Oznámení Komise – Příručka k předávání odsouzených osob a trestů odnětí svobody v Evropské unii

(2019/C 403/02)

OBSAH

SEZNAM ZKRATEK 5

ÚVOD 6

ÚVOD A OBECNÉ PRÁVNÍ SOUVISLOSTI 6

1. PŘEHLED 6

1.1. Hlavní body rámcového rozhodnutí 7

1.1.1. Postoupení 8

1.1.2. Osvědčení 8

1.1.3. Rozsudek 8

1.1.4. Trest 8

1.1.5. Vydávající stát a vykonávající stát 9

1.2. Zásada vzájemného uznávání 9

1.3. Právní účinnost rámcových rozhodnutí EU 9

1.4. Článek 267 SFEU: řízení o předběžné otázce 10

ČÁST I: POSTOUPENÍ ROZSUDKU A OSVĚDČENÍ 10

2. POŽADAVKY VZTAHUJÍCÍ SE NA POSTOUPENÍ 10

2.1. Oblast působnosti rámcového rozhodnutí 10

2.1.1. Ratione personae 10

2.1.2. Ratione materiae 10

2.1.3. Ratione temporis 11

2.2. Příslušné orgány 11

2.3. Volba vykonávajícího státu 11

2.3.1. Scénáře podle čl. 4 odst. 1 11

2.3.2. Předání osoby členskému státu státní příslušnosti odsouzené osoby, v němž tato osoba žije (čl. 4 odst. 1 písm. a)) 12

2.3.3. Předání osoby členskému státu, do kterého bude odsouzená osoba vypovězena (čl. 4 odst. 1 písm. b)) 12

2.3.4. Předání osoby kterémukoli jinému členskému státu, který s jejím předáním souhlasí (čl. 4 odst. 1 písm. c)) 12

2.4. Informovaný souhlas odsouzené osoby 13

2.5. Souhlas vykonávajícího státu 13

2.6. Stanovisko odsouzené osoby 14

2.7. Posouzení společenské rehabilitace 14

2.7.1. Vydávající stát se musí přesvědčit 14

2.7.2. Případná konzultace s vykonávajícím státem 14

2.7.3. Definice společenské rehabilitace 15

2.7.4. Způsoby výkonu trestu 15

2.8. Seznam 32 trestných činů umožňující předání bez ověření oboustranné trestnosti 15

2.9. Zranitelné skupiny: nezletilé osoby a mentálně postižení pachatelé a převádění opatření psychiatrické či zdravotní péče 16

2.10. Zohledňování základních práv ze strany vydávajícího státu 16

3. POSTUP POSTOUPENÍ 17

3.1. Subjekty oprávněné zahájit tento postup 17

3.2. Postup zjišťování stanoviska odsouzené osoby 17

3.3. Vyrozumění odsouzené osoby (čl. 6 odst. 4 a formulář v příloze II) 18

3.4. Požadované dokumenty 18

3.4.1. Osvědčení 18

3.4.2. Rozsudek 19

3.5. Užitečné doplňující informace poskytované vydávajícím státem 22

3.6. Postoupení [zaslání] 22

3.7. Žádost o informace o pravidlech týkajících se možného předčasného nebo podmíněného propuštění 22

3.8. Žádost o předběžné zatčení 23

3.9. Zpětvzetí osvědčení 23

ČÁST II: UZNÁNÍ ROZSUDKU A VÝKON TRESTU 24

4. POSTUP UZNÁVÁNÍ 24

4.1. Lhůty pro rozhodnutí o uznání a opravné prostředky proti předávacímu rozhodnutí 24

4.2. Žádost o překlad rozsudku 24

4.3. Odklad 24

4.4. Předběžné zatčení 25

5. ROZHODNUTÍ O UZNÁNÍ A VÝKON TRESTU 25

5.1. Obecná povinnost uznat a vykonat trest 25

5.2. Souhlas vykonávajícího státu 25

5.3. Seznam 32 trestných činů, u nichž se neprovádí ověření oboustranné trestnosti 25

5.4. Přeměna trestu 26

5.5. Důvody k odmítnutí uznání a výkonu 27

5.5.1. Neúplné nebo nesprávné osvědčení (čl. 9 odst. 1 písm. a))44 27

5.5.2. Nesplnění kritérií pro postoupení (čl. 9 odst. 1 písm. b)) 27

5.5.3. Překážka věci pravomocně rozhodnuté (čl. 9 odst. 1 písm. c)) 27

5.5.4. Nesplněná podmínka oboustranné trestnosti (čl. 9 odst. 1 písm. d)) 27

5.5.5. Promlčení výkonu trestu (čl. 9 odst. 1 písm. e)) 28

5.5.6. Imunita podle práva vykonávajícího státu (čl. 9 odst. 1 písm. f)) 28

5.5.7. Věk trestní odpovědnosti (čl. 9 odst. 1 písm. g)) 28

5.5.8. Doba do konce výkonu trestu je příliš krátká (čl. 9 odst. 1 písm. h)) 28

5.5.9. Soudní jednání v nepřítomnosti dotyčné osoby (čl. 9 odst. 1 písm. i)) 28

5.5.10. Stíhání trestných činů spáchaných před předáním (čl. 9 odst. 1 písm. j)) 29

5.5.11. Opatření psychiatrické nebo zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody (čl. 9 odst. 1 písm. k)) 30

5.5.12. Exteritorialita (čl. 9 odst. 1 písm. l)) 30

5.6. Částečné uznání a výkon 30

6. PŘEDÁNÍ ODSOUZENÉ OSOBY 30

6.1. Lhůty pro fyzické předání 30

6.2. Průvoz přes jiný členský stát 30

6.3. Náklady spojené s předáním 31

6.4. Cestovní doklady 31

7. VÝKON TRESTU 31

7.1. Právo rozhodné pro výkon 31

7.2. Započtení doby zbavení osobní svobody 31

7.3. Předčasné a podmíněné propuštění 31

7.4. Amnestie, milost 31

7.5. Přezkum rozsudku 32

7.6. Právo na vykonání rozsudku 32

7.7. Komunikační a informační povinnosti 32

8. ZÁSADA SPECIALITY 53

ČÁST III: RŮZNÉ 33

9. KOMUNIKACE MEZI PŘÍSLUŠNÝMI ORGÁNY V RŮZNÝCH FÁZÍCH POSTUPU 33

10. VZTAH K JINÝM DOHODÁM 34

11. PROVÁZANOST S OSTATNÍMI NÁSTROJI JUSTIČNÍ SPOLUPRÁCE V TRESTNÍCH VĚCECH 34

11.1. Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV o evropském zatýkacím rozkazu 34

11.2. Ostatní nástroje 35

11.2.1. Směrnice 2012/29/EU o právech obětí 35

11.2.2. Rámcové rozhodnutí 2008/947/SVV o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozhodnutí o probaci a alternativních trestů 35

PŘÍLOHA I – rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV, neoficiální úplné znění 37

PŘÍLOHA II – Předávací osvědčení 52

PŘÍLOHA III – Oznámení odsouzené osobě 58

PŘÍLOHA IV – Vývojový diagram rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV 59

PŘÍLOHA V – Zdroje informací 60

PŘÍLOHA VI – Seznam rozsudků Soudního dvora týkajících se rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV 61

PŘÍLOHA VII – Seznam rozsudků Soudního dvora týkajících se rámcového rozhodnutí 2002/584 62

SEZNAM ZKRATEK

Schengenská úmluva Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 19. června 1990 EZR Evropský zatýkací rozkaz EÚLP Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod ESLP Evropský soud pro lidská práva EJS Evropská justiční síť v trestních věcech EuroPris Evropská organizace vězeňských a nápravných zařízení Rámcové rozhodnutí 2002/584 Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy Rámcové rozhodnutí Rámcové rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii Rámcové rozhodnutí 2008/947 Rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty Rámcové rozhodnutí 2009/299 Rámcové rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, kterým se mění rámcová rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a kterým se posilují procesní práva osob a podporuje uplatňování zásady vzájemného uznávání rozhodnutí na rozhodnutí vydaná v soudním jednání, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně SEU Smlouva o Evropské unii SFEU Smlouva o fungování Evropské unie Úmluva RE z roku 1983 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU ze dne 25. října 2012, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu a kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV Směrnice o právech obětí Úmluva Rady Evropy o předávání odsouzených osob ze dne 21. března 1983 Dodatkový protokol RE z roku 1997 Dodatkový protokol k Úmluvě Rady Evropy o předávání odsouzených osob ze dne 18. prosince 1997

Upozornění: Tato příručka není ani právně závazná, ani vyčerpávající. Touto příručkou není dotčeno stávající právo Unie ani jeho budoucí vývoj. Není jí dotčen ani případný závazný výklad práva Unie ze strany Soudního dvora Evropské unie.

ÚVOD

Cílem této příručky je poskytnout členským státům a jejich určeným příslušným orgánům praktické pokyny k uplatňování rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 (dále jen „rámcové rozhodnutí“) ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 o soudních jednáních v nepřítomnosti (in absentia) (1) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2009/299“). Datum provedení rámcového rozhodnutí bylo stanoveno na 5. prosince 2011. Při přípravě této příručky Komise zohlednila názory vyjádřené odborníky z praxe na četných odborných setkáních organizovaných ve spolupráci s Evropskou organizací vězeňských a nápravných zařízení (dále jen „EuroPris“), kde účastníci sdíleli své zkušenosti s problémy a překážkami, na které provádění tohoto nástroje a předávání vězňů v praxi naráží (2). Kromě toho byli ohledně návrhu dokumentu konzultováni odborníci, které pozvala Komise. Dne 5. února 2014 byla zveřejněna zpráva o provádění rámcového rozhodnutí (3).

Příručka je k dispozici na internetové adrese: https://e-justice.europa.eu a na internetových stránkách Evropské justiční sítě (dále také „EJS“) (4) ve všech úředních jazycích Unie.

Informace o provádění tohoto rámcového rozhodnutí a o prohlášeních jednotlivých členských států lze nalézt na internetových stránkách EJS (5).

Cenným dokumentem, který obsahuje praktické pokyny, je „Resource Book on the Transfer of Sentenced Persons“ (Příručka o předávání odsouzených osob) (6) organizace EuroPris.

V souladu s článkem 3 rozhodnutí Rady 2002/187/SVV je jedním z cílů Eurojustu zlepšit výkon žádostí a rozhodnutí o justiční spolupráci, včetně žádostí a rozhodnutí založených na nástrojích uvádějících v účinek zásadu vzájemného uznávání. Eurojust tak může při předávání vězňů jednat jako zprostředkovatel a koordinátor (7).

Informace obsažené v této příručce jsou aktuální ke dni 1. července 2019.

ÚVOD A OBECNÉ PRÁVNÍ SOUVISLOSTI

1. PŘEHLED

Vzájemné vztahy členských států v oblasti soudnictví jsou založeny na vzájemné důvěře v právní systémy ostatních členských států, což umožňuje, aby vykonávající stát uznával rozhodnutí přijatá orgány vydávajícího státu a vystačil s omezenými možnostmi, pokud jde o odmítnutí uznání takových rozhodnutí.

V posledních desetiletích se stále častěji stává, že určitý členský stát odsoudí občana jiné členského státu EU k trestu odnětí svobody nebo mu uloží opatření spojená se zbavením osobní svobody (8). Z nejnovějších dostupných údajů (9) vyplývá, že procento občanů jiných členských států EU z celkového počtu vězněných osob připadajících na členský stát se pohybuje od 0,3 % (PL a RO) do 39,4 % (LU). Někteří mají obvyklé bydliště v členském státě, v němž si odpykávají trest odnětí svobody. Někteří z těchto rezidentů však mohou být po skončení výkonu trestu vypovězeni.

V případě mnoha odsouzených občanů členských států EU nemusí být výkon trestu v členském státě, v němž byli odsouzeni, z hlediska jejich společenské rehabilitace optimální možností.

Rámcové rozhodnutí rozšiřuje možnosti dojednání podmínek předání odsouzeného cizince do jiného členského státu EU, aby byla pro tuto osobu zajištěna lepší rehabilitace.

Rámcové rozhodnutí se vztahuje na všechny občany EU a státní příslušníky třetích zemí nacházející se v některém z členských států EU. Pokud však jde o cizí státní příslušníky, kteří nemají bydliště v některém členském státě EU, použijí se jiné mezinárodní nástroje justiční spolupráce, jako je Úmluva Rady Evropy o předávání odsouzených osob ze dne 21. března 1983 (dále jen „úmluva RE z roku 1983“) a dodatkový protokol k této úmluvě ze dne 18. prosince 1997 (dále jen „dodatkový protokol RE z roku 1997“) (10).

Tato úmluva RE z roku 1983 rovněž poskytla počáteční odpověď na otázku, jak usnadnit přeshraniční předávání v rámci EU. Od 5. prosince 2011 však mezi členskými státy EU úmluvu RE z roku 1983 a její dodatkový protokol RE z roku 1997 nahradilo rámcové rozhodnutí.

Jednou z hlavních změn, kterou rámcové rozhodnutí ve srovnání s úmluvou RE z roku 1983 přineslo, je přechod na povinný systém předávání vězňů v určitých situacích, který zároveň nabízí mnohem širší možnosti předávání než dříve. Skutečným zdrojem obtíží spojených s uplatňováním úmluvy RE z roku 1983 byla potřeba získat pro každé předání souhlas obou států i dotčené osoby. V zájmu vyřešení tohoto problému se členské země schengenského prostoru již dříve rozhodly, že úmluvu RE z roku 1983 doplní ustanovením o možnosti „nuceného předání“. Podle článků 67 až 69 Úmluvy k provedení Schengenské dohody z roku 1990 (dále také „Schengenská úmluva“) není souhlas jednotlivce k výkonu trestu v zemi jeho státní příslušnosti nutný, pokud se výkonu trestu nebo ochranného opatření vyhýbal útěkem do jiné země. Tato inovace v Schengenské úmluvě se pak odrazila i v dodatkovém protokolu RE z roku 1997 k úmluvě RE z roku 1983.

