Sdělení Komise Radě a Evropskému parlamentu - Komentář k článkům návrhu nařízení Rady o příslušnosti, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech vyživovací povinnosti /* KOM/2006/0206 konecném znení */





[pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ | V Bruselu dne 12.5.2006 KOM(2006) 206 v konečném znění SDĚLENÍ KOMISE RADĚ A EVROPSKÉMU PARLAMENTU Komentář k článkům návrhu nařízení Rady o příslušnosti, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech vyživovací povinnosti SDĚLENÍ KOMISE RADĚ A EVROPSKÉMU PARLAMENTU Komentář k článkům návrhu nařízení Rady o příslušnosti, použitelném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a spolupráci ve věcech vyživovací povinnosti Následující komentář se týká článků návrhu nařízení Rady, který Komise přijala dne 15. prosince 2005 (KOM (2005) 649 v konečném znění). Kapitola I Oblast působnosti, předmět a definice Článek 1 Nařízení se vztahuje na všechny vyživovací povinnosti vyplývající z rodinných poměrů (odstavec 1). Zdá se, že spíše než vyjmenovat typy poměrů, na které se nařízení vztahuje, je vhodnější odkazovat na obecný pojem vyživovací povinnosti rodinných příslušníků a nesnažit se prosazovat širší či užší chápání pojmu rodina. Zeměpisná oblast působnosti nařízení je vymezena v odstavci 2. Článek 2 Většina definic je obsažena v jiných nástrojích (např.: úřední listiny jsou vymezeny v čl. 4 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky[1]). Kapitola II Příslušnost Tato kapitola přináší několik změn nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech[2]. Článek 3 Pravidlo obecné příslušnosti se použije bez ohledu na obvyklé bydliště žalovaného. Jedná se o řešení, které bylo použito také v nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti[3]. Tento článek mimochodem obsahuje významné upřesnění v písmeni d). Aby se vyloučily jakékoli spory při výkladu výrazu: „řízení související s osobním stavem“, je uvedeno, že soud, který je příslušný ve věci rodičovské zodpovědnosti ve smyslu nařízení č. 2201/2003, je rovněž příslušný ve věci výživného, jestliže je žádost související s vyživovací povinností vedlejší věcí v řízení o rodičovské zodpovědnosti. Tato skutečnost usnadňuje spojování věcí. V nařízení se rovněž upouští od pojmu bydliště a odkazuje se pouze na obvyklé bydliště; tento pojem lépe vyhovuje nástrojům použitelným v rodinném právu. Článek 4 Tento článek v podstatě přebírá ustanovení článku 23 nařízení č. 44/2001, přináší však dvě významné novinky v oblasti dohod o příslušnosti. První z nich je zpřísnění formálních podmínek: přípustné budou pouze písemné dohody (odstavec 2). Druhou novinkou je to, že se značně omezí oblast působnosti doložek o příslušnosti, protože se zakazuje používat tyto doložky ve sporech o vyživovací povinnost k nezletilému dítěti (článek 4). Zdá se totiž vhodné zajistit v této oblasti účinnější ochranu „slabé strany“. Článek 5 Přebírá ustanovení článku 24 nařízení č. 44/2001. Článek 6 Místo toho, aby tento článek odkazoval na vnitrostátní právní předpisy v případě, že podle předcházejících článků není příslušný soud žádného členského státu, stanoví dvě doplňková kritéria pro určení příslušnosti: společnou státní příslušnost oprávněného (příjemce výživného) a povinného (plátce výživného) a místo posledního společného obvyklého bydliště obou manželů, pokud bylo jejich společným bydlištěm ještě v době kratší jednoho roku před podáním žaloby. Zvyšuje se tak předvídatelnost práva a jsou pokryty všechny situace, v nichž je legitimní vytvořit vazbu s právem Evropského společenství. Toto ustanovení se uplatní pouze v případě, že obě strany – oprávněný i povinný – nemají bydliště v Evropské unii, neuzavřely dohodu o volbě příslušného soudu nebo se dobrovolně nedostavily k soudu některého členského státu. Články 7, 8, 9 a 10 Jsou zde v podstatně převzata ustanovení článků 27, 28, 30 a 31 nařízení č. 44/2001, která se týkají překážky