·zajistit, aby byly shromážděny údaje o všech událostech, které ohrožují nebo by mohly ohrozit bezpečnost letectví, a aby tyto údaje poskytovaly úplný a jasný obraz bezpečnostních rizik v EU a jejích členských státech,

Nařízení předcházela směrnice 2003/42/ES, která vyžadovala, aby každý členský stát zřídil systém povinného hlášení událostí. Členské státy musely shromažďovat, ukládat, chránit a navzájem si vyměňovat informace o některých incidentech v civilním letectví. Směrnice však nezahrnovala ustanovení týkající se analýzy shromážděných údajů ve prospěch bezpečnosti letectví. Zohledňování dalších souběžných požadavků na hlášení, a to jak na evropské, tak na mezinárodní úrovni, vedlo k tomu, že členské státy prováděly směrnici 2003/42/ES poněkud rozdílnými přístupy. To mělo za následek například existenci několika databází událostí na evropské úrovni.

Nařízení (EU) č. 376/2014 je použitelné od 15. listopadu 2015. Jeho cílem je předcházet leteckým nehodám a incidentům a souvisejícím úmrtím prostřednictvím zpětné vazby a zkušeností získaných z událostí. Událostí se rozumí taková událost s dopadem na bezpečnost, která ohrožuje nebo by v případě, že není odstraněna nebo řešena, mohla ohrozit letadlo, osoby na palubě nebo jiné osoby. Cílem nařízení je zajistit, aby byly příslušné informace týkající se bezpečnosti civilního letectví hlášeny, shromažďovány, ukládány, chráněny, vyměňovány, rozšiřovány a analyzovány. To pak zúčastněným stranám z oblasti letectví a příslušným úřadům usnadní vypracovat vhodná zmírňující opatření, aby bylo možné včas přijmout bezpečnostní opatření.

Článek 24 nařízení (EU) č. 376/2014 požaduje, aby Komise do 16. listopadu 2020 zveřejnila hodnotící zprávu o provádění tohoto nařízení a předložila ji Evropskému parlamentu a Radě.

Letecké nehody jsou často výsledkem řetězce událostí, což znamená, že je často nelze připsat jediné příčině. To však také znamená, že existuje několik příležitostí, jak jim předejít dříve, než k nim dojde, a že je možné nehodě zabránit tím, že se v osudném řetězci nějaký článek odstraní.

Tato zpráva shrnuje Komisí provedený přezkum nařízení (EU) č. 376/2014 o hlášení událostí v civilním letectví, analýze těchto hlášení a navazujících opatřeních (dále jen „nařízení“), jak stanoví čl. 24 odst. 2 nařízení. Tento přezkum poskytuje zpětnou vazbu o současném fungování nařízení pět let po jeho vstupu v platnost. Zpráva uvádí do souvislostí hlavní cíle nařízení a zdůrazňuje jeho úspěchy při zlepšování úplnosti a kvality hlášení událostí, zvyšování počtu podávaných a uchovávaných hlášení a umožnění ochrany poskytované osobám podávajícím hlášení. Na druhé straně zpráva upozorňuje na některé obtíže, k nimž při provádění nařízení docházelo, zejména pokud jde o provádění ustanovení týkajících se „spravedlivého posouzení“. A závěrem zpráva pojednává o tom, jak nařízení přispělo ke snížení počtu leteckých nehod a souvisejících úmrtí. Zjištění uvedená v této zprávě jsou podpořena údaji shromážděnými ve studii, kterou Komise zadala za účelem vyhodnocení provádění nařízení (EU) č. 376/2014 o hlášení událostí v civilním letectví, analýze těchto hlášení a navazujících opatřeních.

Celkovým cílem nařízení je přispět ke snížení počtu leteckých nehod a úmrtí.