Úmluva RE z roku 1983 i rámcové rozhodnutí mají v prvé řadě usnadnit společenskou rehabilitaci vězňů tím, že cizincům odsouzeným za trestný čin umožní výkon trestu v jiném členském státě.

Rámcové rozhodnutí se vztahuje na předávání vězňů, kteří jsou stále ještě ve výkonu trestu, a nezabývá se proto vyhoštěním pachatelů, kteří si svůj trest odpykali, a proti kterým tedy již není vedeno trestní řízení. Rámcové rozhodnutí by však mělo být uplatňováno v souladu s platnými právními předpisy Unie, včetně směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států. Článek 28 této směrnice stanoví, že občané EU mohou být vyhoštěni z jiného členského státu pouze z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti.

1.1. Hlavní body rámcového rozhodnutí

Rámcové rozhodnutí stanoví, v jakých situacích a jakým způsobem členské státy EU spolupracují, pokud jde o uznávání rozsudků a výkon trestů vynesených jiným členským státem, s cílem usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzené osoby. V porovnání s úmluvou RE z roku 1983 má tento nástroj posílit účinnou spolupráci uplatňováním zásady vzájemného uznávání, která vyžaduje, aby členské státy navzájem důvěřovaly svým soudním rozhodnutím. K některým základním bodům úmluvy RE z roku 1983 zaujímá proto rámcové rozhodnutí odlišný přístup:

— Rámcové rozhodnutí ukládá povinnost schvalovat žádosti o předání vězně v zásadě ve dvou situacích. Vydávající stát nicméně nemá povinnost postoupit rozsudek jinému členskému státu za účelem jeho uznání a výkonu uloženého trestu.

— Předání lze odmítnout pouze na základě omezeného počtu důvodů k odmítnutí uznání rozsudku či výkonu trestu.

— Rámcové rozhodnutí stanoví také omezený počet situací, kdy je vyžadován souhlas odsouzené osoby. Již podle dodatkového protokolu RE z roku 1997 nebyl tento souhlas nutný tehdy, když o předání žádal stát (11), do kterého dotyčná osoba uprchla, nebo když byl vydán příkaz k vyhoštění nebo vypovězení odsouzené osoby do dožádaného státu (12). Kromě těchto dvou výjimek je v rámcovém rozhodnutí stanovena ještě třetí výjimka, vztahující se na situaci, kdy je požadováno předání do členského státu, jehož je odsouzená osoba státním příslušníkem a v němž žije.

— U 32 trestných činů bylo zrušeno dosavadní ověřování podmínky oboustranné trestnosti (13) (členské státy mají nicméně možnost tuto podmínku zachovat v platnosti) (14).

— Uvedený nástroj stanoví pro tento postup jasně danou lhůtu.

— Rámcové rozhodnutí ukládá i nadále povinnost zajistit pokračování výkonu trestu uloženého vydávajícím státem, přičemž možnosti přeměny trestu ze strany vykonávajícího státu jsou omezené a velmi přísně dané. Vydávajícímu státu přiznává možnost konečného vyjádření ohledně předání dotyčné osoby na základě spokojenosti s přeměnou trestu a způsobem jeho výkonu.

1.1.1. Postoupení

Rozsudek a osvědčení je možné postoupit, pokud se příslušný orgán vydávajícího státu přesvědčí, po případné konzultaci mezi příslušnými orgány vydávajícího a vykonávajícího státu, že předání a výkon trestu ve vykonávajícím státě splní účel, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby (čl. 4 odst. 2).

1.1.2. Osvědčení

Vydávající stát postoupí rozsudek členskému státu, do něhož může předat odsouzenou osobu, tj. státu vykonávajícímu (čl. 4 odst. 1). K urychlení tohoto procesu přiloží k rozsudku standardní osvědčení, které obsahuje informace potřebné pro předání osoby (články 4 a 5, viz příloha I rámcového rozhodnutí).

Osvědčení musí být řádně vyplněno a musí odpovídat rozsudku. Osvědčení musí podepsat a správnost jeho obsahu potvrdit příslušný orgán vydávajícího státu.

Osvědčení musí být přeloženo do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků vykonávajícího státu, má-li daný stát více úředních jazyků (čl. 23 odst. 1). Každý členský stát však může učinit prohlášení, které bude uloženo na generálním sekretariátu Rady, že bude přijímat i překlady do jednoho či více úředních jazyků EU.

Pokud některé části osvědčení nejsou vyplněny nebo nejsou dostatečně podrobné, vede to k situaci, kdy nemá vykonávající stát k dispozici dostatečné informace k přijetí rozhodnutí o předání osoby, takže si musí od vydávajícího státu vyžádat další informace, čímž se celý proces zpozdí (viz čl. 9 odst. 1 písm. a)).

Standardní osvědčení jsou k dispozici ve všech úředních jazycích EU. Prohlášení o tom, které jazyky jednotlivé členské státy uznávají, lze nalézt na internetových stránkách EJS (15).

Rámcové rozhodnutí používá některé definice (čl. 1 písm. a) až d)), které mohou vyžadovat doplňující vysvětlení. Následující odstavce obsahují příslušnou terminologii, která se v rámci tohoto nástroje používá.

1.1.3. Rozsudek

„Rozsudkem“ se rozumí „pravomocné rozhodnutí nebo příkaz soudu vydávajícího státu ukládající trest fyzické osobě“. Rámcové rozhodnutí vyžaduje, aby rozsudek nebo příkaz soudu, které mají být postoupeny, byly pravomocným rozhodnutím (čl. 1 písm. a)), tj. aby byly vyčerpány všechny vnitrostátní možnosti opravných prostředků proti tomuto rozhodnutí nebo aby vypršela lhůta pro podání těchto opravných prostředků (16).

1.1.4. Trest

„Trestem“ se rozumí „trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody uložené na dobu určitou nebo neurčitou na základě trestního řízení jako důsledek trestného činu“ (čl. 1 písm. b)).

V čl. 3 odst. 3 se dále uvádí, že toto rámcové rozhodnutí se vztahuje pouze na uznávání rozsudků a výkon trestů ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí. Skutečnost, že vedle trestu byla uložena peněžitá sankce nebo příkaz ke konfiskaci, které ještě nebyly uhrazeny, vymoženy nebo vykonány, nebrání postoupení rozsudku. Na vzájemné uznávání rozhodnutí o uložení peněžitých sankcí a příkazů ke konfiskaci se nevztahuje uvedené rámcové rozhodnutí, nýbrž jiné nástroje, jako je rámcové rozhodnutí Rady 2005/214/SVV (17) o přeshraničním vymáhání peněžitých trestů a pokut a rámcové rozhodnutí 2006/783/SVV (18) o konfiskaci.

1.1.5. Vydávající stát a vykonávající stát

V rámcovém rozhodnutí se pojmem „vydávající stát“ rozumí „členský stát, ve kterém je rozsudek vynesen“, zatímco „vykonávajícím státem“„členský stát, kterému je rozsudek postoupen za účelem jeho uznání a výkonu trestu“ (čl. 1 písm. c) a d)).

1.2. Zásada vzájemného uznávání

Poté, co bylo vzájemné uznávání přijato jako základní kámen justiční spolupráce v trestních věcech, byla tato zásada rovněž uplatněna jako základ pro přijetí rámcového rozhodnutí v roce 2008 (19).

Z této zásady vyplývá, že členský stát musí uznávat a vymáhat soudní rozhodnutí v trestních věcech vydaná jiným členským státem s výjimkou případů, kdy platí některý z vyčerpávajících důvodů odmítnutí. Tato zásada předpokládá vysokou míru vzájemné důvěry mezi členskými státy EU.

Pojem „vzájemná důvěra“ vychází z předpokladu, že všechny členské státy EU plně dodržují zásady svobody, demokracie a dodržování lidských práv, základních svobod a právního státu.

1.3. Právní účinnost rámcových rozhodnutí EU

Podle jejich právního základu (čl. 34 odst. 2 písm. b) Smlouvy o Evropské unii (dále také „SEU“), ve znění platném před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost, jsou rámcová rozhodnutí pro členské státy závazná, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům; rámcová rozhodnutí nemají přímý účinek. Podle Lisabonské smlouvy nebylo rámcové rozhodnutí předmětem zrušení, zániku nebo změny (ve smyslu článku 9 protokolu č. 36 o přechodných ustanoveních, která byla přijata se vstupem Lisabonské smlouvy v platnost). Jeho povaha se tudíž nezměnila, a zejména nemá žádný přímý účinek (20).

Z ustálené judikatury Soudního dvora však jasně vyplývá, že závazná povaha rámcového rozhodnutí klade na vnitrostátní orgány, včetně vnitrostátních soudů, povinnost vykládat vnitrostátní právo v souladu s právem EU a zohledňovat za tímto účelem veškeré vnitrostátní právo a používat výkladové metody. Vnitrostátní soudy jsou tudíž při používání vnitrostátního práva povinny vykládat toto právo v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotčeného rámcového rozhodnutí, tak aby dosáhly jím zamýšleného výsledku. Tato povinnost konformního výkladu vnitrostátního práva je vlastní systému Smlouvy o fungování Evropské unie (dále také „SFEU“), jelikož umožňuje, aby vnitrostátní soudy při rozhodování o sporu, který jim byl předložen, zajistily v rámci svých pravomocí plnou účinnost práva EU (21).

Je však třeba připomenout, že zásada konformního výkladu má určitá omezení. Povinnost vnitrostátního soudu přihlédnout k obsahu rámcového rozhodnutí, vykládá-li a používá-li relevantní pravidla svého vnitrostátního práva, je omezena obecnými právními zásadami a zejména zásadami právní jistoty a zákazu zpětné účinnosti. Tyto zásady brání zejména tomu, aby uvedený výklad mohl výhradně na základě rámcového rozhodnutí a nezávisle na právním předpisu přijatém k jeho provedení vést ke stanovení nebo zpřísnění trestní odpovědnosti osob, které jednají v rozporu s jeho ustanoveními. Zásada konformního výkladu nemůže také sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem (22).

Požadavek na konformní výklad patří i povinnost vnitrostátních soudů, a to i těch rozhodujících v posledním stupni, změnit případně ustálenou judikaturu, vychází-li z výkladu vnitrostátního práva, který je neslučitelný s cíli rámcového rozhodnutí. Je proto věcí příslušného soudu, aby zajistil plný účinek rámcového rozhodnutí a v případě potřeby aby na základě své vlastní pravomoci nepoužil výklad nejvyššího soudu, není-li tento výklad slučitelný s právem EU (23).

1.4. Článek 267 SFEU: řízení o předběžné otázce

Soudní dvůr může vykládat rámcová rozhodnutí jako jakékoliv jiné opatření práva EU. Od 1. prosince 2014 mohou v oblasti policejní a justiční spolupráce v trestních věcech všechny soudy kteréhokoli členského státu ve sporech, které jim byly předloženy, předkládat Soudnímu dvoru otázky týkající se výkladu práva Evropské unie nebo platnosti určitého aktu Evropské unie. Spor samotný Soudní dvůr Evropské unie nerozhoduje. Rozhodnutí v dané věci musí učinit vnitrostátní soud v souladu s rozhodnutím Soudního dvora, které je stejně závazné pro ostatní vnitrostátní soudy, jimž je předložen podobný problém. Řízení o předběžné otázce je řízením nesporným, jehož účelem je umožnit Soudnímu dvoru stanovit vnitrostátním soudům vodítko pro výklad práva EU, aby jej mohly správným způsobem uplatňovat.

Se základními rysy řízení o předběžné otázce se lze seznámit v „Doporučeních pro vnitrostátní soudy o zahájení řízení o předběžné otázce“ (24).

V roce 2017 byla průměrná posuzovací doba v řízení o předběžné otázce kratší než 16 měsíců (25). Z hlediska zadržované osoby to může být doba dosti dlouhá (26). Soudní dvůr proto v roce 2008 zavedl naléhavé řízení o předběžné otázce, které se označuje zkratkou „PPU“ (procédure préjudicielle d’urgence). V roce 2017 trvalo posouzení takových případů v průměru jen 2,9 měsíce (27).

ČÁST I: POSTOUPENÍ ROZSUDKU A OSVĚDČENÍ

2. POŽADAVKY VZTAHUJÍCÍ SE NA POSTOUPENÍ

2.1. Oblast působnosti rámcového rozhodnutí

2.1.1. Ratione personae

Uznání rozsudku a výkon trestu se vztahuje na všechny občany EU a státní příslušníky třetích zemí, kteří se nacházejí ve vydávajícím nebo vykonávajícím státě (čl. 3 odst. 2).

2.1.2. Ratione materiae

V zájmu usnadnění sociální rehabilitace odsouzených osob se rámcové rozhodnutí vztahuje na veškeré tresty odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, které byly uloženy na dobu určitou nebo neurčitou na základě trestního řízení jako důsledek trestného činu (čl. 1 písm. b).

Jak je z této definice zřejmé, postoupen může být podle tohoto rámcového rozhodnutí každý rozsudek vynesený na základě trestního řízení jako důsledek trestného činu a mající za následek zbavení osobní svobody. Definice použitá v rámci uvedeného nástroje tudíž zahrnuje také internační rozhodnutí, která byla vydána na základě úplného nebo částečného zproštění trestní odpovědnosti pachatele z důvodu jeho mentálního postižení (viz 20. bod odůvodnění).

Rámcové rozhodnutí se dále vztahuje na tzv. sloučené tresty, kdy soudní orgán považuje za nutné uložit spolu s ochranným opatřením ještě další opatření spojené se zbavením osobní svobody, jako je například psychiatrická léčba.

2.1.3. Ratione temporis

Rámcové rozhodnutí je použitelné od 5. prosince 2011 (článek 26).

Žádosti o předání osoby doručené před 5. prosincem 2011 se i nadále řídí stávajícími právními nástroji o předávání odsouzených osob. Žádosti obdržené po tomto datu se řídí předpisy, které přijmou členské státy v souladu s tímto rámcovým rozhodnutím (čl. 28 odst. 1).

Členské státy měly nicméně už v době přijetí rámcového rozhodnutí možnost učinit prohlášení, že v případech, kdy bylo vydáno konečné rozhodnutí přede dnem, který stanoví (což však nemůže být později než 5. prosince 2011), použijí nadále stávající právní předpisy o předávání odsouzených osob (čl. 28 odst. 2). Rámcové rozhodnutí bylo přijato dne 27. listopadu 2008.