litispendence, souvisejících řízení, podání žaloby a předběžných opatření. Článek 11 Toto ustanovení částečně vychází z článku 17 nařízení č. 2201/2003, ale bere v úvahu skutečnost, že byl zrušen odkaz na vnitrostátní právo a že mezinárodní příslušnost soudu členského státu se může zakládat pouze na nařízení. Kapitola III Použitelné právo Článek 12 Cílem této kapitoly je harmonizovat kolizní normy v oblasti vyživovací povinnosti, nikoli určit právo použitelné na stanovení rodinných poměrů, na nichž se tato vyživovací povinnost zakládá. Nejsou sem zahrnuty předpoklady pro existenci vyživovací povinnosti. Právo určené nařízením tedy umožňuje stanovit, zda má syn vyživovací povinnost ke svému otci, ale neupravuje stanovení otcovství. Článek 13 Nadále má přednost právo země, v níž má oprávněný (příjemce výživného) obvyklé bydliště (odstavec 1), stejně jako v Haagské úmluvě ze dne 2. října 1973 o právu použitelném na vyživovací povinnost (dále jen „úmluva“). Na druhém místě následuje právo země, v níž bylo soudní řízení zahájeno (lex fori) (odstavec 2), a to ve dvou případech: V prvním případě nemá oprávněný (příjemce výživného) nárok na přiznání výživného podle práva země, v níž má obvyklé bydliště. Lex fori se proto použije jako náhradní řešení na jeho ochranu (odst. 2 písm. a)). Druhý případ (odst. 2 písm. b)) se vztahuje na situace, v nichž by oprávněný (příjemce výživného) mohl získat výživné podle práva země svého obvyklého bydliště, ale dává přednost použití lex fori. Tuto možnost však může využít pouze tehdy, jestliže se lex fori shoduje s právem země, v níž má obvyklé bydliště povinný (plátce výživného). Nedochází tedy k narušení rovnosti stran: oprávněný (příjemce výživného) podává žalobu v zemi obvyklého bydliště povinného (plátce výživného) a žádá o použití práva této země. Lze si představit, že oprávněný (příjemce výživného), například z jazykových důvodů nebo kvůli nákladům, dá přednost tomu, aby soud, u něhož bylo řízení zahájeno, použil své vlastní vnitrostátní právo. Místo toho, aby odstavec 3 stanovil automatické „kaskádové“ použití práva země, jíž jsou obě strany státními příslušníky, stanoví pro případ „selhání“ ostatních právních řádů, že odchylka od základních pravidel je možná pouze v případě splnění dvou kumulativních podmínek: na jedné straně je třeba, aby právo určené na základě odstavců 1 a 2 neumožňovalo oprávněnému (příjemci výživného) získat od povinného (plátce výživného) výživné, a na druhé straně je třeba, aby existovala jiná země, s níž je vyživovací povinnost úzce spjata. Může se jednat o zemi společné státní příslušnosti, ale lze uvažovat i o jiných případech. Článek 14 Ať už je povaha daného vyživovacího vztahu jakákoli, strany si mohou při podání žaloby zvolit pro účely řízení lex fori za podmínky, že tato volba je výslovná nebo alespoň nepřipouští jiný výklad. Cílem tedy není předem si zvolit právo použitelné na spory, které teprve vzniknou, ale dohodnout se na tom, že soud, u něhož bylo zahájeno řízení, použije své vnitrostátní právo. Pro případy, kdy se oprávněný (příjemce výživného) a povinný (plátce výživného) mohou předem dohodnout na použitelném právu, však platí přísnější formální a věcné podmínky. Dohody před vznikem sporu jsou zakázány, jestliže se týkají vyživovací povinnosti vůči dětem a dospělým osobám vyžadujícím pomoc. Kromě toho si strany nemohou zvolit jakékoli právo, ale pouze právo, které má vztah k jejich situaci. Dohody musejí být navíc uzavřeny písemně. Článek 15 Tento článek upravuje ochranu povinného (plátce výživného) před použitím určeného práva, jestliže dotčený vyživovací vztah není jednomyslně uznán za vztah, který by měl být přednostní. Jedná se zejména o vztahy mezi příbuznými v pobočné linii nebo sešvagřenými příbuznými nebo o vyživovací povinnost potomků vůči jejich předkům. Stejně jako v článku 7 úmluvy může povinný (plátce výživného) popírat nárok oprávněného (příjemce výživného) podle