pět let, musí být v tomto smyslu informován evropský inspektor ochrany údajů. 3. Když uplyne některá ze lhůt pro uchovávání údajů uvedených v odstavci 1, posoudí Úřad evropského veřejného žalobce potřebu jejich dalšího uchovávání s ohledem na provádění svých úkolů a může rozhodnout o jejich výjimečném uchování do příštího vyhodnocení. Důvody pro další uchování musí být doloženy a zaznamenány. Není-li přijato žádné rozhodnutí o dalším uchovávání osobních údajů, jsou tyto údaje po uplynutí tří let automaticky vymazány. 4. Jsou-li údaje v souladu s odstavcem 3 uchovávány po dobu delší než k datům uvedeným v odstavci 1, posoudí evropský inspektor ochrany údajů každé tři roky potřebu tyto údaje uchovávat. 5. Obsahuje-li soubor neautomatizované a nestrukturované údaje, zničí se všechny dokumenty ze souboru a veškeré jejich kopie, jakmile uplyne lhůta pro uchovávání posledního automatizovaného údaje v souboru. Článek 39 Vedení protokolů a dokumentace 1. Pro účely ověření zákonnosti zpracování údajů, vlastní kontroly a zajištění řádné neporušenosti a zabezpečení údajů Úřad evropského veřejného žalobce uchovává záznamy o jakémkoliv shromažďování, změně, přístupu, zpřístupnění, kombinaci nebo výmazu osobních údajů používaných k operativním účelům. Tyto protokoly nebo dokumentace budou vymazány po uplynutí 18 měsíců, pokud se tyto údaje dále nevyžadují pro průběžnou kontrolu. 2. Protokoly či dokumentace vyhotovené podle odstavce 1 budou zpřístupněny na požádání evropskému inspektorovi ochrany údajů. Evropský inspektor ochrany údajů používá tyto informace pouze pro účely dohledu na ochranu údajů, zajištění řádného zpracování údajů a neporušenosti a zabezpečení údajů. Článek 40 Oprávněný přístup k osobním údajům Přístup k osobním údajům zpracovávaným Úřadem evropského veřejného žalobce při jeho operativních úkolech mohou mít výhradně evropský veřejný žalobce, evropští pověření žalobci a jejich oprávnění zaměstnanci, a to za účelem plnění svých úkolů a v mezích stanovených tímto nařízením. Článek 41 Inspektor ochrany údajů 1. Evropský veřejný žalobce jmenuje inspektora ochrany údajů v souladu s článkem 24 nařízení (ES) č. 45/2001. 2. Při dodržování povinností stanovených v článku 24 nařízení (ES) č. 45/2001 inspektor ochrany údajů: a) zajišťuje, že je uchován písemný záznam o předávání osobních údajů; b) spolupracuje se zaměstnanci Úřadu evropského veřejného žalobce odpovědnými za postupy, školení a poradenství týkající se zpracování údajů; c) připravuje výroční zprávu a předkládá tuto zprávu evropskému veřejnému žalobci a evropskému inspektorovi ochrany údajů. 3. Při výkonu svých úkolů má inspektor ochrany údajů přístup k veškerým údajům zpracovávaným Úřadem evropského veřejného žalobce a do všech prostor Úřadu evropského veřejného žalobce. 4. Zaměstnanci Úřadu evropského veřejného žalobce, kteří jsou nápomocni inspektorovi ochrany údajů při výkonu jeho povinností, mají přístup k osobním údajům zpracovávaným tímto úřadem a do jeho prostor v rozsahu, který je potřebný pro plnění jejich úkolů. 5. Dospěje-li inspektor ochrany údajů k závěru, že ustanovení nařízení (ES) č. 45/2001 nebo tohoto nařízení, která se vztahují ke zpracovávání osobních údajů, nebyla dodržena, informuje o této skutečnosti evropského veřejného žalobce a požádá jej, aby napravil neshodu ve stanovené lhůtě. Nevyřeší-li evropský veřejný žalobce neshodu ve zpracovávání ve stanovené lhůtě, inspektor ochrany údajů postoupí záležitost evropskému inspektorovi ochrany údajů. 