Tato prohlášení učinily čtyři členské státy (Irsko, Malta, Nizozemsko (28) a Polsko). Učinily tak ale až poté, co bylo toto rámcové rozhodnutí přijato, tj. po 27. listopadu 2008. Podle názoru Komise nejsou proto tato prohlášení platná a členské státy by měly uvedené časové omezení ze svých právních předpisů bezodkladně odstranit (29).

2.2. Příslušné orgány

Hlavními aktéry zajišťujícími spolupráci podle rámcového rozhodnutí jsou příslušné orgány vydávajícího a vykonávajícího státu. Členské státy mohou určit svůj příslušný orgán nebo orgány podle svých vnitrostátních právních předpisů, ať už jednají jako vydávající, nebo jako vykonávající stát (článek 2).

Je třeba poznamenat, že rámcové rozhodnutí neomezuje definici „příslušného orgánu“ na soudní orgán, což členským státům umožňuje zvolit si příslušný orgán, který považují pro účely řízení podle tohoto nástroje za nejvhodnější. V některých členských státech byly tyto úkoly svěřeny ministerstvu spravedlnosti, zatímco v jiných členských státech jím byly pověřeny soudní nebo kvazisoudní orgány. Členské státy musí informovat generální sekretariát Rady Evropské unie, který tyto informace zpřístupní (článek 2) (30).

Některé členské státy přijaly systém přenesených pravomocí, tzn. že jako příslušné orgány byly určeny všechny soudy. Tento systém s sebou může nést komplikace spojené s určováním příslušného orgánu a může vést k uplatňování rozdílných přístupů v rámci téhož členského státu. Některé členské státy se s těmito problémy pokusily vypořádat jmenováním ústředního orgánu, který vyřizuje došlé žádosti (31).

2.3. Volba vykonávajícího státu

2.3.1. Scénáře podle čl. 4 odst. 1

Ustanovení čl. 4 odst. 1 rámcového rozhodnutí stanoví možnost postoupení rozsudku a osvědčení:

— členskému státu státní příslušnosti odsouzené osoby, v němž tato osoba žije, NEBO

— členskému státu státní příslušnosti, který není členským státem, v němž odsouzená osoba žije, ale do kterého bude vypovězena, jakmile bude propuštěna z výkonu trestu, na základě příkazu k vyhoštění nebo vypovězení, NEBO

— kterémukoli jinému členskému státu, jehož příslušný orgán souhlasí s tím, aby byly tomuto členskému státu rozsudek a osvědčení postoupeny, s výhradou souhlasu odsouzené osoby v případě potřeby (viz čl. 4 odst. 3 ve spojení s čl. 4 odst. 6 a čl. 4 odst. 7 a článek 6).

2.3.2. Předání osoby členskému státu státní příslušnosti odsouzené osoby, v němž tato osoba žije (čl. 4 odst. 1 písm. a))

Určení toho, kde osoba „žije“, pro účely čl. 4 odst. 1 písm. a), je důležitým aspektem správného uplatňování rámcového rozhodnutí a přímo souvisí s povinným charakterem tohoto ustanovení. Pokud tato podmínka není splněna, vyžaduje proces převedení trestu mnohdy souhlas odsouzené osoby (viz níže uvedený přehled ostatních situací, kdy není vyžadován souhlas).

Pojem „stát, ve kterém odsouzená osoba žije“, je dále objasněn v 17. bodě odůvodnění. Podle tohoto bodu odůvodnění je „státem, ve kterém odsouzená osoba žije“, míněno místo, s nímž je uvedená osoba svázána na základě obvyklého místa pobytu a takových okolností, jako jsou rodinné, sociální nebo profesní vazby (32).

Inspiraci lze čerpat z rozhodnutí Soudního dvora ve věci Kozłowski. V souvislosti s rámcovým rozhodnutím Rady 2002/584/SVV o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (33) (dále také „rámcové rozhodnutí 2002/584“) vyslovil Soudní dvůr názor, že zjištění týkající se spojení osoby s vykonávajícím státem musí být založeno na celkovém posouzení „více objektivních skutečností, kterými se vyznačuje situace dané osoby, mezi něž patří zejména délka, povaha a podmínky pobytu vyžádané osoby, jakož i rodinné a hospodářské vazby, které tato osoba udržuje k vykonávajícímu členskému státu“ (34). Kromě toho Soudní dvůr uvedl, že výraz „má trvalé bydliště“ znamená, že si osoba v tomto místě zřídila své skutečné bydliště a že se osoba v uvedeném členském státě „zdržuje“, pokud si v důsledku stálého pobytu po určitou dobu v témže státě vytvořila k tomuto státu pouto, které je srovnatelné s poutem vzniklým v důsledku bydliště (35).

2.3.3. Předání osoby členskému státu, do kterého bude odsouzená osoba vypovězena (čl. 4 odst. 1 písm. b))

Podle čl. 4 odst. 1 písm. b) mohou být rozsudek a osvědčení postoupeny rovněž členskému státu státní příslušnosti, který není členským státem, v němž odsouzená osoba žije, ale do kterého bude vypovězena, jakmile bude propuštěna z výkonu trestu. Toto ustanovení může být použito pouze za předpokladu, že předmětný příkaz k vyhoštění nebo vypovězení je obsažen v rozsudku anebo v soudním či správním rozhodnutí nebo v jiném opatření přijatém v důsledku odsuzujícího rozsudku.

2.3.4. Předání osoby kterémukoli jinému členskému státu, který s jejím předáním souhlasí (čl. 4 odst. 1 písm. c))

Třetí situace, která spadá do oblasti působnosti rámcového rozhodnutí (čl. 4 odst. 1 písm. c)), se použije, přeje-li si vydávající stát postoupit rozsudek a osvědčení jinému členskému státu, než je členský stát státní příslušnosti, ve kterém odsouzená osoba žije nebo do kterého bude na základě příkazu k vyhoštění nebo vypovězení vypovězena. Může se jednat např. o členský stát, v němž odsouzená osoba pobývá nebo studuje, nebo členský stát, jehož je tato osoba státním příslušníkem, ve kterém však nežije a do kterého nebude ani vypovězena.

V takové situaci je nezbytný předchozí souhlas vykonávajícího státu (čl. 4 odst. 1 písm. c)) a konzultace mezi příslušnými orgány je povinná (čl. 4 odst. 3). Příslušné orgány by měly vzít v úvahu takové okolnosti jako například délku pobytu nebo jiné vazby na vykonávající stát. V případech, kdy by mohla být odsouzená osoba předána členskému státu nebo třetí zemi podle vnitrostátního práva či mezinárodních nástrojů, by příslušné orgány vydávajícího a vykonávajícího státu měly v rámci konzultací zvážit, zda výkon rozsudku ve vykonávajícím státě napomůže společenské rehabilitaci lépe než výkon ve třetí zemi (8. bod odůvodnění).

Předchozí souhlas odsouzené osoby se vyžaduje ve všech případech kromě zvláštní situace uvedené v čl. 6 odst. 2 písm. c).

2.4. Informovaný souhlas odsouzené osoby

Jednou z novinek zavedených rámcovým rozhodnutím v oblasti předávání odsouzených osob – ve srovnání s předchozími mezinárodními režimy předávání osob – je to, že připouští větší počet situací, kdy není vyžadován souhlas odsouzené osoby.

Souhlas odsouzené osoby není vyžadován (čl. 6 odst. 2):

— když je tato osoba státním příslušníkem vykonávajícího státu nebo v tomto státu žije nebo

— když tato osoba bude vypovězena do vykonávajícího státu, jakmile bude propuštěna z výkonu trestu, na základě příkazu k vyhoštění nebo vypovězení obsaženém v rozsudku anebo v soudním či správním rozhodnutí nebo v jiném opatření přijatém v důsledku odsuzujícího rozsudku nebo

— když tato osoba uprchla nebo se jiným způsobem navrátila do vykonávajícího státu z důvodu trestního řízení vedeného proti ní ve vydávajícím státě nebo v důsledku odsouzení ve vydávajícím státě.

Ve všech ostatních případech je informovaný souhlas odsouzené osoby vyžadován.

Ustanovení čl. 6 odst. 4 obsahuje povinnost vydávajícího státu vyrozumět odsouzenou osobu v jazyce, kterému tato osoba rozumí, že se rozhodl postoupit rozsudek společně s osvědčením; k vyrozumění použije jednotný formulář obsažený v příloze II (viz také oddíly 3.2 a 3.3). Nachází-li se odsouzená osoba v době vydání uvedeného rozhodnutí ve vykonávajícím státě, zašle se tento formulář vykonávajícímu státu, který ji patřičně vyrozumí.

Kvůli významu společenské rehabilitace jako hlavní zásady rámcového rozhodnutí musí být zajištěno, aby dotčená osoba měla možnost vyjádřit k předávacím rozhodnutím své stanovisko. Doporučuje se proto, aby vydávající stát poskytl odsouzené osobě základní informace, které této osobě umožní udělit informovaný souhlas nebo informované stanovisko. Tyto informace se mohou týkat logistiky předání, vězeňských režimů ve vykonávajícím státě a pravidel předčasného a podmíněného propuštění.

Pokud odsouzená osoba se svým předáním nesouhlasí, pak v případech, kdy je takový souhlas vyžadován (čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1), nelze předání uskutečnit. V situaci, kdy souhlas odsouzené osoby vyžadován není, je sice třeba její záporné stanovisko zohlednit, avšak není základem pro odmítnutí z důvodu společenské rehabilitace (10. bod odůvodnění).

2.5. Souhlas vykonávajícího státu

Souhlas vykonávajícího státu je vyžadován ve všech ostatních situacích, než které jsou uvedeny v čl. 4 odst. 1 písm. a) a b) (např. je-li osoba státním příslušníkem vykonávajícího státu, ve kterém nežije ani do něho nebude vypovězena, nebo pokud osoba pobývá ve vykonávajícím státě, ale není státním příslušníkem tohoto státu) (čl. 4 odst. 1 písm. c)). V takovém případě je povinná konzultace mezi příslušnými orgány vydávajícího a vykonávajícího státu a vykonávající stát může odmítnout spolupráci tím, že neudělí souhlas s postoupením rozsudku (8. bod odůvodnění).

Ustanovení čl. 4 odst. 7 však každému členskému státu umožňuje učinit prohlášení, v němž uvede, že jeho předchozí souhlas není pro postoupení rozsudku a osvědčení vyžadován, pokud odsouzená osoba:

a) žije a nejméně pět let nepřetržitě oprávněně pobývá ve vykonávajícím státě a uchová si právo na trvalý pobyt v tomto státě (36), nebo

b) je státním příslušníkem vykonávajícího státu v jiných případech, než jaké jsou stanoveny v čl. 4 odst. 1 písm. a) a b).

Toto prohlášení je platné ve vztazích s jinými členskými státy, které v době přijetí rámcového rozhodnutí nebo kdykoli později vydaly stejné oznámení (čl. 4 odst. 7). Prohlášení podle čl. 4 odst. 7 jsou k dispozici na internetových stránkách EJS (37).

Při provádění tohoto rámcového rozhodnutí přijmou členské státy opatření, která zejména zohlední účel, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby, a která budou základem pro rozhodování jejich příslušných orgánů o souhlasu s postoupením rozsudku a osvědčení v případech podle čl. 4 odst. 1 písm. c) (čl. 4 odst. 6).

2.6. Stanovisko odsouzené osoby

I když není souhlas odsouzené osoby vyžadován, musí mít odsouzená osoba, pokud se dosud nachází ve vydávajícím státě, možnost vyjádřit své stanovisko (ústně nebo písemně) k předání, uznání a výkonu trestu (čl. 6 odst. 3).

Ačkoli stanovisko odsouzené osoby nemůže představovat základ pro odmítnutí z důvodu společenské rehabilitace (10. bod odůvodnění), musí být zohledněno při posuzování možností usnadnění společenské rehabilitace a vhodnosti požadovaného předání. Pokud navíc odsouzená osoba využila možnosti vyjádřit toto stanovisko, předá se jeho písemný zápis vykonávajícímu státu, aby se mohlo stát součástí jeho odůvodněného stanoviska ohledně účelu rehabilitace (čl. 6 odst. 3).

2.7. Posouzení společenské rehabilitace

2.7.1. Vydávající stát se musí přesvědčit

V souladu s 15. bodem svého odůvodnění by se rámcové rozhodnutí mělo uplatňovat v souladu s právem občanů Unie svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, přiznaným článkem 18 Smlouvy o založení Evropského společenství, které je nyní zakotveno v článku 21 SFEU.

Jak je uvedeno výše, společenská rehabilitace je pro rámcové rozhodnutí klíčovým hlediskem (38). Příslušný orgán vydávajícího státu se musí přesvědčit, že „výkon trestu ve vykonávajícím státě splní účel, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby“ (srov. 9. bod odůvodnění a čl. 4 odst. 2).

Posouzení usnadnění společenské rehabilitace se nesmí omezovat na pouhé stanovení místní vazby, ale musí se opírat o důkladné posouzení každého jednotlivého případu. Za tímto účelem počítá tento nástroj s konzultačním postupem, jehož se účastní vydávající stát a vykonávající stát.

2.7.2. Případná konzultace s vykonávajícím státem

Vede-li vydávající stát s vykonávajícím státem nepovinné nebo povinné konzultace za účelem posílení společenské rehabilitace, může příslušný orgán vykonávajícího státu příslušnému orgánu vydávajícího státu předložit odůvodněné stanovisko, v němž sdělí, že by výkon trestu neposloužil účelu, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby. Vykonávající stát si navíc tuto možnost ponechává i v situaci, kdy mezi příslušnými orgány neproběhly žádné konzultace. V takovém případě může být toto odůvodněné stanovisko předloženo neprodleně po postoupení rozsudku a osvědčení. Příslušný orgán vydávajícího státu zváží takové stanovisko a rozhodne, zda vezme osvědčení zpět (čl. 4 odst. 4). EJS může příslušným orgánům v rámci jejich konzultace poskytnout asistenci (39).