práva země jejich společné státní příslušnosti nebo, nemají-li společnou státní příslušnost, podle práva země, v níž má obvyklé bydliště. Vyživovací povinnost mezi manžely a bývalými manžely vyvolává skutečné problémy v členských státech, které nechtějí, aby se tato povinnost uměle udržovala i po zániku manželství. Odstavec 2 chrání povinného (plátce výživného) tím, že mu umožňuje popírat nárok oprávněného (příjemce výživného) podle práva země, k níž má manželství nejužší vztah, tedy země, v níž měli manželé během svého společného života hlavní zájmy. Článek 16 Tento článek přebírá článek 9 úmluvy a upřesňuje přitom, že se týká pouze práva veřejné instituce požádat o uhrazení, tedy její schopnosti jednat. Samotné uhrazení se bude řídit právem určeným podle jiných norem kolizního práva (viz čl. 17 odst. 1 písm. e)). Článek 17 Nevyčerpávající definice oblasti, na niž se vztahuje právo použitelné na vyživovací povinnost, která je uvedena v odstavci 1, vychází z definice obsažené v úmluvě. Výslovně uvádí promlčecí lhůtu, aby se předešlo některým prováděcím obtížím ve fázi výkonu rozhodnutí. Odstavec 2 přebírá normu hmotného práva uvedenou v článku 11 úmluvy, která ukládá každému příslušnému orgánů členských států povinnost stanovit výživné s ohledem na příjmy povinného (plátce výživného) a potřeb oprávněného (příjemce výživného), a to bez ohledu na obsah právního předpisu určeného podle kolizní normy. Článek 18 V tomto článku je zakotvena zásada všeobecnosti kolizních norem. Článek 19 Postoupení se zakazuje (odstavec 1) s výjimkou situace, kdy je právem určeným podle nařízení právo nečlenského státu a při použití jeho předpisů mezinárodního práva soukromého by bylo určeno právo dalšího státu (odstavec 2). Nezdá se totiž vhodné, aby se ve sporu o výživné před soudem členského státu používalo právo třetího státu, které by se v totožné situaci nepoužilo. Pro usnadnění metody „částečného postoupení“ se v takových případech přímo použije lex fori. Článek 20 Výhrada veřejného pořádku se ponechává jako možnost pro vyloučení určeného práva, ale navrhuje se, aby se tato výhrada nepoužívala vůči právu členských států. Zdá se, že mechanismy, které chrání povinné (plátce výživného) před nároky některých oprávněných (příjemců výživného) (viz článek 15), dostatečným způsobem neutralizují „nežádoucí“ účinky vznikající při použití práva některých členských států v jiných členských státech. Článek 21 V tomto článku je pro státy s více než jedním právním systémem převzato řešení uvedené v čl. 19 odst. 1 Římské úmluvy ze dne 19. června 1980 o právu použitelném na smluvní závazky[4]. Kapitola IV Společné procesní předpisy V této kapitole jsou upraveny společné procesní normy, které zaručují přísné dodržování požadavků sporného řízení. Tyto normy jsou nezbytným příslušenstvím pro odstranění doložky vykonatelnosti a použijí se na každé řízení o vyživovací povinnosti bez ohledu na jeho povahu, aby každé rozhodnutí vynesené v členském státě mohlo spadat do systému automatického uznávání. Článek 22 Způsoby doručování rozhodnutí o zahájení řízení jsou harmonizovány převzetím ustanovení článku 13 nařízení č. 805/2004, která umožňují obdržet doklad o doručení rozhodnutí žalovanému (odstavec 1). Alespoň jeden z těchto způsobů musí být upraven ve vnitrostátním právu členských států. Členské státy jsou proto vyzvány, aby Komisi oznámily přípustné způsoby doručování (odstavec 3). Odstavec 2 upravuje práva na obhajobu tím, že vyžaduje minimální lhůtu, která musí být žalovanému ponechána ode dne, kdy obdržel rozhodnutí o zahájení řízení. Článek 23 Harmonizace provedená článkem 22 usnadňuje úkol soudce, který ověřuje přípustnost věci. K přerušení řízení podle nařízení č. 2201/2003 (čl. 18 odst. 1) by tedy mělo docházet jen zřídka, pokud žalovaný, který se nedostavil k soudu, pobývá v členském státě, protože nutně mohl obdržet rozhodnutí o zahájení řízení podle společných norem uvedených