6. Evropský veřejný žalobce přijímá prováděcí pravidla podle čl. 24 odst. 8 nařízení (ES) č. 45/2001. Článek 42 Metody týkající se výkonu práva na přístup k údajům 1. Každý subjekt údajů může uplatňovat právo na přístup k osobním údajům v souladu s nařízením (ES) č. 45/2001, a zejména jeho článkem 13. 2. Je-li právo na přístup k údajům omezeno v souladu s čl. 20 odst. 1 nařízení (ES) č. 45/2001, uvědomí Úřad evropského veřejného žalobce písemně subjekt údajů v souladu s čl. 20 odst. 3. Informace o hlavních důvodech omezení mohou být vypuštěny, pokud by poskytnutí těchto informací zbavovalo omezení jeho účinku. Subjekt údajů bude přinejmenším informován o tom, že evropský inspektor ochrany údajů provedl všechna potřebná ověření. 3. Úřad evropského veřejného žalobce zdokumentuje důvody pro vypuštění sdělení hlavních důvodů, na nichž je založeno omezení podle odstavce 2. 4. Když při uplatňování článků 46 a 47 nařízení (ES) č. 45/2001 evropský inspektor ochrany údajů zkontroluje zákonnost zpracovávání, které provádí Úřad evropského veřejného žalobce, informuje subjekt údajů přinejmenším o tom, že evropský inspektor ochrany údajů provedl všechna potřebná ověření. Článek 43 Právo na opravu, výmaz a omezení zpracování údajů 1. Mají-li být osobní údaje zpracovávané Úřadem evropského veřejného žalobce opraveny, vymazány nebo má-li být jejich zpracování omezeno v souladu s články 14, 15 nebo 16 nařízení (ES) č. 45/2001, Úřad evropského veřejného žalobce tyto údaje opraví, vymaže nebo omezí jejich zpracování. 2. V případech uvedených v článcích 14, 15 nebo 16 nařízení (ES) č. 45/2001 jsou všichni příjemci těchto údajů informováni bez zbytečného prodlení v souladu s článkem 17 nařízení (ES) č. 45/2001. Příjemci těchto údajů zajistí v souladu s předpisy, které se na ně vztahují, opravu, výmaz nebo omezení zpracování těchto údajů ve svých systémech. 3. Úřad evropského veřejného žalobce informuje písemně subjekt údajů bez zbytečného prodlení a v každém případě ve lhůtě tří měsíců od přijetí žádosti, že údaje, které se ho týkají, byly opraveny, vymazány nebo bylo omezeno jejich zpracování. 4. Úřad evropského veřejného žalobce informuje písemně subjekt údajů o jakémkoliv odmítnutí opravit či vymazat údaje nebo omezit jejich zpracování a o možnosti podat stížnost k evropskému inspektorovi ochrany údajů a domáhat se soudního opravného prostředku. Článek 44 Odpovědnost v záležitostech ochrany údajů 1. Úřad evropského veřejného žalobce zpracovává osobní údaje tak, aby bylo možné stanovit, který orgán údaje poskytl nebo odkud byly osobní údaje získány. 2. Evropský veřejný žalobce nese odpovědnost za plnění nařízení (ES) č. 45/2001 a tohoto nařízení. Odpovědnost za zákonnost předávání osobních údajů poskytnutých Úřadu evropského veřejného žalobce nese poskytovatel osobních údajů a odpovědnost za osobní údaje poskytnuté členským státům, institucím Unie a třetím zemím a organizacím nese Úřad evropského veřejného žalobce. 