Je třeba poznamenat, že záporné stanovisko samo o sobě není základem pro odmítnutí z důvodu společenské rehabilitace (10. bod odůvodnění).

Je-li vydávající stát konfrontován se stanoviskem odsouzené osoby nebo vykonávajícího státu, podle něhož by výkon trestu neumožnil dosáhnout cíle, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby, musí příslušný orgán vydávajícího státu vzít toto stanovisko v úvahu, a pokud si přeje v řízení pokračovat, přesvědčit se o tom, že i přes argumenty obsažené v dotyčném stanovisku bude rehabilitace nakonec snadnější nebo úspěšnější (10. bod odůvodnění).

2.7.3. Definice společenské rehabilitace

Rámcové rozhodnutí sice nepodává výslovnou definici společenské rehabilitace, obsahuje nicméně neúplný seznam okolností umožňujících posoudit, zda převedení trestu v důsledku společenské rehabilitaci odsouzené osoby napomůže. Příslušný orgán vydávajícího státu by měl vzít v úvahu takové okolnosti jako například „spojení dané osoby s vykonávajícím státem, skutečnost, zda jej považuje za místo, kde má rodinné, jazykové, kulturní, společenské nebo ekonomické a jiné vazby na vykonávající stát“ (9. bod odůvodnění).

Z výše uvedeného vyplývá, že v kontextu rámcového rozhodnutí by společenská rehabilitace měla být chápána v tom smyslu, že rehabilitační opatření je vhodnější přijmout ve státě, jehož jazyk odsouzená osoba ovládá a na který má úzké vazby. Možnosti společenských styků s příbuznými a přáteli pomáhají připravit odsouzenou osobu na návrat do společnosti. Je-li taková osoba držena v cizím státě a je pravděpodobné, že po skončení výkonu trestu v tomto státě nadále nebude smět zůstat, nemusí k naplnění tohoto cíle dojít.

2.7.4. Způsoby výkonu trestu

Vyhlídky na společenskou rehabilitaci mohou rovněž záviset na způsobech výkonu trestu ve vykonávajícím státě.

Pokud vykonávající stát – během konzultací nebo při uplatnění možnosti předložit odůvodněné stanovisko po předání rozsudku a osvědčení – předpokládá, že trest bude třeba přeměnit, může tuto informaci uvést ve svém odůvodnění týkajícím se vyhlídek na usnadnění společenské rehabilitace.

Podobnou poznámku lze uvést i k případným pravidlům pro předčasné nebo podmíněné propuštění, která mohou být ve vykonávajícím státě použitelná (srov. článek 17). Vydávající stát si může vyžádat informace o těchto způsobech výkonu trestu a vykonávající stát má v takovém případě povinnost mu tyto informace poskytnout (viz čl. 17 odst. 3).

Vykonávající stát tak dostane příležitost k tomu, aby své hodnocení požadovaného předání odůvodnil a aby vydávajícímu státu podal relevantní doplňující informace, na jejichž základě se bude moci přesvědčit o tom, že to napomůže společenské rehabilitaci.

2.8. Seznam 32 trestných činů umožňující předání bez ověření oboustranné trestnosti

Před převedením trestu by měl příslušný vydávající orgán stanovit, zda jeden nebo více z dotčených trestných činů patří do jedné ze 32 kategorií, na něž se nevztahuje požadavek na ověření oboustranné trestnosti. Seznam těchto trestných činů je uveden v čl. 7 odst. 1 a rovněž v osvědčení, kde by měly být „zaškrtnuty“ trestné činy uvedené v tomto seznamu. Aby bylo možné článek 7 použít, mělo by za trestné činy uvedené na seznamu být možné ve vydávajícím státě uložit trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody s horní hranicí sazby v délce nejméně tři roky.

Rozhodné je právo vydávajícího členského státu. To bylo potvrzeno rozsudkem ve věci C-303/05 Advocaten voor de Wereld, který se týká rámcového rozhodnutí 2002/584 (40).

Vykonávající orgán může ověřovat oboustrannou trestnost pouze u trestných činů, které nejsou uvedeny na seznamu 32 trestných činů.

Několik členských států však využilo možnosti ověřovat oboustrannou trestnost ve všech případech (čl. 7 odst. 4, viz poznámka pod čarou 14). Prohlášení učiněná za tímto účelem mohou být kdykoli zrušena.

2.9. Zranitelné skupiny: nezletilé osoby a mentálně postižení pachatelé a převádění opatření psychiatrické či zdravotní péče

Zvláštní kategorie odsouzených osob, které mohou být více zranitelné, pokud jde o léčbu, péči a ubytování, jsou nezletilí pachatelé a pachatelé s poruchami duševního zdraví. Uplatňování rámcového rozhodnutí na tyto konkrétní skupiny pachatelů by měla být věnována zvláštní pozornost.

Rámcové rozhodnutí obsahuje dvě ustanovení, která lze použít na situace, kdy se jedná o nezletilé osoby a osoby s duševními poruchami nebo závislostmi (obojí v článku 9). Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu v zásadě tehdy, když:

i) byl trest uložen osobě, která podle práva vykonávajícího státu dosud nemohla být z důvodu svého věku trestně odpovědná za čin, pro nějž byl rozsudek vynesen (čl. 9 odst. 1 písm. g)), nebo když

ii) uložený trest zahrnuje opatření psychiatrické či zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které, aniž je dotčena možnost přeměny trestu stanovená v čl. 8 odst. 3 (41), nemůže být vykonáno vykonávajícím státem s ohledem na jeho právní řád či zdravotnický systém (čl. 9 odst. 1 písm. k)).

V případech uvedených v čl. 9 odst. 1 písm. k) by měl vykonávající stát zvážit možnost přeměny trestu před tím, než odmítne uznat a vykonat trest zahrnující jiné opatření než trest odnětí svobody (viz 19. bod odůvodnění).

V těchto typech situací je navíc vykonávající stát povinen ještě předtím, než rozhodne o odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu, konzultovat vhodným způsobem vydávající stát a v případě potřeby ho požádá o neprodlené poskytnutí dalších nezbytných dodatkových informací (čl. 9 odst. 3).

Důvod k odmítnutí stanovený v čl. 9 odst. 1 písm. k) lze použít rovněž v případech, kdy osoba nebyla uznána vinnou spácháním trestného činu, ačkoli příslušný orgán uplatnil v důsledku trestného činu jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody než trest odnětí svobody (viz 20. bod odůvodnění).

Pokud to vzhledem k věku odsouzené osoby nebo jejímu fyzickému či psychickému stavu vydávající stát považuje za nutné, umožní právnímu zástupci této osoby ústně nebo písemně vyjádřit její stanovisko k jejímu předání (čl. 6 odst. 3).

2.10. Zohledňování základních práv ze strany vydávajícího státu

Rámcové rozhodnutí ctí základní práva a zachovává zásady zakotvené v článku 6 SEU, které jsou vyjádřeny v Listině základních práv Evropské unie (dále také „Listina základních práv EU“) (13. bod odůvodnění).

Podle jeho čl. 3 odst. 4 není tímto rámcovým rozhodnutím dotčena povinnost ctít tato základní práva a zachovávat základní právní zásady.

Vydávající stát musí proto zajistit, aby převod, uznání a výkon trestu neohrozil základní práva odsouzené osoby, a to zejména v situacích, kdy se žádá o převod trestu bez souhlasu odsouzené osoby.

Podmínky ve věznicích působí v některých členských státech EU značné problémy, přičemž jedním z nejnaléhavějších je přeplněnost věznic. Nelidské či ponižující podmínky ve věznicích mohou vážně ohrozit uplatňování nástrojů EU v oblasti vzájemného uznávání, které by v takovém případě mohlo vést k porušení ustanovení Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „EÚLP“) a Listiny základních práv EU.

Soudní dvůr však tento problém řešil prozatím jen v souvislosti s rámcovým rozhodnutím 2002/584 (42). Podle rámcového rozhodnutí 2002/584 je vykonávající stát vázán zásadou vzájemného uznávání, a EZR má proto v zásadě vykonat a dotčenou osobu předat vydávajícímu státu, nenastanou-li důvody k zamítnutí jejího předání. Naproti tomu v případě tohoto rámcového rozhodnutí se situace, které upravuje, týkají předávání odsouzených osob z vydávajícího státu do státu vykonávajícího. V tomto případě nemá vydávající stát žádnou povinnost předmětný trest převádět, pokud má pochybnosti o podmínkách věznění, a to ani v případě, že jej druhý členský stát o takový převod výslovně požádal. Článek 4 Listiny základních práv EU, který zakazuje mučení nebo nelidské či ponižující zacházení, je stejnou měrou použitelný na předávání vězněných osob, zejména v situaci, kdy určitý stát projeví zájem o předání osoby bez jejího souhlasu.

3. POSTUP POSTOUPENÍ

3.1. Subjekty oprávněnézahájit tento postup

Rámcové rozhodnutí umožňuje vydávajícímu státu, vykonávajícímu státu i odsouzené osobě zahájit mechanismus, který může vést k předání této osoby. Postup se však významně liší podle toho, kdo jej zahajuje.

Vykonávající stát může z vlastního podnětu požádat vydávající stát, aby mu rozsudek postoupil. Rovněž odsouzená osoba může požádat příslušné orgány vydávajícího nebo vykonávajícího státu, aby zahájily řízení o postoupení rozsudku (čl. 4 odst. 5).

Ani v jednom z obou scénářů však vydávajícímu státu nevzniká povinnost žádosti o postoupení rozsudku vyhovět. Je to logickým důsledkem skutečnosti, že vydávající stát je i nadále jediným subjektem, který po spáchání trestného činu vydal rozsudek, k čemuž měl svrchovanou pravomoc. Vydávající stát si proto ponechává prostor pro uvážení s cílem posoudit žádost vykonávajícího státu nebo odsouzené osoby, případně obou.

Vydávající stát by například mohl chtít odsouzenou osobu nepředat v případě, že ve vykonávajícím státě existuje vzhledem k pravidlům o předčasném a podmíněném propuštění, která v něm platí, možnost kratší doby věznění. Při rozhodování o tom, kde by pachatel mohl nejlépe vykonávat svůj trest, mohou být zohledněny rovněž zájmy obětí. K předání osoby může mít členský stát výhrady rovněž v případě, že by její předání nebylo v zájmu její společenské rehabilitace, nýbrž by mohlo vést naopak k tomu, že se dotyčná osoba ve svém domovském státě do zločineckého prostředí opět vrátí.

Plnou rozhodovací pravomoc vydávajícího státu názorně dokládá i článek 13 rámcového rozhodnutí, kde se uvádí, že dokud nebyl ve vykonávajícím státě zahájen výkon trestu, může vydávající stát vzít od tohoto státu rozsudek a osvědčení zpět, přičemž uvede důvody, které ho k tomu vedly. V souvislosti s tím viz také čl. 17 odst. 3.

Je proto důležité poznamenat, že vydávající stát nemá povinnost postoupit rozsudek a osvědčení, a to ani v případě, že by to bylo v zájmu odsouzené osoby. Neexistuje tedy žádné „právo“ na předání odsouzené osoby (43).

V členských státech sílí názor, že v souvislosti s výkonem trestu odsouzeného pachatele by měla být zohledňována stanoviska obětí, a to i v rámci mezinárodního předávání vězňů. Oběti mohou být přítomny jak ve vykonávajícím, tak ve vydávajícím státě. Mnoho členských států přijalo postup umožňující konzultovat s oběťmi otázku předávání osob a zohledňovat jejich stanovisko. Tento postup však nezakládá právo obětí odmítnout předání určité osoby.

3.2. Postup zjišťování stanoviska odsouzené osoby

Je-li odsouzená osoba dosud ve vydávajícím státě, musí mít možnost vyjádřit své stanovisko (ústně nebo písemně) k předání, uznání a výkonu trestu (čl. 6 odst. 3). Pokud to vzhledem k věku odsouzené osoby nebo jejímu fyzickému či psychickému stavu vydávající stát považuje za nutné, přizná tuto možnost zákonnému zástupci této osoby.

Stanovisko odsouzené osoby by mělo být zjišťováno vždy, tedy i v případě, že není nutný její souhlas.

Ačkoli stanovisko odsouzené osoby nemůže představovat základ pro odmítnutí z důvodu společenské rehabilitace (10. bod odůvodnění), musí být zohledněno při posuzování možností usnadnění společenské rehabilitace a vhodnosti požadovaného předání (čl. 6 odst. 3).

Informace o stanovisku odsouzené osoby musí být uvedeny v rubrice k) osvědčení:

k) Stanovisko odsouzené osoby: 1. ☐ Odsouzenou osobu nebylo možno vyslechnout, protože se již nachází ve vykonávajícím státě. 2. ☐ Odsouzená osoba se nachází ve vydávajícím státě a a) ☐ požádala o postoupení rozsudku a osvědčení ☐ souhlasila s postoupením rozsudku a osvědčení ☐ nesouhlasila s postoupením rozsudku a osvědčení (uveďte důvody, které odsouzená osoba uvedla): … … b) ☐ je připojeno stanovisko odsouzené osoby. ☐ stanovisko odsouzené osoby bylo předáno vykonávajícímu státu dne (uveďte datum: dd-mm-rrrr):…

3.3. Vyrozumění odsouzené osoby (čl. 6 odst. 4 a formulář v příloze II)

Příslušný orgán vydávajícího státu vyrozumí odsouzenou osobu v jazyce, kterému tato osoba rozumí, že se rozhodl postoupit rozsudek společně s osvědčením; k vyrozumění použije jednotný formulář obsažený v příloze II. Nachází-li se odsouzená osoba v době vydání uvedeného rozhodnutí ve vykonávajícím státě, zašle se tento formulář vykonávajícímu státu, který ji patřičně vyrozumí (čl. 6 odst. 4).