v článku 22. Pokud tedy žalovaný, který se nedostavil k soudu, má bydliště v členském státě, je funkce soudce omezená: postačí mu ověřit, že při doručení byla dodržena harmonizovaná pravidla. Pokud však žalovaný, který se nedostavil k soudu, má bydliště ve státě, který není členským státem (odstavce 2 a 3), je třeba přejmout ustanovení čl. 18 odst. 1 a 3 nařízení č. 2201/2003. Článek 24 Může se stát, že pravidla stanovená v článku 22 budou neúčinná buď proto, že nepovedou k očekávanému výsledku (žalovaného není možné nalézt), nebo proto, že nebudou použitelná (žalovaný není v členských státech), nebo z důvodů vyšší moci. V těchto případech lze přijmout rozhodnutí, ale žalovaný pak bude mít v kterémkoli členském státě právo požádat o přezkum rozhodnutí. Jakmile bude žalovaný informován o rozhodnutí a bude schopen jednat, bude mu poskytnuta lhůta na podání žádosti o přezkum rozhodnutí. Tato žádost má za následek pozastavení opatření k výkonu daného rozhodnutí (viz čl. 33 písm. b). Kapitola V Vykonatelnost rozhodnutí Článek 25 Zrušují se meziopatření v oblasti pohledávek výživného. S ohledem na procesní záruky poskytnuté před přijetím rozhodnutí ve všech členských státech, není již nutné provádět kontroly po přijetí rozhodnutí, když se rozhodnutí uplatňuje v evropském soudním prostoru. Článek 26 Vykonatelnost rozhodnutí ze zákona – která je v této oblasti již upravena ve vnitrostátním právu řady členských států – se stává obecným pravidlem. Bude tak možné zahájit postup vykonání rozhodnutí před tím, než se rozhodnutí stane pravomocným. Zákonodárci Společenství již přijali podobné opatření ve věci práva na styk s dítětem (viz čl. 41 odst. 1 druhá odrážka nařízení č. 2201/2003). Kapitola VI Výkon Článek 27 Tato kapitola se odchyluje od zásady, podle níž se vykonávací řízení řídí právem členského státu výkonu. Týká se opatření pro výkon rozhodnutí, která se mají použít v přeshraničních situacích, tímto výrazem se rozumí situace, kdy se v jednom členském státě vykonává rozhodnutí přijaté v jiném členském státě. Článek 28 Strana, která navrhuje provedení výkonu rozhodnutí, je osvobozena od povinnosti předložit úplný překlad rozhodnutí. Místo překladu předkládá potvrzení o rozhodnutí vystavené v souladu se standardním formulářem, který je k dispozici ve všech úředních jazycích Společenství. Články 29, 30 a 31 Formální požadavky stanovené v členském státě výkonu jsou zjednodušeny použitím stávajících pravidel (články 50, 51 a 56 nařízení č. 44/2001) ve fázi samotného výkonu, nikoli ve fázi prohlášení o vykonatelnosti rozhodnutí, které bylo zrušeno článkem 25. Článek 32 Zákaz jakéhokoli přezkumu rozhodnutí ve věci hlavní v členském státu výkonu již platí (např. čl. 45 odst. 2 nařízení č. 44/2001). V odstavci 2 je nicméně upřesněno, že tento zákaz nebrání vykonávajícím orgánům omezit výkon pouze na zabavitelnou část majetku povinného (plátce výživného), aniž by tím byla dotčena samotná výše pohledávky. Článek 33 I když orgán vykonávající rozhodnutí, který pozastaví výkon původního rozhodnutí, neprovede žádnou podstatnou změnu, brání výplatě výživného a zbavuje tedy rozhodnutí plné účinnosti. Proto je vhodné omezit výsady vykonávajícího orgánu vyčerpávajícím seznamem důvodů, na jejichž základě lze výkon rozhodnutí odmítnout nebo pozastavit, aby se zaručila ochrana povinného (plátce výživného), jehož poměry se změnily nebo který požádal o přezkum původního rozhodnutí. Článek 34 Byl zaveden automatický měsíční příkaz k úhradě. V některých členských státech již existují opatření se srovnatelnými účinky (přikázání výplaty pohledávky z účtu, srážky ze mzdy), ale toto ustanovení je významné ze dvou důvodů: poskytuje jistotu, že toto opatření výkonu bude k dispozici v celé Evropské unii, a umožňuje oprávněnému (příjemci výživného) získat od původního soudu titul, který bude vykonatelný v kterémkoli členském státě. Oprávněný (příjemce výživného) tak bude mít přístup k