3. S výhradou jiných ustanovení tohoto nařízení nese Úřad evropského veřejného žalobce odpovědnost za všechny údaje, které zpracovává. Článek 45 Spolupráce mezi evropským inspektorem ochrany údajů a vnitrostátními orgány pro ochranu údajů 1. Evropský inspektor ochrany údajů jedná v úzké spolupráci s vnitrostátními orgány, v jejichž působnosti je dohled nad ochranou údajů, pokud se jedná o konkrétní problematiku vyžadující účast na vnitrostátní úrovni, zejména pokud evropský inspektor ochrany údajů nebo vnitrostátní orgán, v jehož působnosti je dohled nad ochranou údajů, zjistí velké nesrovnalosti mezi postupy členských států nebo potenciálně nezákonné předávání prostřednictvím komunikačních kanálů Úřadu evropského veřejného žalobce nebo v souvislosti s otázkami týkajícími se provádění a výkladu tohoto nařízení, nastolenými jedním nebo více vnitrostátními orgány dohledu. 2. V případech podle odstavce 1 si mohou evropský inspektor ochrany údajů a vnitrostátní orgány, v jejichž působnosti je dohled nad ochranou údajů, jednají-li každý v rozsahu své příslušné působnosti, podle potřeby vyměňovat relevantní informace, pomáhat si při výkonu auditů a kontrol, šetřit problémy související s výkladem či uplatňováním tohoto nařízení, studovat problémy vztahující se k výkonu nezávislého dohledu či k výkonu práv subjektů údajů, vypracovávat harmonizované návrhy společných řešení jakýchkoli problémů a podporovat informovanost o právech na ochranu údajů. 3. Vnitrostátní orgány dohledu a evropský inspektor ochrany údajů se scházejí podle potřeby pro účely uvedené v tomto článku. Náklady na tyto schůze nese a jejich organizaci zajišťuje evropský inspektor ochrany údajů. Jednací řád je přijat na první schůzi. Další pracovní metody budou vytvořeny společně podle potřeby. Článek 46 Právo podat stížnost k evropskému inspektorovi ochrany údajů 1. Vztahuje-li se stížnost podaná subjektem údajů podle čl. 32 odst. 2 nařízení (ES) č. 45/2001 k rozhodnutí podle článku 43, konzultuje evropský inspektor ochrany údajů s vnitrostátními orgány dohledu nebo příslušným justičním orgánem v členském státě, jenž byl zdrojem údajů, nebo v přímo dotčeném členském státě. Rozhodnutí evropského inspektora ochrany údajů, které může zahrnovat i odmítnutí sdělit jakékoli informace, se přijímá v úzké spolupráci s vnitrostátním orgánem dohledu nebo příslušným justičním orgánem. 2. Souvisí-li stížnost se zpracováním údajů poskytnutých Úřadu evropského veřejného žalobce institucemi EU, třetími zeměmi nebo organizacemi či soukromými subjekty, evropský inspektor ochrany údajů zajistí, aby Úřad evropského veřejného žalobce provedl potřebné kontroly. Článek 47 Odpovědnost za neoprávněné nebo nesprávné zpracování údajů 1. V souladu s článkem 340 Smlouvy nese Úřad evropského veřejného žalobce odpovědnost za škodu způsobenou jakékoli osobě v důsledku jím provedeného neoprávněného nebo nesprávného zpracování údajů. 2. Stížnostmi proti Úřadu evropského veřejného žalobce ohledně odpovědnosti za škodu podle odstavce 1 se zabývá Soudní dvůr v souladu s článkem 268 Smlouvy. KAPITOLA VII FINANČNÍ USTANOVENÍ A USTANOVENÍ O ZAMĚSTNANCÍCH Oddíl 1 Finanční ustanovení Článek 48 Účastníci finančních operací 1. Evropský veřejný žalobce odpovídá za rozhodování o finančních a rozpočtových otázkách. 2. Zástupce pověřený evropským veřejným žalobcem v souladu s čl. 6 odst. 3 jako schvalující osoba odpovídá za plnění rozpočtu Úřadu evropského veřejného žalobce. Článek 49 Rozpočet 1. Pro každý rozpočtový rok, který odpovídá roku kalendářnímu, se připraví odhady všech příjmů a výdajů Úřadu evropského veřejného žalobce a zahrnou se do jeho rozpočtu. 