Příloha II rámcového rozhodnutí obsahuje standardní formulář oznámení odsouzené osobě:

PŘÍLOHA II OZNÁMENÍ ODSOUZENÉ OSOBĚ Tímto se Vám oznamuje rozhodnutí … (příslušného orgánu vydávajícího státu) o postoupení rozsudku … (příslušného soudu vydávajícího státu) ze dne … (datum vynesení rozsudku) … (spisová značka, je-li k dispozici) … (vykonávajícímu státu) pro účely jeho uznání a výkonu trestu, který tento rozsudek ukládá, podle vnitrostátního práva, kterým se provádí rámcové rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii. Výkon trestu se bude řídit právem … (vykonávajícího státu). Orgány vykonávajícího státu jsou příslušné rozhodovat o postupech pro výkon a stanovit veškerá s tím související opatření, včetně důvodů pro předčasné nebo podmíněné propuštění. Příslušný orgán … (vykonávajícího státu) musí do celkové doby zbavení osobní svobody započítat již vykonanou část zbavení osobní svobody související s uvedeným odsouzením. Příslušný orgán … (vykonávajícího státu) může trest přeměnit pouze tehdy, je-li délka nebo druh uloženého trestu neslučitelná s právem tohoto státu. Přeměněným trestem se nezhorší trest uložený ve … (vydávajícím státě) co do druhu nebo délky.

3.4. Požadované dokumenty

3.4.1. Osvědčení

Rámcové rozhodnutí stanoví postup, který se liší od postupu používaného v rámci dřívějších mnohostranných nástrojů: vydávající stát nepodává formální žádost, nýbrž postupuje rozsudek členskému státu, kterému chce odsouzenou osobu předat. K urychlení tohoto procesu přiloží k rozsudku standardní osvědčení, které obsahuje informace nezbytné pro předání osoby (články 4 a 5, viz příloha I rámcového rozhodnutí). Osvědčení musí být řádně vyplněno a musí odpovídat rozsudku. Osvědčení musí podepsat a správnost jeho obsahu potvrdit příslušný orgán vydávajícího státu (čl. 5 odst. 2). Na internetových stránkách EJS je k dispozici online nástroj pro vytvoření osvědčení – Compendium (44).

Osvědčení musí být přeloženo do úředního jazyka nebo jednoho z úředních jazyků vykonávajícího státu, má-li daný stát více úředních jazyků (čl. 23 odst. 1). Každý členský stát však může učinit prohlášení, které bude uloženo na generálním sekretariátu Rady, že bude přijímat i překlady do jednoho či více úředních jazyků EU. Pokud některé části osvědčení nejsou vyplněny nebo nejsou dostatečně podrobné, vede to k situaci, kdy nemá vykonávající stát k dispozici dostatečné informace k přijetí rozhodnutí o předání osoby, takže si musí od vydávajícího státu vyžádat další informace, čímž se celý proces zpozdí.

Jednotné vzory osvědčení ve všech úředních jazycích EU i prohlášení o tom, které jazyky jednotlivé členské státy uznávají, lze nalézt na internetových stránkách EJS (45).

3.4.2. Rozsudek

Společně s osvědčením musí příslušný orgán vydávajícího státu předat také rozsudek nebo jeho ověřenou kopii.

Zpravidla se nevyžaduje žádný překlad rozsudku (čl. 23 odst. 2). Vykonávající stát má nicméně i nadále možnost požádat, aby byl rozsudek nebo jeho podstatné části doplněn překladem. Za tímto účelem musejí členské státy zaprvé učinit prohlášení, které bude uloženo na generálním sekretariátu Rady a ve kterém je uvedeno, že si přejí mít možnost takovou žádost vznést (čl. 23 odst. 3). Zadruhé může být taková žádost učiněna pouze tehdy, když vykonávající stát shledává obsah osvědčení nedostatečným pro rozhodnutí o výkonu trestu, a po konzultaci, je-li to nezbytné, mezi příslušnými orgány vydávajícího a vykonávajícího státu za účelem označení podstatných částí rozsudků, které mají být přeloženy.

Informace o rozsudku musí být uvedeny v rubrikách h) a i) osvědčení:

h) Rozsudek ukládající trest: 1. Rozsudek se vztahuje celkem na … trestných činů. Shrnutí skutkového stavu a popis okolností, za nichž byl (byly) spáchán (spáchány) trestný čin (trestné činy), včetně doby a místa činu a povahy účasti odsouzené osoby: … … … Povaha a právní klasifikace trestného činu (trestných činů) a použitelná ustanovení právních předpisů, na jejichž základě byl rozsudek vynesen: … … … 2. Zaškrtněte vhodný rámeček nebo rámečky, pokud trestný čin nebo trestné činy uvedené v bodě 1 písm. h) představují podle práva vydávajícího státu jeden nebo více následujících trestných činů, za něž lze uložit ve vydávajícím státě trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody s horní hranicí sazby nejméně tři roky: ☐ účast na zločinném spolčení, ☐ terorismus, ☐ obchod s lidmi, ☐ pohlavní vykořisťování dětí a dětská pornografie, ☐ nedovolený obchod s omamnými a psychotropními látkami, ☐ nedovolený obchod se zbraněmi, střelivem a výbušninami, ☐ korupce, ☐ podvody, včetně podvodů postihujících finanční zájmy Evropských společenství ve smyslu Úmluvy ze dne 26. července 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství ☐ legalizace výnosů z trestné činnosti, ☐ padělání peněz, včetně eura, ☐ počítačová trestná činnost, ☐ trestná činnost proti životnímu prostředí, včetně nedovoleného obchodu s ohroženými druhy živočichů nebo ohroženými druhy a odrůdami rostlin, ☐ napomáhání při nedovoleném překročení státní hranice a při nedovoleném pobytu, ☐ vražda, těžká újma na zdraví, ☐ nedovolený obchod s lidskými orgány a tkáněmi, ☐ únos, omezování osobní svobody a braní rukojmí, ☐ rasismus a xenofobie, ☐ organizovaná nebo ozbrojená loupež, ☐ nedovolený obchod s kulturními statky, včetně starožitností a uměleckých děl, ☐ podvodná jednání, ☐ vydírání a vymáhání peněz za ochranu, ☐ padělání a pirátství výrobků, ☐ padělání veřejných listin a obchod s veřejnými listinami, ☐ padělání platebních prostředků, ☐ nedovolený obchod s hormonálními látkami a jinými prostředky na podporu růstu, ☐ nedovolený obchod s jadernými a radioaktivními materiály, ☐ obchod s odcizenými vozidly, ☐ znásilnění, ☐ žhářství, ☐ trestné činy, jejichž stíhání a trestání je v pravomoci, Mezinárodního trestního soudu, ☐ únos letadla nebo plavidla, ☐ sabotáž. 3. Jestliže bod 2 zcela nepokrývá trestný čin (trestné činy) uvedené v bodě 1 nebo jestliže je rozsudek nebo osvědčení postoupen do členského státu, který prohlásil, že ověří oboustrannou trestnost (čl. 7 odst. 4 rámcového rozhodnutí), uveďte úplný popis daného trestného činu (trestných činů): … … … i) Údaje o rozsudku ukládajícím trest: 1. Uveďte, zda se dotyčná osoba zúčastnila osobně soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí: 1. ☐ Ano, dotyčná osoba se zúčastnila osobně soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí. 2. ☐ Ne, dotyčná osoba se nezúčastnila osobně soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí. 3. Pokud jste zaškrtli rámeček v bodě 2, potvrďte prosím jednu z následujících skutečností: ☐ 3.1a dotyčná osoba byla osobně předvolána dne … (den/měsíc/rok), a tudíž vyrozuměna o plánovaném datu a místu konání jednání soudu, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, a byla informována, že toto rozhodnutí může být vydáno, pokud se jednání soudu nezúčastní; NEBO ☐ 3.1b dotyčná osoba nebyla předvolána osobně, ale jiným způsobem skutečně převzala úřední informaci o plánovaném datu a místu konání jednání soudu, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, tak, že bylo možné jednoznačně určit, že o plánovaném jednání soudu věděla, a byla informována, že rozhodnutí může být vydáno, pokud se jednání soudu nezúčastní; NEBO ☐ 3.2 dotyčná osoba o plánovaném jednání soudu věděla a zmocnila svého právního zástupce, kterého si sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji na jednání soudu obhajoval, a byla tímto zástupcem skutečně na jednání soudu obhajována; NEBO ☐ 3.3 dotyčné osobě bylo doručeno rozhodnutí dne … (den/měsíc/rok) a dotyčná osoba byla výslovně informována o svém právu na obnovení řízení nebo odvolání, které umožňují opětovné přezkoumání skutkové podstaty věci včetně nových důkazů a které mohou vést ke změně původního rozhodnutí, a ☐ dotyčná osoba výslovně uvedla, že toto rozhodnutí nenapadne; NEBO ☐ nepodala návrh na obnovení řízení nebo odvolání v příslušné lhůtě. 4. Pokud jste zaškrtli rámeček v bodě 3.1b, 3.2 nebo 3.3, uveďte prosím informace o způsobu splnění příslušných podmínek: … … 2. Údaje o délce trestu: 2.1. Celková délka trestu (ve dnech): … 2.2. Úplná délka zbavení osobní svobody, která již byla vykonána v souvislosti s trestem, který byl rozsudkem uložen (ve dnech): …, ke dni (…) (uveďte datum, kdy byl výpočet proveden: dd-mm-rrrr): … 2.3. Počet dnů, které mají být započítány do celkové délky trvání trestu na základě jiných důvodů, než je důvod uvedený v bodě 2.2 (např. amnestie, milosti nebo zmírnění trestu atd. již udělené ohledně tohoto trestu): … ke dni (uveďte datum, kdy byl výpočet proveden: dd-mm-rrrr): … 2.4. Datum konce výkonu trestu ve vydávajícím státě: ☐ Nepoužije se, neboť osoba není v současnosti ve výkonu trestu odnětí svobody ☐ Osoba je v současnosti ve výkonu trestu odnětí svobody a trest by byl, v souladu s právem vydávajícího státu, zcela vykonán ke dni (uveďte datum: dd-mm-rrrr): … 3. Druh trestu: ☐ trest odnětí svobody ☐ opatření spojené se zbavením osobní svobody (upřesněte): …

3.5. Užitečné doplňující informace poskytované vydávajícím státem

Ačkoli to rámcové rozhodnutí nevyžaduje, v praxi se ukazuje, že některé dokumenty týkající se vězně jsou považovány za užitečné doplnění žádosti o předání osoby nebo je lze s vykonávajícím státem sdílet v okamžiku skutečného předání osoby v zájmu usnadnění jejího přemístění. Jedná se o tyto dokumenty: informace o minulosti vězněné osoby, záznamy o výkonu trestu odnětí svobody, zprávy týkající se bezpečnostních informací o vězněné osobě (viz Příručka EuroPris o předávání odsouzených osob) (46).

3.6. Postoupení [zaslání]

Příslušný orgán vydávajícího státu postoupí rozsudek nebo jeho ověřenou kopii společně s osvědčením přímo příslušnému orgánu vykonávajícího státu. Musí být o tom vyhotoven písemný záznam, aby se příslušný orgán vykonávajícího státu mohl přesvědčit o pravosti žádosti. Pokud o to vykonávající stát požádá, je mu zaslán originál rozsudku nebo jeho ověřená kopie a originál osvědčení. Veškerý úřední styk rovněž probíhá přímo mezi uvedenými příslušnými orgány (čl. 5 odst. 1).

Rozsudek nebo jeho ověřenou kopii a osvědčení lze zaslat příslušnému orgánu ve vykonávajícím státě jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu, například e-mailem či faxem, za podmínek, jež vykonávajícímu státu umožňují přesvědčit se o jeho pravosti (18. bod odůvodnění).

Vydávající stát postoupí rozsudek společně s osvědčením vždy jen jednomu vykonávajícímu státu (čl. 5 odst. 3).

Není-li příslušný orgán vykonávajícího státu příslušnému orgánu vydávajícího státu znám, provede příslušný orgán vydávajícího státu veškerá nezbytná šetření, včetně šetření prostřednictvím kontaktních míst EJS, aby tuto informaci od vykonávajícího státu získal (čl. 5 odst. 4) (47).

Nemá-li orgán vykonávajícího státu, který obdrží rozsudek společně s osvědčením, pravomoc jej uznat a přijmout nezbytná opatření pro jeho výkon, postoupí rozsudek společně s osvědčením z moci úřední příslušnému orgánu vykonávajícího státu a uvědomí o tom příslušný orgán vydávajícího státu (čl. 5 odst. 5).

3.7. Žádost o informace o pravidlech týkajících se možného předčasného nebo podmíněného propuštění

Výkon trestu se řídí právem vykonávajícího státu. Pouze orgány vykonávajícího státu jsou příslušné rozhodovat o postupech pro výkon a stanovit veškerá s tím související opatření, včetně důvodů pro předčasné nebo podmíněné propuštění (čl. 17 odst. 1).

To, jak dlouho setrvá odsouzená osoba ve vězení, závisí do značné míry na pravidlech pro předčasné a podmíněné propuštění ve vykonávajícím členském státě. V tomto ohledu panují mezi členskými státy značné rozdíly: v některých členských státech je například odsouzená osoba propuštěna po dvou třetinách trestu, v jiných po jedné třetině (48).

Vykonávající stát informuje na žádost příslušný orgán vydávajícího státu o platných pravidlech pro možné předčasné nebo podmíněné propuštění. Vydávající stát může souhlasit s použitím takových pravidel nebo může vzít osvědčení zpět (čl. 17 odst. 3).

Členské státy mají možnost stanovit, že jakékoli rozhodnutí o předčasném nebo podmíněném propuštění může rovněž zohlednit pravidla vnitrostátního práva uvedená vydávajícím státem, podle kterých má osoba po určité době nárok na předčasné nebo podmíněné propuštění (čl. 17 odst. 4).

Doporučuje se, aby vykonávající stát poskytl vydávajícímu státu a odsouzené osobě jasné sdělení a vysvětlení svých platných pravidel podmíněného propuštění. Z toho může vyplývat potřeba poskytnout podrobnější informace o způsobech provádění než pouze platné právní předpisy.