2.PROVÁDĚNÍ

Zřízení systémů povinného a dobrovolného podávání hlášení – články 4 a 5

Ustanovení o zřízení systémů povinného a dobrovolného podávání hlášení stanovená v článcích 4 a 5 nařízení byla provedena jak členskými státy, tak agenturou EASA. V praxi to znamená, že každý členský stát zavedl na úrovni svého úřadu pro letectví mechanismy povinného i dobrovolného podávání hlášení. Je však třeba poznamenat, že členské státy měly povinnost mít zavedeny povinné systémy podávání hlášení již před nařízením (EU) č. 376/2014, a to podle směrnice 2003/42/ES.

Rovněž agentura EASA má fungující systém povinného podávání hlášení v souladu s požadavkem stanoveným v čl. 4 odst. 4 a dobrovolná hlášení lze podávat přímo agentuře prostřednictvím evropského portálu pro hlášení civilního letectví zřízeného útvary Evropské komise.

V provádění těchto požadavků organizacemi byly zjištěny určité nedostatky. Před nařízením (EU) č. 376/2014 se oblast působnosti směrnice 2003/42/ES nevztahovala na organizace. Proto existuje rozdíl mezi organizacemi, které měly systémy podávání hlášení zavedeny (v rámci svých příslušných systémů řízení bezpečnosti) již před prováděním nařízení, a organizacemi, které musely tyto systémy zavést po vstupu nařízení v platnost. Pro první z nich znamenalo provádění nařízení pouze sladění jejich stávajících systémů s novými požadavky, ale ty druhé musely systémy podávání hlášení nově vyvinout. Bylo zjištěno, že v důsledku toho některé organizace zaostávají ve vývoji systémů podávání hlášení na své úrovni, což vede k nižšímu počtu podaných hlášení, než k jakému by mohlo docházet za ideálního stavu. Obdobně v oblasti dobrovolného podávání hlášení některé organizace uvedly, že nemají zaveden systém dobrovolného podávání hlášení. Dále pak bylo zjištěno, že některé organizace nerozlišují mezi systémy dobrovolného a povinného podávání hlášení a mají zaveden pouze jeden systém podávání hlášení.

Podobně pak také většina členských států – ač zavedla oba systémy podávání hlášení – ve svých příslušných vnitrostátních databázích nerozlišuje mezi hlášeními obdrženými prostřednictvím systémů dobrovolného a povinného podávání hlášení, neboť organizace raději vybízejí k tomu, aby jim podávaly všechna hlášení bez ohledu na jejich status. V důsledku toho bylo obtížné určit příslušný počet podaných povinných a dobrovolných hlášení, neboť neexistuje snadný způsob, jak rozlišit, ze kterých systémů hlášení události uložené v evidenci ECR pocházejí. To pak ztížilo možnost utvořit si jasnou představu o tom, do jaké míry jednotlivci a organizace podléhající povinnému hlášení událostí splnili požadavky nařízení.

Přestože se z výše uvedeného zdá, že je třeba, aby členské státy zajistily účinné provádění příslušných ustanovení nařízení dotčenými stranami, lze konstatovat, že jednoho z hlavních cílů nařízení, totiž zvýšit objem dostupných údajů o událostech, dosaženo bylo. Tento cíl byl splněn, neboť účinné provádění nařízení vedlo ke zvýšení počtu podaných hlášení, a tudíž k většímu množství dostupných informací o bezpečnosti letectví. Od vstupu nařízení v platnost se celkový počet hlášení událostí uložených v evidenci ECR výrazně zvýšil. Jak je vidět na obrázku 1, v roce 2015 bylo v této evidenci něco přes 200 000 hlášení událostí za rok. V roce 2019 bylo do evidence ECR předáno už celkem 291 458 hlášení událostí. Kumulativně se počet hlášení událostí obsažených v evidenci ECR během tohoto období více než zdvojnásobil: z 1 125 264 hlášení na konci roku 2014 na 2 548 578 hlášení v roce 2019.