2. Pokud jde o příjmy a výdaje, je rozpočet Úřadu evropského veřejného žalobce vyvážený. 3. Aniž by tím byly dotčeny jiné zdroje, příjmy Úřadu evropského veřejného žalobce zahrnují: a) příspěvek Unie zapsaný v souhrnném rozpočtu Unie; b) poplatky za publikace a veškeré služby, které Úřad evropského veřejného žalobce poskytuje. 4. Výdaje Úřadu evropského veřejného žalobce zahrnují odměny zaměstnanců, správní výdaje, výdaje na infrastrukturu a provozní náklady. 5. Pokud evropští pověření žalobci jednají v rámci úkolů Úřadu evropského veřejného žalobce, považují se příslušné výdaje související s těmito činnostmi za operační výdaje. Článek 50 Sestavování rozpočtu 1. Zástupce evropského veřejného žalobce podle článku 48 sestaví každý rok předběžný návrh odhadu příjmů a výdajů Úřadu evropského veřejného žalobce pro následující rozpočtový rok. Evropský veřejný žalobce na základě tohoto návrhu vytvoří předběžný návrh odhadu příjmů a výdajů Úřadu evropského veřejného žalobce pro následující rozpočtový rok. 2. Předběžný návrh odhadu příjmů a výdajů Úřadu evropského veřejného žalobce je předán Komisi nejpozději do 31. ledna každého roku. Konečnou verzi tohoto odhadu, obsahujícího návrh plánu pracovních míst, předá evropský veřejný žalobce Komisi nejpozději do 31. března. 3. Komise předá výkaz odhadů Evropskému parlamentu a Radě (rozpočtový orgán) spolu s návrhem souhrnného rozpočtu Unie. 4. Na základě tohoto výkazu odhadů zapíše Komise do návrhu souhrnného rozpočtu Unie odhady, které považuje za nezbytné pro plán pracovních míst, a výši příspěvku ze souhrnného rozpočtu, které předloží rozpočtovému orgánu v souladu s články 313 a 314 Smlouvy. 5. Rozpočtový orgán schvaluje prostředky na příspěvek Úřadu evropského veřejného žalobce. 6. Rozpočtový orgán přijme plán pracovních míst Úřadu evropského veřejného žalobce. 7. Rozpočet Úřadu evropského veřejného žalobce přijímá evropský veřejný žalobce. Stává se konečným po konečném přijetí souhrnného rozpočtu Unie. V případě potřeby se rozpočet příslušným způsobem upraví. 8. U všech projektů v oblasti nemovitostí, které zřejmě budou mít významný dopad na rozpočet, informuje Úřad evropského veřejného žalobce co nejdříve Evropský parlament a Radu v souladu s článkem 203 nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012. 9. S výjimkou mimořádných nepředvídatelných okolností podle článku 203 nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 projedná Rada a Evropský parlament projekt v oblasti nemovitostí do čtyř týdnů ode dne, kdy jej oba orgány obdržely. Projekt v oblasti nemovitostí se považuje za schválený, pokud během tohoto čtyřtýdenního období Evropský parlament ani Rada nepřijme rozhodnutí v neprospěch návrhu. Jestliže Evropský parlament nebo Rada v průběhu tohoto čtyřtýdenního období vznesou opodstatněné námitky, prodlouží se toto období o dva týdny. Přijme-li Evropský parlament nebo Rada rozhodnutí v neprospěch projektu v oblasti nemovitostí, Úřad evropského veřejného žalobce svůj návrh vezme zpět a může předložit návrh nový. 10. Úřad evropského veřejného žalobce může financovat plán koupě budovy na základě půjčky, kterou před tím schválí rozpočtový orgán v souladu s čl. 203 odst. 8 nařízení (EU, Euratom)