Informace o předčasném nebo podmíněném propuštění ve vydávajícím státě je třeba uvést v rubrice j) osvědčení. Podrobnější informace o platných pravidlech předčasného nebo podmíněného propuštění mohou být uvedeny v rubrice l) osvědčení:

j) Údaje o předčasném nebo podmíněném propuštění: 1. Podle práva vydávajícího státu má odsouzená osoba nárok na předčasné nebo podmíněné propuštění po vykonání: ☐ poloviny trestu ☐ dvou třetin trestu ☐ jiné části trestu (uveďte): 2. Příslušný orgán vydávajícího státu žádá, aby byl informován o: ☐ platných ustanoveních právních předpisů vykonávajícího státu pro předčasné nebo podmíněné propuštění odsouzené osoby ☐ počátku a konci doby předčasného nebo podmíněného propuštění. l) Jiné okolnosti významné pro daný případ (nepovinné údaje): … …

3.8. Žádost o předběžné zatčení

Pokud se odsouzená osoba nalézá ve vykonávajícím státě, může vykonávající stát na žádost státu vydávajícího zatknout odsouzenou osobu nebo přijmout jakékoli jiné opatření, aby zajistil, že odsouzená osoba zůstane na jeho území. Tato žádost o zatčení může být podána před obdržením rozsudku a osvědčení nebo před rozhodnutím o uznání rozsudku a výkonu trestu. Doba strávená ve vazbě na základě předběžného zatčení nesmí vést k prodloužení trestu (článek 14).

Toto ustanovení umožňuje odsuzujícímu státu zajistit, aby se odsouzená osoba neskrývala, dokud například nebude znám výsledek posuzování prováděného vykonávajícím státem, zda je skutečně možné převzít výkon trestu.

Informace o předběžném zatčení musí být uvedeny v rubrice e) osvědčení:

e) Žádost vydávajícího státu o předběžné zatčení (v případě, že se odsouzená osoba nachází ve vykonávajícím státě): ☐ Vydávající stát žádá vykonávající stát o zatčení odsouzené osoby nebo o přijetí jakéhokoli jiného opatření, které zajistí, že odsouzená osoba zůstane na jeho území, než bude rozhodnuto o uznání rozsudku a výkonu trestu. ☐ Vydávající stát již požádal vykonávající stát o zatčení odsouzené osoby nebo o přijetí jakéhokoli jiného opatření, které zajistí, že odsouzená osoba zůstane na jeho území, než bude rozhodnuto o uznání rozsudku a výkonu trestu. Uveďte název orgánu ve vykonávajícím státě, který přijal rozhodnutí o zatčení dané osoby (pokud bylo přijato a je-li tento název k dispozici): … … …

3.9. Zpětvzetí osvědčení

Dokud nebyl ve vykonávajícím státě zahájen výkon trestu, může vydávající stát vzít od tohoto státu rozsudek a osvědčení zpět, přičemž uvede důvody, které ho k tomu vedly (článek 13). Vydávající stát si může na základě čl. 17 odst. 3 vyžádat informace o způsobech výkonu trestu ve vykonávajícím státě, kterýžto má v takovém případě povinnost mu správné informace poskytnout. Až do doby před zahájením výkonu trestu se pak může vydávající stát rozhodnout vzít osvědčení zpět. Zejména pokud se vydávající členský stát domnívá, že by předání vedlo k předčasnému propuštění, může se rozhodnout, že dotčenou osobu nepředá a osvědčení vezme zpět.

Po zpětvzetí osvědčení již vykonávající stát trest nevykoná.

ČÁST II: UZNÁNÍ ROZSUDKU A VÝKON TRESTU

4. POSTUP UZNÁVÁNÍ

4.1. Lhůty pro rozhodnutí o uznání a opravné prostředky proti předávacímu rozhodnutí

Cílem rámcového rozhodnutí je vytvořit nový zjednodušený a účinnější systém převádění trestů, který usnadní a urychlí přeshraniční justiční spolupráci. Proto stanoví lhůty, během nichž má k předání dojít. Příslušný orgán vykonávajícího státu co nejrychleji rozhodne o uznání rozsudku a výkonu trestu a vyrozumí o tom vydávající stát, včetně informací o jakémkoli rozhodnutí o přeměně trestu (čl. 12 odst. 1). Rozhodnutí o uznání rozsudku a výkonu trestu by mělo být konečné do 90 dnů od obdržení rozsudku a osvědčení (čl. 12 odst. 2).

K překročení lhůty může dojít jen za výjimečných okolností. Vykonávající stát by pak o tom měl jakýmkoli způsobem neprodleně uvědomit vydávající stát s uvedením důvodů prodlení a odhadované doby, která bude zapotřebí k přijetí konečného rozhodnutí (čl. 12 odst. 3).

I když obecně platí, že by všechny členské státy měly zajistit, aby odsouzené osoby měly přístup k zákonným právům a opravným prostředkům v souladu s jejich vnitrostátním právem, členské státy by měly zajistit, aby opravné prostředky, které jsou součástí jejich systému, zohledňovaly potřebu dodržování lhůt stanovených v rámcovém rozhodnutí (49).

Podle čl. 19 odst. 1 SEU členské státy stanoví prostředky nezbytné k zajištění účinné právní ochrany v oblastech, na které se vztahuje právo Unie (viz rovněž článek 47 Listiny základních práv EU, pokud jde o právo na účinnou právní ochranu).

Odsouzené osoby mohou proti rozhodnutí o uznání a výkonu rozsudku podat odvolání podle práva vykonávajícího státu. Členské státy by měly zajistit, aby podávání těchto odvolání nebránilo hladkému uplatňování rámcového rozhodnutí a aby byly dodrženy lhůty. Podle 22. bodu odůvodnění musí být rozhodnutí o uznání rozsudku a výkonu trestu, včetně případného řízení o opravném prostředku, konečné zpravidla do 90 dnů od obdržení rozsudku a osvědčení.

Soudní dvůr v souvislosti s rámcovým rozhodnutím 2002/584 rozhodl, že rámcové rozhodnutí 2002/584 nebrání tomu, aby členské státy stanovily opravný prostředek s odkladným účinkem pro vykonatelnost rozhodnutí soudního orgánu, je-li konečné rozhodnutí vydáno ve lhůtě stanovené rámcovým rozhodnutím 2002/584 (50).

4.2. Žádost o překlad rozsudku

Zpravidla se nevyžaduje žádný překlad rozsudku (čl. 23 odst. 2). Vykonávající stát má nicméně i nadále možnost požádat, aby byl rozsudek nebo jeho podstatné části doplněn překladem. Za tímto účelem musejí členské státy zaprvé učinit prohlášení, které bude uloženo na generálním sekretariátu Rady a ve kterém je uvedeno, že si přejí mít možnost takovou žádost vznést (čl. 23 odst. 3). Zadruhé může být taková žádost učiněna pouze tehdy, když vykonávající stát shledává obsah osvědčení nedostatečným pro rozhodnutí o výkonu trestu, a po konzultaci, je-li to nezbytné, mezi příslušnými orgány vydávajícího a vykonávajícího státu za účelem označení podstatných částí rozsudků, které mají být přeloženy (čl. 23 odst. 2 a 3).

4.3. Odklad

Rámcové rozhodnutí počítá s možností odkladu (ne)uznání rozsudku, jestliže osvědčení není úplné nebo zjevně neodpovídá rozsudku (článek 11). Pro doplnění nebo opravení osvědčení může příslušný orgán vydávajícího státu stanovit přiměřenou lhůtu (viz čl. 9 odst. 1 písm. a)).

4.4. Předběžné zatčení

Pokud se odsouzená osoba nalézá ve vykonávajícím státě, může vykonávající stát na žádost státu vydávajícího zatknout odsouzenou osobu nebo přijmout jakékoli jiné opatření, aby zajistil, že odsouzená osoba zůstane na jeho území. Tato žádost o zatčení může být podána před obdržením rozsudku a osvědčení nebo před rozhodnutím o uznání rozsudku a výkonu trestu. Doba strávená ve vazbě na základě předběžného zatčení nesmí vést k prodloužení trestu (článek 14).

Toto ustanovení umožňuje odsuzujícímu státu zajistit, aby se odsouzená osoba neskrývala, dokud například nebude znám výsledek posuzování prováděného vykonávajícím státem, zda je skutečně možné převzít výkon trestu.

5. ROZHODNUTÍ O UZNÁNÍ A VÝKON TRESTU

5.1. Obecná povinnost uznat a vykonat trest

Příslušný orgán vykonávajícího státu je povinen uznat postoupený rozsudek a neprodleně přijme veškerá opatření nezbytná pro výkon trestu, nerozhodne-li se uplatnit některý z důvodů k odmítnutí uznání nebo výkonu (čl. 8 odst. 1).

5.2. Souhlas vykonávajícího státu

Souhlas vykonávajícího státu je nutným předpokladem ve všech ostatních situacích, na které se nevztahuje čl. 4 odst. 1 písm. a) a b), například jedná-li se o státního příslušníka, který nežije ve vykonávajícím státě a nemá být do něho ani vypovězen, nebo osobu, která ve vykonávajícím státě pobývá a není státním příslušníkem tohoto státu (čl. 4 odst. 1 písm. c)). V takovém případě musí mezi příslušnými orgány vydávajícího státu a vykonávajícího státu proběhnout konzultace, přičemž vykonávající stát může odmítnout spolupráci tím, že neudělí souhlas s předáním (8. bod odůvodnění).

Výjimka z tohoto pravidla spočívá v tom, že každý členský stát může učinit prohlášení, v němž uvede, že jeho předchozí souhlas není pro postoupení rozsudku a osvědčení vyžadován (čl. 4 odst. 7), pokud odsouzená osoba:

a) žije a nejméně pět let nepřetržitě oprávněně pobývá ve vykonávajícím státě a uchová si právo na trvalý pobyt v tomto státě (51), nebo

b) je státním příslušníkem vykonávajícího státu v případech jiných než stanovených v čl. 4 odst. 1 písm. a) a b).

Toto prohlášení je platné ve vztazích s jinými členskými státy, které v době přijetí rámcového rozhodnutí nebo kdykoli později vydaly stejné oznámení (čl. 4 odst. 7).

Při provádění tohoto rámcového rozhodnutí přijmou členské státy opatření, která zejména zohlední účel, jímž je usnadnění společenské rehabilitace odsouzené osoby, a která budou základem pro rozhodování jejich příslušných orgánů o souhlasu s postoupením rozsudku a osvědčení v případech podle čl. 4 odst. 1 písm. c) (čl. 4 odst. 6).

Prohlášení podle čl. 4 odst. 7 jsou k dispozici na internetových stránkách EJS (52).

5.3. Seznam 32 trestných činů, u nichž se neprovádí ověření oboustranné trestnosti

Vykonávající orgán by měl ověřit, zda vydávající orgán nezařadil některý z trestných činů do jedné ze 32 kategorií trestných činů uvedených v čl. 7 odst. 1. Vykonávající orgán může ověřovat oboustrannou trestnost pouze u trestných činů, které nejsou uvedeny na seznamu 32 trestných činů.

Je třeba zdůraznit, že pro účely posouzení podmínek uvedených v čl. 7 odst. 1 je relevantní pouze definice trestného činu a nejvyšší trest podle práva vydávajícího členského státu. Vykonávající orgán musí uznat, co vydávající orgán v osvědčení uvedl.

Podle rámcového rozhodnutí mají členské státy možnost nadále provádět ověřování oboustranné trestnosti také u uvedených 32 kategorií trestných činů. Za účelem uplatnění této výjimky musí členský stát učinit prohlášení, jež musí být v okamžiku přijetí tohoto nástroje nebo v kterékoli pozdější fázi, kterou považuje za vhodnou, oznámeno generálnímu sekretariátu Rady. Podobně může členský stát tato prohlášení kdykoli odvolat (čl. 7 odst. 4). Prohlášení, která jim umožňují ověřovat oboustrannou trestnost u všech trestných činů, učinilo mnoho členských států (viz poznámka pod čarou 14).

Ve svém rozsudku ve věci C-289/15 Grundza (53) podal Soudní dvůr výklad čl. 7 odst. 3 a čl. 9 odst. 1 písm. d) rámcového rozhodnutí (konkrétně otázky, jak má být posuzována podmínka oboustranné trestnosti). Soudní dvůr rozhodl takto:

„38. (…) při posouzení oboustranné trestnosti přísluší příslušnému orgánu vykonávajícího státu ověřit, zda by skutkové okolnosti zakládající trestný čin, jak jsou popsány v rozsudku vydaném příslušným orgánem vydávajícího státu, v případě, že by nastaly na území vykonávajícího státu, byly jako takové rovněž trestné na uvedeném území. (…) 49. (…) v rámci posouzení oboustranné trestnosti příslušný orgán vykonávajícího státu musí ověřit, nikoli zda byl porušen zájem chráněný vydávajícím státem, ale zda by v případě, že by k takovému činu došlo na území členského státu uvedeného orgánu, byl podobný zájem chráněný vnitrostátním právem uvedeného státu považován za poškozený.“

5.4. Přeměna trestu

Jelikož je rámcové rozhodnutí založeno na vzájemné důvěře v právní systémy ostatních členských států, mělo by být rozhodnutí soudce ve vydávajícím členském státě respektováno a v zásadě by se toto rozhodnutí nemělo revidovat ani měnit (čl. 8 odst. 1) (54). Ze zásady tzv. „nepřetržitého výkonu trestu“ (55) existují dvě výjimky, jejichž opodstatnění spočívá v neslučitelnosti trestu uloženého vydávajícím státem, buď z hlediska délky trestu, nebo jeho druhu, s právem vykonávajícího státu:

1) Délka trestu se liší: je-li trest uložený vydávajícím státem co do své délky neslučitelný s právem státu vykonávajícího, může jej vykonávající stát přeměnit pouze tehdy, když uvedený trest překračuje horní hranici trestu stanovenou za obdobné trestné činy jeho vnitrostátním právem (např. v případě předání výkonu trestu u pachatelů odsouzených na 14 let odnětí svobody za spáchání trestných činů souvisejících s drogami, na které se podle vnitrostátního práva vykonávajícího státu vztahuje maximální trest 12 let). Přeměněný trest však nesmí být nižší než horní hranice trestu stanoveného za obdobné trestné činy právem vykonávajícího státu (čl. 8 odst. 2).