soudům v blízkosti svého bydliště: jestliže se obrátí na soud v místě svého obvyklého bydliště, bude moci týž soud požádat o vydání příkazu k automatickým srážkám nebo platbám, který pak bude uplatnit v jiném členském státě. Původní soudce tedy získává pravomoc vydat přímo vykonatelnou listinu, i když se konkrétní výkon uskuteční v jiném členském státě. Vydání přikázání pohledávky nebo srážek ze mzdy je podmíněno tím, že původní rozhodnutí musí být povinnému (plátci výživného) doručeno jedním ze způsobů uvedených v čl. 22 odst. 2. Je rovněž nutné znát totožnost zaměstnavatele a/nebo bankovního účtu povinného (plátce výživného), kterému je rozhodnutí určeno (odstavce 4 a 5). Povinný (plátce výživného) nebude vždy nečinný, bude moci požádat o přezkoumání rozhodnutí původního soudu, jestliže se o něm dozví poprvé, nebo podat námitku proti přikázání pohledávky nebo srážkám ze mzdy a požádat o pozastavení opatření výkonu za podmínek stanovených v článku 33. Aby povinný (plátce výživného) získával snadněji informace, je stanoveno, že se mu bude oznamovat přikázání pohledávky nebo srážky ze mzdy, původní rozhodnutí a informační oznámení (odst. 4 písm. b). Článek 35 Pro zajištění účinnosti opatření výkonu je možné dosáhnout dočasného zablokování bankovního účtu. Tento rychlý postup – jehož první fáze se povinný (plátce výživného) neúčastní - umožňuje soudu, který rozhodl ve věci hlavní, předejít jakémukoli utajení příjmů. Jedná se o dočasné ochranné opatření, které může být kdykoli ukončeno buď na žádost povinného (plátce výživného) (odstavec 5), nebo automaticky, jakmile je vydáno rozhodnutí ve věci hlavní (odstavec 6). Článek 36 Prioritní postavení pohledávek výživného umožňuje zajistit, že v Evropské unii budou dluhy na výživném, jejichž výplata slouží k pokrytí nejnutnějších potřeb, vždy zaplaceny přednostně před ostatními dluhy povinného (plátce výživného). Kapitola VII Veřejné listiny a dohody Články 37 a 38 Veřejné listiny a dohody stran, které jsou vykonatelné na území jednoho členského státu, musejí mít, obdobně, nárok na stejný právní režim jako rozhodnutí, jak je tomu již v jiných oblastech (např. článek 46 nařízení č. 2201/2003). Musejí proto být v kterémkoli členském státě vykonatelné stejně jako v členském státě původu, bez dalších formalit a aniž by bylo možné vznést námitky proti jejich uznání. Navíc se pro ně mohou použít stejná opatření výkonu jako pro rozhodnutí. Kapitola VIII Spolupráce Články 39 a 40 Tato kapitola částečně vychází z nařízení č. 2001/2003 (článků 53 až 58). Určení ústředních orgánů a jejich obecných úkolů se řídí srovnatelnými pravidly. Články 41 a 42 Zvláštní úkoly ústředních orgánů a jejich pracovní metody jsou přizpůsobeny zvláštním požadavkům při vymáhání pohledávek výživného. Oprávněným (příjemcům výživného) se nabízí možnost nechat se v řízení zastupovat ústředním orgánem s cílem dosáhnout rozhodnutí nebo skutečného výběru dlužných částek (čl. 41 odst. 2). Tato pomoc bude bezplatná, jestliže oprávněný (příjemce výživného) splňuje podle vnitrostátních předpisů podmínky pro poskytnutí právní pomoci (čl. 42 odst. 4). Aby se usnadnila situace oprávněných (příjemců výživného), budou se moci obracet na soud v místě svého obvyklého bydliště, který jim pomůže s vyřizováním jejich žádosti o spolupráci (čl. 42 odst. 1). Článek 43 Schůze ústředních orgánů se budou konat v rámci Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci. Článek 44 Často je velice obtížné dohledat – nebo najít – povinného (plátce výživného), který dluží výživné. Zjištění místa jeho pobytu je nezbytné pro vedení kontradiktorního řízení a pro vyhodnocení jeho majetkové situace. Členské státy si musejí pro dosažení těchto cílů vyměňovat informace. Tato pozitivní povinnost spočívá v tom, že se pro vymáhání pohledávek výživného použijí veškeré existující prostředky. Odstavec 2 je nutno chápat v tomto smyslu: členské státy nemusejí vytvářet rejstříky, ale