V souvislosti s článkem 9 Komise zdůraznila, že odpovědnost podniků by neměla být závislá na pravomocném rozsudku odsuzujícím fyzickou osobu, jak tomu je v jednom členském státě, neboť to narušuje možnost ukládat právnickým osobám „účinné, přiměřené a odrazující“ sankce.

Příslušné vyšetřovací orgány navíc často nemají v počáteční fázi vyšetřování úplnou představu o povaze trestné činnosti (tj. zda se jedná o kolotočový podvod, a tudíž o podvod, který se týká dvou nebo více členských států) a o výši dotčené škody. Čekání na dosažení hranice 10 milionů EUR může mít na vyšetřování nepříznivý vliv. V neposlední řadě by tato prahová hodnota mohla způsobit nejasnost v tom, zda by se případem podvodu v oblasti DPH měly zabývat vnitrostátní orgány nebo Úřad evropského veřejného žalobce a kdy by bylo nutné případ předat Úřadu evropského veřejného žalobce.

Většina členských států, které uplatňují finanční prahovou hodnotu, uplatňuje kumulativní přístup v souladu se 4. bodem odůvodnění směrnice PIF, přičemž zohledňuje celkovou škodu způsobenou v několika členských státech stejným systémem podvodů v oblasti DPH. Orgány v některých členských státech však vypočítávají škody pouze za jednotlivé členské státy.

Komise však v současné době nemá dostatek informací a údajů, aby mohla dospět k definitivnímu stanovisku k této otázce, která bude v budoucnu znovu zvážena.

2.2. Promlčecí doby (článek 12)

V souladu s čl. 12 odst. 1 směrnice PIF musí členské státy ve vztahu k trestným činům uvedeným v článcích 3, 4 a 5 přijmout nezbytná opatření ke stanovení promlčecí doby dostatečně dlouhé, počítáno od spáchání trestného činu, aby byly dané trestné činy účinně vyšetřovány a stíhány a aby bylo provedeno účinné soudní řízení a vydáno soudní rozhodnutí.

V případě trestných činů, za které lze uložit trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně čtyř let, musí promlčecí doba činit nejméně pět let od spáchání trestného činu (čl. 12 odst. 2). Ustanovení čl. 12 odst. 3 dává členským státům možnost stanovit promlčecí dobu kratší než pět let, nejméně však tři roky, za podmínky, že lze její běh v případě specifických jednání přerušit nebo zastavit. Výraz „specifická jednání“ ponechává široký prostor pro výklad. Členské státy tedy mohou přijmout kratší promlčecí lhůty (v každém případě ne kratší než tři roky) ve vztahu k trestným činům, u nichž směrnice PIF vyžaduje trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby ve výši nejméně čtyř let, pokud stanoví důvody přerušení a pozastavení. Směrnice také stanoví promlčecí doby pro vykonatelnost trestů na základě odsuzujícího rozsudku pro trestné činy uvedené v článcích 3, 4 a 5 (čl. 12 odst. 4).

Posouzení, zda jsou ustanovení o promlčecích dobách „dostatečně účinná“, vyžaduje nejprve posouzení toho, co tento pojem znamená. Na základě judikatury Soudního dvora lze vyvodit, že promlčecí doba by měla být dostatečně dlouhá, aby zajistila účinné a odrazující prosazování v případech týkajících se trestných činů v oblasti ochrany finančních zájmů Unie. Je třeba rovněž zmínit, že promlčecí doby musí ze své podstaty vyvažovat účinnost se základním právem mimo jiné na spravedlivý proces. V 28. bodě odůvodnění směrnice PIF je tato skutečnost výslovně uvedena a je v ní uvedeno, že směrnice „má zajistit plné dodržování těchto práv a zásad a musí být prováděna v souladu s nimi“. Ustanovení čl. 18 odst. 4 samozřejmě nevyžaduje posouzení, zda jsou dostatečně účinná samotná promlčení, ale zda jsou dostatečně účinná ustanovení týkající se promlčecích dob.

Proto lze otázku „Jsou ustanovení týkající se promlčecích dob, jak jsou uvedena v článku 12, dostatečně účinná?“ přeformulovat na otázku „Jsou ustanovení týkající se promlčecích dob podle článku 12 dostatečně účinná, aby zajistila řádné vyšetřování, stíhání, soudní řízení a vynesení rozsudku v případě trestných činů, na které se vztahují články 3, 4 a 5 směrnice PIF?“. Pokud by odpovědí bylo, že v některých členských státech je pravděpodobnost vyšetřování, stíhání, souzení a potrestání trestných činů v oblasti ochrany finančních zájmů Unie nižší než v jiných členských státech v důsledku uplatňování promlčecích dob, mohlo by to být považováno za známku toho, že ustanovení nejsou dostatečně účinná.

Členské státy však byly povinny provést směrnici PIF ve vnitrostátním právu pouze tři roky před vypracováním této zprávy, což je kratší doba, než je doba stanovená v článku 12 směrnice PIF. V této fázi je tedy obtížné určit, do jaké míry se ustanovení směrnice PIF týkající se promlčecích dob skutečně projevila.

Kromě toho, jak bylo uvedeno výše, členské státy poskytly pouze omezené statistické údaje podle čl. 18 odst. 2. V této fázi tedy není možné mezi členskými státy porovnat počet zahájených trestních řízení, počet zastavených trestních řízení, počet trestních řízení ukončených zproštěním obžaloby, počet trestních řízení ukončených vynesením odsuzujícího rozsudku, ani tato zjištění spojit s délkou promlčecích dob v členských státech.

Toto posouzení proto vychází především z právní situace v členských státech (jak vyplývá z vnitrostátních opatření, kterými se provádějí ustanovení o promlčecích dobách) a z praktické situace v členských státech.

V tomto ohledu lze považovat za žádoucí promlčecí doby vzhledem k časové náročnosti vyšetřování trestných činů v oblasti ochrany finančních zájmů Unie prodloužit. Odhalení některých trestných činů může trvat roky a jejich vyšetřování může vyžadovat značné úsilí vzhledem k jejich přeshraniční povaze.

Avšak vzhledem k tomu, že promlčecí doby stanovené ve směrnici PIF byly v každém případě stanoveny na spodní hranici promlčecích dob stanovených na vnitrostátní úrovni pro podobné trestné činy, byl dopad směrnice PIF na promlčecí doby na vnitrostátní úrovni poměrně malý.

To však neznamená, že by příslušná ustanovení směrnice PIF byla jako taková neúčinná. Ustanovení směrnice přinejmenším zajišťují určitou minimální úroveň, čímž poskytují právní jistotu, neboť chrání před následným zkrácením promlčecích dob v kterémkoli členském státě.

2.3. Podvody při zadávání veřejných zakázek (čl. 3 odst. 2 písm. b))

Článek 3 směrnice PIF stanoví, že členské státy jsou povinny přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby podvody poškozující finanční zájmy Unie byly považovány za trestný čin, pokud byly spáchány úmyslně. Za tímto účelem vymezuje čtyři kategorie jednání představujícího podvod poškozující finanční zájmy Unie. Tyto čtyři kategorie se týkají jednání nebo opomenutí v souvislosti s:

I)výdaji nesouvisejícími se zadáváním veřejných zakázek (čl. 3 odst. 2 písm. a));

II)výdaji souvisejícími se zadáváním veřejných zakázek (čl. 3 odst. 2 písm. b));