2) Druh trestu se liší: je-li trest uložený vydávajícím státem co do svého druhu neslučitelný s vnitrostátním právem vykonávajícího státu, může jej vykonávající stát přeměnit na trest nebo opatření stanovené pro obdobné trestné činy v jeho vlastním právu (např. doživotní trest odnětí svobody může být přeměněn na trest odnětí svobody na 20 let). Příslušný orgán vykonávajícího státu musí nicméně zajistit, aby přeměněný trest nebo opatření odpovídaly pokud možno co nejvíce původnímu trestu uloženému ve vydávajícím státě. Je rovněž vyloučeno, aby příslušný orgán vykonávajícího státu přeměnil původní trest na trest peněžitý (čl. 8 odst. 3).

V obou situacích, kdy je přeměna trestu považována za nutnou, příslušný orgán vykonávajícího státu o svém rozhodnutí přeměnit trest co nejrychleji vyrozumí příslušný orgán vydávajícího státu (čl. 12 odst. 1).

Pokud vydávající stát s přeměnou trestu nesouhlasí, může rozhodnout o zpětvzetí osvědčení (článek 13).

Přeměněný trest nezhorší trest uložený ve vydávajícím státě co do druhu nebo délky (čl. 8 odst. 4).

Dokud nebyl ve vykonávajícím státě zahájen výkon trestu, může vydávající stát vzít osvědčení zpět, pokud má za to, že rozhodnutí o přeměně trestu je v rozporu s jeho původními záměry týkajícími se předání odsouzené osoby (čl. 12 odst. 1 ve spojení s článkem 13).

Ustanovení čl. 8 odst. 2 a 3 se vztahují na přeměnu trestu původně uloženého vydávajícím státem. Ustanovení o přeměně trestu se tudíž nevztahují na ujednání o předčasném a podmíněném propuštění, neboť tato ujednání se týkají výkonu trestu. Režim výkonu trestu je stanoven v článku 17 (srov. oddíl 7.3 níže).

5.5. Důvody k odmítnutí uznání a výkonu

Obecnou povinnost uznat a vykonat postoupený rozsudek (která je zakotvena v čl. 8 odst. 1) omezují důvody k odmítnutí uznání a výkonu (článek 9). Je třeba poznamenat, že jsou to jediné důvody, jimiž může vykonávající orgán opodstatnit odmítnutí vykonání rozsudku. Soudní dvůr v souvislosti s rámcovým rozhodnutím 2002/584 objasnil, že seznam důvodů k odmítnutí je vyčerpávající (56).

Důvody k odmítnutí by proto měly být provedeny jako nezávazné pro příslušný orgán. Článek 9 jasně stanoví, že příslušný orgán „může“ odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, tj. příslušný vykonávající orgán má stále prostor k tomu, aby případ od případu posoudil, zda je vhodné určitý důvod k odmítnutí uplatnit (57).

Příslušný orgán vykonávajícího státu může odmítnout uznání rozsudku a výkon trestu, pokud platí jeden nebo více z těchto důvodů k odmítnutí uznání a výkonu:

5.5.1. Neúplné nebo nesprávné osvědčení (čl. 9 odst. 1 písm. a))

Osvědčení uvedené v článku 4 není úplné nebo zjevně neodpovídá rozsudku a nebylo doplněno nebo opraveno v přiměřené lhůtě stanovené příslušným orgánem vykonávajícího státu.

5.5.2. Nesplnění kritérií pro postoupení (čl. 9 odst. 1 písm. b))

Nejsou splněna kritéria stanovená v čl. 4 odst. 1. Viz bližší vysvětlení v oddíle 2.3.1.

5.5.3. Překážka věci pravomocně rozhodnuté (čl. 9 odst. 1 písm. c))

Výkon trestu by byl v rozporu se zásadou překážky věci pravomocně rozhodnuté.

Soudní dvůr vynesl několik rozsudků ve věcech týkajících se výkladu zásady překážky věci pravomocně rozhodnuté ve vztahu k článku 54 Schengenské úmluvy. Tyto rozsudky se vztahují na rámcové rozhodnutí 2002/584 na základě rozsudku ve věci C-261/09 Mantello (58) a jsou v nich objasněny pojmy jako „pravomocné rozhodnutí“, „stejný čin“ a „trest byl vykonán“. Ve svém rozsudku ve věci C-129/14 PPU Spasic (59) Soudní dvůr rozhodl, že článek 54 Schengenské úmluvy je jako takový slučitelný s článkem 50 Listiny základních práv EU, v němž je zakotvena zásada překážky věci pravomocně rozhodnuté.

Článek 54 Schengenské úmluvy

„Osoba, která byla pravomocně odsouzena jednou smluvní stranou, nesmí být pro tentýž čin stíhána druhou smluvní stranou za předpokladu, že v případě odsouzení již byla vykonána nebo je právě vykonávána sankce, nebo podle práva smluvní strany, ve které byl rozsudek vynesen, již nemůže být vykonána.“

Článek 50 Listiny základních práv EU

„Právo nebýt dvakrát trestně stíhán nebo trestán za stejný trestný čin Nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.“

5.5.4. Nesplněná podmínka oboustranné trestnosti (čl. 9 odst. 1 písm. d))

V případech uvedených v čl. 7 odst. 3, a učinil-li vykonávající stát prohlášení podle čl. 7 odst. 4, v případě uvedeném v čl. 7 odst. 1 může příslušný orgán vykonávajícího státu odmítnout uznat rozsudek, pokud se týká činu, který by podle práva vykonávajícího státu nebyl trestným činem.

Tento důvod k odmítnutí se tedy vztahuje na:

1) trestné činy, které nepatří do jedné ze 32 kategorií trestných činů vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1;

2) trestné činy, které patří do jedné ze 32 kategorií trestných činů vyjmenovaných v čl. 7 odst. 1, ale jedná se o trestné činy, za něž lze ve vydávajícím státě uložit trest odnětí svobody nebo ochranné opatření spojené se zbavením osobní svobody s horní hranicí sazby méně než tři roky, nebo

3) na všechny trestné činy v případě, že bylo učiněno prohlášení podle čl. 7 odst. 4.

Pokud se rozsudek týká daňových, celních a devizových věcí, nesmí být jeho uznání a výkon odmítnuty z toho důvodu, že právo vykonávajícího státu neukládá stejný druh daně nebo poplatku nebo neobsahuje stejná daňová, celní a devizová ustanovení jako právo vydávajícího státu.

Ve svém rozsudku ve věci C-289/15 Grundza Soudní dvůr objasnil, jak má být posuzována podmínka oboustranné trestnosti (viz oddíl 5.3).

5.5.5. Promlčení výkonu trestu (čl. 9 odst. 1 písm. e))

Výkon trestu je podle práva vykonávajícího státu promlčen.

5.5.6. Imunita podle práva vykonávajícího státu (čl. 9 odst. 1 písm. f))

Právo vykonávajícího státu stanoví imunitu, která znemožňuje výkon trestu.

5.5.7. Věk trestní odpovědnosti (čl. 9 odst. 1 písm. g))

Trest byl uložen osobě, která podle práva vykonávajícího státu dosud nemohla být z důvodu svého věku trestně odpovědná za čin, pro nějž byl rozsudek vynesen.

Právní předpisy členských států stanoví minimální věkovou hranici trestní odpovědnosti různě. Tento důvod k odmítnutí je použitelný za předpokladu, že proti vyžádané osobě by kvůli jejímu věku nemohlo být v případě, že by se nacházela na území vykonávajícího státu, zahájeno trestní řízení, nýbrž pouze řízení občanskoprávní nebo správní.

Soudní dvůr v souvislosti s rámcovým rozhodnutím 2002/584 (60) objasnil, že vykonávající soudní orgán musí (61) odmítnout předání pouze takových nezletilých osob, které podle práva vykonávajícího členského státu dosud nedosáhly věku trestní odpovědnosti za jednání, pro které je na ně EZR vydán. Za účelem posouzení této otázky musí justiční orgán pouze ověřit, zda dotčená osoba dosáhla stanoveného minimálního věku, aby mohla být ve vykonávajícím členském státě považována za trestně odpovědnou za jednání, pro které je na ni EZR vydán. Orgán nemusí přihlížet k případným dalším podmínkám týkajícím se individuálního posouzení, jimiž právo tohoto členského státu konkrétně podmiňuje stíhání nebo odsouzení nezletilé osoby za takové jednání.

5.5.8. Doba do konce výkonu trestu je příliš krátká (čl. 9 odst. 1 písm. h))

V okamžiku, kdy příslušný orgán vykonávajícího státu obdržel rozsudek, zbývalo do konce výkonu trestu méně než šest měsíců.

Vzhledem k maximální lhůtě 120 dnů (90 dnů pro konečné rozhodnutí o uznání rozsudku, viz čl. 12 odst. 2, + 30 dnů pro předání odsouzené osoby, viz čl. 15 odst. 1) stanovené v rámcovém rozhodnutí se může stát, že vykonávající stát nebude považovat předání dotyčné osoby za vhodné v případě, že zbývající doba do konce výkonu trestu je kratší než 6 měsíců. Relevantní je v tomto ohledu okamžik obdržení rozsudku ve vykonávajícím státě.

5.5.9. Soudní jednání v nepřítomnosti dotyčné osoby (čl. 9 odst. 1 písm. i))

Rámcové rozhodnutí 2009/299 změnilo rámcové rozhodnutí tím, že upravilo čl. 9 odst. 1 písm. i) o výkonu rozhodnutí vydaných v nepřítomnosti dotyčné osoby. Tato ustanovení se týkají situací, kdy vykonávající orgán obdržel rozsudek s žádostí o uznání a výkon trestu v důsledku řízení ve vydávajícím státě, kde dotyčná osoba nebyla přítomna.

Ustanovení čl. 9 odst. 1 písm. i) rámcového rozhodnutí obsahuje důvod k odmítnutí, který lze uplatnit v případě, že se tato osoba podle osvědčení uvedeného v článku 4 nezúčastnila osobně soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí.

Toto pravidlo však obsahuje několik výjimek. Vykonávající orgán nemůže odmítnout vykonání žádosti o uznání a výkon trestu na základě rozhodnutí vydaného v soudním jednání v nepřítomnosti dotyčné osoby, pakliže se v osvědčení uvádí, že tato osoba v souladu s dalšími procesními požadavky vymezenými vnitrostátním právem vydávajícího státu:

i) byla včas — osobně předvolána, a tudíž vyrozuměna o plánovaném datu a místu konání jednání soudu, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, nebo jiným způsobem skutečně převzala úřední informaci o plánovaném datu a místu konání jednání soudu tak, aby bylo možné jednoznačně určit, že o plánovaném jednání soudu věděla, a — byla informována, že rozhodnutí může být vydáno, pokud se jednání soudu nezúčastní, nebo

ii) o plánovaném jednání soudu věděla a zmocnila svého právního zástupce, kterého si sama zvolila, nebo který jí byl ustanoven státem, aby ji na jednání soudu obhajoval, a byla tímto zástupcem skutečně na jednání soudu obhajována nebo

iii) poté, co obdržela rozhodnutí a byla výslovně informována o svém právu na obnovení řízení nebo odvolání, které umožňují opětovné přezkoumání skutkové podstaty věci včetně nových důkazů a které mohou vést ke změně původního rozhodnutí: — výslovně uvedla, že rozhodnutí nenapadne, nebo — nepodala návrh na obnovení řízení nebo odvolání v příslušné lhůtě.

Soudní dvůr vynesl v souvislosti s rámcovým rozhodnutím 2002/584 již několik rozsudků týkajících se soudních jednání v nepřítomnosti žalované osoby.

Rozsudek ve věci C-399/11 Melloni (62), který se týkal otázky, zda čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby vykonávající soudní orgán v případech uvedených v tomto ustanovení podmínil výkon EZR vydaného za účelem výkonu trestu tím, že odsuzující rozhodnutí vynesené v nepřítomnosti může být přezkoumáno ve vydávajícím členském státě.

Soudní dvůr byl toho názoru, že čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví důvod, ze kterého je možné odmítnout výkon EZR vydaného za účelem výkonu trestu v případě, že dotčená osoba byla k trestu odsouzena v nepřítomnosti. S touto možností se nicméně pojí čtyři výjimky uvedené v čl. 4a odst. 1 písm. a) až d) rámcového rozhodnutí 2002/584. Soudní dvůr vyslovil názor, že v těchto čtyřech situacích nemůže vykonávající soudní orgán podmínit předání osoby odsouzené v nepřítomnosti možností přezkumu odsuzujícího rozsudku v její nepřítomnosti.

Kromě toho bylo vyneseno několik rozsudků týkajících se výkladu pojmu „jednání soudu, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 (63).

5.5.10. Stíhání trestných činů spáchaných před předáním (čl. 9 odst. 1 písm. j))

Vykonávající stát před přijetím rozhodnutí v souladu s čl. 12 odst. 1 podá v souladu s čl. 18 odst. 3 žádost o souhlas příslušného orgánu vydávajícího státu a vydávající stát nedá v souladu s čl. 18 odst. 2 písm. g) souhlas s tím, aby byla dotčená osoba stíhána, odsouzena nebo jinak zbavena osobní svobody ve vykonávajícím státě za jiný trestný čin, než kvůli kterému byla předána, a kterého se dopustila před svým předáním. Podle 23. bodu odůvodnění se v čl. 18 odst. 1 uvádí, že kromě výjimek vyjmenovaných v odstavci 2 se zásada speciality uplatní pouze v případech, kdy došlo k předání osoby do vykonávajícího státu. Neměla by se tudíž vztahovat na případy, kdy daná osoba nebyla předána do vykonávajícího státu, jako je například situace, kdy osoba do vykonávajícího státu uprchla.

5.5.11. Opatření psychiatrické nebo zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody (čl. 9 odst. 1 písm. k))

Uložený trest zahrnuje opatření psychiatrické či zdravotní péče nebo jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody, které, aniž je dotčen čl. 8 odst. 3, nemůže být vykonáno vykonávajícím státem s ohledem na jeho právní řád či zdravotnický systém.