mají zpřístupnit rejstříky, které již existují. Vytváření nových rejstříků je mimochodem jednoznačně zakázáno (odstavec 3). Seznam v odstavci 2 je minimální a nevyčerpávající, lze do něj doplnit další orgány a další typy informací. Článek 45 Přístup k informacím je organizován prostřednictvím ústředních orgánů. Oprávněný (příjemce výživného) se obrátí na „svůj“ dožadující orgán prostřednictvím „svého“ soudu (tedy soudu v místě svého obvyklého bydliště). Odpovědnost za žádost však nese pouze soud a je rovněž výhradním příjemcem informací, oprávněný (příjemce výživného) nemá přístup k osobním údajům povinného (plátce výživného), které jsou sděleny pouze orgánům, které k tomu mají zvláštní oprávnění. Kdykoli lze poskytnout pouze informace o tom, kde se povinný (plátce výživného) zdržuje. Ostatní informace – o majetkových poměrech – lze poskytnout až později, když rozhodnutí, úřední listina nebo dohoda stran umožní určit, že se skutečně jedná o povinného (plátce výživného) (odstavec 3). Článek 46 Informace se sdělují soudu, který předal původní žádost. Ústřední orgán jedná jako prostředník a nemůže informace sám využívat, zničí je, jakmile je předá (odstavec 1). Informace využije pouze soud, který je jejich příjemcem, aby usnadnil vymáhání výživného (odstavec 2). Jakékoli jiné využití je zakázáno. Soud může nicméně informace předat, aniž by je kdykoli zpřístupnil oprávněnému (příjemci výživného), orgánům, které nesou odpovědnost za kroky, které je možno díky získaným informacím provést. Pouze soud je oprávněn ponechávat si informace, jestliže to má význam pro vymáhání výživného a nejdéle po dobu jednoho roku (odstavec 3). Článek 47 Povinný (plátce výživného) má právo být informován o předání údajů, které se ho týkají, a o způsobu, jimiž byly využity. Dodržením této informační povinnosti dožadovaného orgánu však nesmí být narušena účinnost vymáhání výživného. Na žádost dožadujícího orgánu, který si přeje využít obdržené informace, aniž by se vystavoval riziku, že povinný (plátce výživného) zmaří plánovaná opatření, je možné informování povinného odložit. Kapitola IX Obecná a závěrečná ustanovení Článek 48 Nařízení, autonomní nástroj Společenství ve věci vyživovací povinnosti, nahrazuje nařízení č. 44/2001 a 805/2004, která se již v této věci nepoužijí (odstavec 1). Kromě toho s ohledem na harmonizaci pravidel doručování (článek 22) již není nutné používat článek 19 nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech[5] (odstavec 2). Na druhou stranu ostatní ustanovení nařízení (ES) č. 1348/2000, stejně jako ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech, nejsou tímto ustanovením dotčena[6] (odstavec 3). Článek 49 Nové nařízení má ve vzájemných vztazích členských států přednost před jinými nástroji. Nenahrazuje použitelné úmluvy kompletně, protože jeho oblast působnosti a obsah nejsou zcela totožné, ale má před nimi přednost a v případě potřeby je doplňuje, zejména v oblasti spolupráce. Články 50 a 51 Tato ustanovení se týkají změn příloh a postupu projednávání ve výborech. Článek 52 Nařízení se použije na řízení, která byla zahájena po jeho vstupu v platnost (odstavec 1), avšak některá ustanovení lze zavést před tímto datem (odstavec 2). Je tomu tak například v případě kolizních norem, na jejichž použití se strany probíhajícího řízení mohou společně dohodnout. Opatření výkonu se rovněž mohou týkat všech rozhodnutí a úředních listin, které mají s ohledem na současné nástroje doložku vykonatelnosti nebo jsou v lepším případě této povinnosti již zproštěny. Ustanovení týkající se spolupráce se použijí na všechna probíhající řízení. Článek 53 Stanoví datum vstupu nařízení v platnost i datum jeho použitelnosti. [1] Úř. věst. L 143, 30.4.2004, s. 15-39. [2] Úř. věst. L 12, 16.1.2001, s. 1-23. [3] Úř. věst. L 338, 23.12.2003, s 1-29. [4] Úř. věst. C 27, 26.1.1998, s. 34–53. [5] Úř. věst. L 160, 30.6.2000, s. 37. [6] Úř. věst. L 174, 27.6.2001, s. 1.