Obrázek 1: Počet záznamů v ECR (zdroj: JRC, přehled obsahu ECR-ECCAIRS)

Shromažďování, uchovávání a výměna informací – články 6 a 9

Požadavky na shromažďování, uchovávání a výměnu informací stanoví nařízení v článcích 6 a 9. Cílem článku 6 je zajistit tok informací prostřednictvím shromažďování, hodnocení, zpracování, analýzy a uchovávání. Konkrétněji článek 6 stanoví požadavek, aby organizace, orgány členských států a agentura EASA určily osoby a postupy pro shromažďování, hodnocení, zpracování, analyzování a uchovávání údajů o událostech ohlášených podle článků 4 a 5. Bylo zjištěno, že tyto požadavky jsou organizacemi, jakož i členskými státy a agenturou EASA plně prováděny, přičemž osoby a postupy jsou určeny na každé úrovni.

Článek 9 stanoví způsoby výměny informací mezi členskými státy, agenturou EASA a Komisí prostřednictvím evidence ECR. Stanoví mimo jiné požadavek, aby členské státy do 30 dnů předávaly údaje o událostech nahrané do svých vnitrostátních databází. Bylo zjištěno, že členské státy zavedly mechanismy pro výměnu informací s ostatními členskými státy a s agenturou EASA a pro předávání těchto informací do evidence ECR v požadovaném časovém rámci.

Tok podávání hlášení (tj. kdo podává hlášení komu a kdy) obecně dobře pochopily všechny zapojené zúčastněné strany, i když byly zjištěny některé problémy. Někdy údaje o událostech do evidence ECR nahraje jeden členský stát, aniž by to dotčeným členským státům oznámil. Obecně se však očekává, že v tomto ohledu pomůže nový software ECCAIRS 2, který je podrobněji popsán níže.

Kvalita a obsah hlášení událostí – článek 7

Nařízení stanoví zvláštní požadavky na standardizované procesy vkládání údajů a postupy pro kontrolu kvality. U většiny těchto ustanovení bylo zjištěno, že je organizace, členské státy a agentura EASA provádí. Zdá se však, že některé organizace nezavedly formální postup kontroly kvality, jak požaduje čl. 7 odst. 3. Vypracování společného evropského systému klasifikace rizik, jak je stanoveno v čl. 7 odst. 5, bylo navíc provedeno pouze částečně. Komise v úzké spolupráci s členskými státy a agenturou EASA vypracovala systém ve lhůtě do 15. května 2017, jak je stanoveno v čl. 7 odst. 5, avšak zbývá dokončit úkol vymezení tohoto systému v souladu s čl. 7 odst. 6 a jeho prováděcí pravidla.

Správa evropské centrální evidence – článek 8

Evidence ECR je sama o sobě významným příspěvkem EU. Uchovává všechna hlášení událostí shromážděná v EU. Členské státy a agentura EASA jsou povinny včas do evidence ECR předat veškeré informace týkající se bezpečnosti, které jsou uloženy v příslušných databázích. Vnitrostátní údaje jsou začleněny do databáze ECR a kontrolovány v souladu s kritérii kvality. Přímý přístup do databáze ECR podléhá přísným pravidlům a je omezen na příslušné úřady členských států, agenturu EASA a Komisi.

Provozní služby související s rozhraním ECR-ECCAIRS poskytuje od vstupu nařízení v platnost do konce roku 2020 Společné výzkumné středisko (JRC) Komise. Jak potvrdilo JRC, rozhraní ECR-ECCAIRS bylo denně zásobováno údaji pocházejícími z 31 přispívajících států, jakož i z agentury EASA.

V návaznosti na změnu strategie, po studii dopadu a s ohledem na další zlepšování provádění tohoto nařízení se útvary Komise rozhodly nahradit stávající platformu ECCAIRS modernější, plně přepracovanou platformou nazvanou ECCAIRS 2 a převést od roku 2020 správu sady ECCAIRS z JRC na agenturu EASA.