V 19. bodě odůvodnění se uvádí, že v případech uvedených v čl. 9 odst. 1 písm. k) by měl vykonávající stát předtím, než odmítne uznat a vykonat trest zahrnující jiné opatření než trest odnětí svobody, zvážit možnost přeměny trestu v souladu s rámcovým rozhodnutím.

Podle 20. bodu odůvodnění lze důvod k odmítnutí, který stanoví čl. 9 odst. 1 písm. k), použít rovněž v případech, kdy osoba nebyla uznána vinnou spácháním trestného činu, ačkoli příslušný orgán uplatnil v důsledku trestného činu jiné opatření spojené se zbavením osobní svobody než trest odnětí svobody.

5.5.12. Exteritorialita (čl. 9 odst. 1 písm. l))

Rozsudek se týká trestných činů, které jsou podle práva vykonávajícího státu považovány za činy, které byly spáchány zcela či z větší nebo podstatné části na jeho území nebo na místě jeho území rovnocenném.

Podle 21. bodu odůvodnění by se měl důvod k odmítnutí spočívající v uplatnění zásady teritoriality použít pouze ve výjimečných případech a s ohledem na nejširší možnou spolupráci podle tohoto rámcového rozhodnutí při zohlednění jeho účelu. Jakékoli rozhodnutí použít tento důvod k odmítnutí by mělo být založeno na analýze konkrétního případu a měly mu předcházet konzultace mezi příslušnými orgány vydávajícího státu a vykonávajícího státu.

5.6. Částečné uznání a výkon

Rámcové rozhodnutí umožňuje vykonávajícímu státu vést s příslušným orgánem vydávajícího státu konzultace, aby spolu v případě, kdy je úplné uznání nemožné, namísto odmítnutí vzájemné spolupráce dosáhly dohody o částečném uznání rozsudku a výkonu trestu (článek 10).

Oba státy se mohou v jednotlivých případech dohodnout na částečném uznání rozsudku a výkonu trestu v souladu s podmínkami, které stanoví, pokud takové uznání a výkon nezpůsobí prodloužení trestu. Pokud k dohodě nedojde, musí být osvědčení vzato zpět.

6. PŘEDÁNÍ ODSOUZENÉ OSOBY

6.1. Lhůty pro fyzické předání

Hlavní zásada je taková, že pokud se odsouzená osoba nachází ve vydávajícím státě, musí být předána do vykonávajícího státu v den, na kterém se vydávající stát a vykonávající stát dohodnou, nejpozději však 30 dnů po vydání konečného rozhodnutí vykonávajícího státu o uznání rozsudku, nebrání-li jejímu předání nepředvídané okolnosti (čl. 15 odst. 1).

Jestliže předání odsouzené osoby ve lhůtě stanovené v čl. 15 odst. 1 brání nepředvídané okolnosti, příslušné orgány vydávajícího státu a vykonávajícího státu se neprodleně vzájemně kontaktují. Předání se uskuteční, jakmile tyto okolnosti pominou. Příslušný orgán vydávajícího státu o tom neprodleně uvědomí příslušný orgán vykonávajícího státu a dohodnou se na novém datu předání. V tomto případě se předání uskuteční do deseti dnů od takto sjednaného data (čl. 15 odst. 2).

6.2. Průvoz přes jiný členský stát

K zajištění hladkého průvozu odsouzené osoby z vydávajícího státu do vykonávajícího státu přes území jiných členských států postoupí vydávající stát kopii osvědčení a žádost o povolení průvozu příslušným členským státům, které tento průvoz povolí. Členský stát, který byl dožádán o povolení průvozu, oznámí své rozhodnutí do jednoho týdne ode dne, kdy žádost o povolení průvozu obdržel (čl. 16 odst. 1 až 3).

Postoupení kopie osvědčení a žádosti o povolení průvozu se nevyžaduje v případě letecké přepravy bez plánovaného mezipřistání na území jednoho nebo více členských států (srov. čl. 16 odst. 5).

6.3. Náklady spojené s předáním

Kromě nákladů na předání odsouzené osoby do vykonávajícího státu a nákladů vzniklých výlučně na území vydávajícího státu, které nese vydávající stát, nese náklady vyplývající z uplatňování tohoto rámcového rozhodnutí vykonávající stát (článek 24).

6.4. Cestovní doklady

Otázka cestovních dokladů je z hlediska bezproblémového praktického uplatňování rámcového rozhodnutí důležitým bodem, přestože ve znění rámcového rozhodnutí není zmíněna. Platný cestovní doklad je považován za klíčový a nezbytný předpoklad předání dotyčné osoby (viz Příručka EuroPris o předávání odsouzených osob, kde jsou uvedeny bližší informace) (64).

7. VÝKON TRESTU

7.1. Právo rozhodné pro výkon

Rámcové rozhodnutí jasně stanoví, že výkon trestu se řídí právem vykonávajícího státu. Pouze orgány vykonávajícího státu jsou příslušné rozhodovat o postupech pro výkon a stanovit veškerá s tím související opatření, včetně důvodů pro předčasné nebo podmíněné propuštění (článek 17).

7.2. Započtení doby zbavení osobní svobody

Příslušný orgán vykonávajícího státu započítá celou dobu zbavení osobní svobody, která již byla vykonána v souvislosti s trestem, pro který byl rozsudek vynesen, do celkové doby zbavení osobní svobody, která má být vykonána (čl. 17 odst. 2) (65).

7.3. Předčasné a podmíněné propuštění

To, jak dlouho setrvá odsouzená osoba ve vězení, závisí do značné míry na pravidlech pro předčasné a podmíněné propuštění ve vykonávajícím členském státě. V tomto ohledu panují mezi členskými státy značné rozdíly: v některých členských státech je například odsouzená osoba propuštěna po dvou třetinách trestu, v jiných po jedné třetině (66).

Příslušný orgán vykonávajícího státu informuje na žádost příslušný orgán vydávajícího státu o platných pravidlech pro možné předčasné nebo podmíněné propuštění. Na základě poskytnuté informace může vydávající stát s použitím takových pravidel souhlasit, nebo může vzít osvědčení zpět a předávací postup ukončit (čl. 17 odst. 3).

Členské státy mají možnost stanovit, že jakékoli rozhodnutí o předčasném nebo podmíněném propuštění může rovněž zohlednit pravidla vnitrostátního práva uvedená vydávajícím státem, podle kterých má osoba po určité době nárok na předčasné nebo podmíněné propuštění (čl. 17 odst. 4).

Doporučuje se, aby vykonávající stát poskytl vydávajícímu státu a odsouzené osobě jasné sdělení a vysvětlení svých platných pravidel podmíněného propuštění. Uvedení platných právních předpisů nemusí být samo o sobě dostatečné.

7.4. Amnestie, milost

Vydávající stát i vykonávající stát mohou odsouzené osobě udělit amnestii nebo milost (čl. 19 odst. 1).

7.5. Přezkum rozsudku

Je-li však požadován přezkum rozsudku, může o takové žádosti rozhodnout pouze vydávající stát (čl. 19 odst. 2).

7.6. Právo na vykonání rozsudku

Vydávající stát nesmí v provádění výkonu trestu pokračovat, jakmile se začne s jeho výkonem ve vykonávajícím státě. Výjimkou je případ, kdy právo na provedení výkonu trestu přechází zpět na vydávající stát poté, co jej vykonávající stát uvědomí o částečném nevykonání trestu (článek 22).

7.7. Komunikační a informační povinnosti

Rámcové rozhodnutí stanoví pro vydávající stát i vykonávající stát podrobné informační povinnosti před předáním i po předání.

Příslušný orgán vydávajícího státu musí neprodleně uvědomit příslušný orgán vykonávajícího státu o každém rozhodnutí nebo opatření, v jehož důsledku přestává být trest vykonatelný ihned anebo po určitou dobu (článek 20). Jakmile tedy příslušný orgán vykonávajícího státu tuto informaci obdrží, ukončí výkon trestu.

Příslušný orgán vykonávajícího státu uvědomí bez odkladu jakýmkoli způsobem umožňujícím vyhotovení písemného záznamu příslušný orgán vydávajícího státu (článek 21):

a) o postoupení rozsudku a osvědčení příslušnému orgánu jiného členského státu s odůvodněním, že jejich uznání nebylo v pravomoci vykonávajícího státu;

b) o skutečnosti, že v praxi není možné trest vykonat, protože po postoupení rozsudku a osvědčení vykonávajícímu státu nelze odsouzenou osobu na území vykonávajícího státu nalézt; v tomto případě nemá vykonávající stát povinnost výkon trestu provést;

c) o konečném rozhodnutí o uznání rozsudku a výkonu trestu a o datu tohoto rozhodnutí;

d) o každém rozhodnutí o odmítnutí uznání rozsudku a výkonu trestu na základě důvodů k odmítnutí (článek 9) společně s odůvodněním takového rozhodnutí;

e) o každém rozhodnutí o přeměně trestu (čl. 8 odst. 2 nebo 3) společně s odůvodněním takového rozhodnutí;

f) o každém rozhodnutí neprovést výkon tehdy, když byla udělena amnestie nebo milost (čl. 19 odst. 1), společně s odůvodněním takového rozhodnutí;

g) o počátku a konci doby podmíněného propuštění, je-li tak uvedeno v osvědčení vydávajícího státu;

h) o útěku odsouzené osoby z výkonu trestu;

i) o výkonu trestu neprodleně po jeho ukončení.

8. ZÁSADA SPECIALITY

Odsouzenou osobu, která byla předána do vykonávajícího státu „nelze stíhat, odsoudit ani jinak zbavit osobní svobody za jiný trestný čin, než kvůli kterému byla předána a kterého se dopustila před svým předáním“ (článek 18).

Podle 23. bodu odůvodnění se zásada speciality uplatní pouze v případech, kdy došlo k předání osoby do vykonávajícího státu. Neměla by se tudíž vztahovat na případy, kdy daná osoba nebyla předána do vykonávajícího státu, jako je například situace, kdy osoba do vykonávajícího státu uprchla.

Ze zásady speciality existuje nicméně několik konkrétních výjimek (srov. čl. 18 odst. 2). Ve vykonávajícím státě lze tudíž dotyčnou osobu stíhat:

a) pokud osoba neopustila území vykonávajícího státu ve lhůtě 45 dnů od svého konečného propuštění, i když k tomu měla příležitost, nebo vrátila-li se na toto území poté, co je opustila;

b) pokud trestný čin nelze potrestat trestem odnětí svobody ani ochranným opatřením spojeným se zbavením osobní svobody;

c) pokud trestní řízení nevede k uplatnění opatření omezujícího osobní svobodu;

d) pokud by odsouzené osobě mohl být uložen trest nebo opatření, které není spojené se zbavením osobní svobody, zejména peněžitý trest nebo opatření namísto takového trestu, i když tento trest nebo opatření mohou vést k omezení její osobní svobody;

e) pokud osoba souhlasila s předáním;

f) pokud se odsouzená osoba po svém předání výslovně vzdala práva na uplatnění zásady speciality, pokud jde o určité trestné činy spáchané před jejím předáním. Prohlášení o vzdání se tohoto práva musí být učiněno před příslušnými soudními orgány vykonávajícího státu a zaznamenáno do protokolu v souladu s vnitrostátním právem tohoto státu. Uvedené prohlášení musí být vyjádřeno takovým způsobem, aby bylo zřejmé, že je tato osoba učinila dobrovolně a s plným vědomím důsledků. Za tímto účelem má tato osoba právo na právního zástupce;

g) v jiných případech než výše uvedených, jestliže k tomu dá vydávající stát svůj souhlas.

Žádost o souhlas se podává příslušnému orgánu vydávajícího státu společně s údaji uvedenými v čl. 8 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 (67) a s příslušným překladem. Souhlas se udělí, pokud existuje povinnost předání osoby podle rámcového rozhodnutí 2002/584. Rozhodnutí musí být přijato do 30 dnů od obdržení žádosti. V případech uvedených v článku 5 rámcového rozhodnutí 2002/584 (68) musí vykonávající stát poskytnout v něm stanovené záruky (srov. čl. 18 odst. 3).

ČÁST III: RŮZNÉ

9. KOMUNIKACE MEZI PŘÍSLUŠNÝMI ORGÁNY V RŮZNÝCH FÁZÍCH POSTUPU

Rámcové rozhodnutí stanoví, že vydávající stát a vykonávající stát spolu vedou v různých fázích procesu pravidelné konzultace. Tyto konzultace jsou často povinnou součástí postupu v zájmu posílení spolupráce.

1. Má-li vykonávající stát v úmyslu spolupráci na základě čl. 9 odst. 1 písm. a), b), c), i), k) a l) odmítnout, je povinen tento úmysl s vydávajícím státem konzultovat (čl. 9 odst. 3).

2. Vykonávající stát může vést s příslušným orgánem vydávajícího státu konzultace na základě jednotlivých případů, aby spolu v situaci, kdy je úplné uznání nemožné, namísto odmítnutí vzájemné spolupráce dosáhly dohody o částečném uznání a výkonu trestu (článek 10).

3. Nastanou-li nepředvídané okolnosti, které zabrání tomu, aby předání proběhlo v den, na němž se státy původně dohodly, je třeba, aby vydávající stát a vykonávající stát na základě společných konzultací rozhodly o stanovení nového data předání (čl. 12 odst. 3).

Komunikace mezi státy, které se tohoto postupu účastní, musí probíhat „vhodným způsobem“, například e-mailem, telefonicky, dopisem (v této souvislosti viz také 18. bod odůvodnění).

Komunikaci mezi příslušnými orgány usnadňuje EJS a Eurojust (69).

10. VZTAH K JINÝM DOHODÁM

Ode dne 5. prosince 2011 nahrazuje toto rámcové rozhodnutí níže uvedené nástroje vztahující se na předávání odsouzených osob mezi členskými státy EU, zatímco ve vztazích mezi členskými státy a třetími zeměmi jsou tyto nástroje použitelné i nadále (čl. 26 odst. 1):

— úmluvu RE z roku 1983 (smlouva č. 112) a její dodatkový protokol z roku 1997 (smlouva č. 167),

— Úmluvu RE z roku 1970 o mezinárodní platnosti trestn