1.4.Soulad s platnými předpisy v této oblasti politiky

Komise navrhuje stávající nařízení SOOS modernizovat prohloubením míry harmonizace s cílem řešit výše uvedené problémy a zlepšit přeshraniční vymáhání spotřebitelských právních předpisů na jednotném trhu.

Návrh dále rozvíjí zásady stávajícího nařízení SOOS v oblastech, které vyžadují posílení z důvodu rozšíření působnosti a rozsahu porušování práva na jednotném trhu, zejména pak na jeho internetové části. Jednou z takových oblastí je spolupráce, jež je třeba při řešení rozsáhlých porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele. Kromě jiných nástrojů se navrhuje, aby byla významná a škodlivá porušování práva, která se týkají nejméně 3/4 členských států, v nichž společně žijí nejméně 3/4 obyvatel EU, řešena s využitím společného postupu na úrovni Unie. Navrhuje se, že o zahájení společného postupu rozhodne Komise, která bude v rámci takového postupu hrát povinnou koordinační úlohu. Účast v takovém společném postupu bude navíc pro dotčené členské státy povinná.

Navrhované nástroje představují významný krok vpřed ve spolupráci při vymáhání práva, pokud jde o účinnou, účelnou a přiměřenou odpověď na rozsáhlá porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele s unijní dimenzí vyznačující se významnou újmou pro spotřebitele a jednotný trh.

Vzhledem k tomu, že navrhované změny jsou mnohočetné, navrhuje Komise v souladu se zásadami zlepšené právní úpravy nahradit stávající nařízení SOOS novým nařízením, které bude tyto změny konsolidovat.

1.5.Soulad s ostatními politikami Unie

Návrh je plně v souladu a slučitelný se stávajícími politikami Unie, včetně politik v odvětví dopravy, kde konkrétní právní předpisy o právech cestujících určují pravidla pro odškodňování spotřebitelů. Doplňuje dohody o spolupráci (výměny informací mezi orgány), které jsou k dispozici v odvětvových nástrojích, kterých se nařízení SOOS týká.

Návrh nezdvojuje stávající odvětvová pravidla v těchto unijních právních předpisech. Stávající pravidla budou uplatňována ve vztahu k odškodnění spotřebitelů v dotčených odvětvích i v kontextu SOOS, zejména za účelem výpočtu výše odškodnění (např. při letecké přepravě cestujících). Návrh tato pravidla doplňuje zajištěním pravomocí a postupů spolupráce pro řešení porušování práva uvnitř Unie a rozsáhlého porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele.

Nařízení je v souladu s mechanismy přeshraniční spolupráce podle směrnice o platebních účtech a směrnice o úvěrech na bydlení, jejichž ustanovení se nařízení SOOS týká. S ohledem na stávající mechanismy spolupráce v případě porušování práva uvnitř Unie dle těchto směrnic se kapitola III (mechanismus vzájemné pomoci) na případy porušování práva uvnitř Unie dle těchto směrnic nepoužije. Kapitola IV se použije v plném rozsahu na rozsáhlá porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele podle těchto směrnic. V zájmu zajištění soudržnosti činností na poli finančních služeb je třeba o koordinovaných a společných opatřeních dle oddílů I a II kapitoly IV nařízení informovat Evropský orgán pro bankovnictví, pokud se taková opatření týkají porušování těchto dvou směrnic (úloha pozorovatele).

2.PRÁVNÍ ZÁKLAD, SUBSIDIARITA A PROPORCIONALITA

2.1.Právní základ

Právním základem návrhu, stejně jako je tomu v případě současného nařízení o spolupráci v oblasti ochrany spotřebitele, je článek 114 SFEU. Návrh se snaží odstranit narušení hospodářské soutěže a eliminovat překážky vnitřnímu trhu (článek 26 SFEU) a snaží se zachovat a zvýšit účinnost a účelnost přeshraničního systému vymáhání unijních právních předpisů týkajících se spotřebitele.

2.2.Subsidiarita

Ochrana spotřebitele je součástí sdílených pravomocí mezi Unií a členskými státy. Podle článku 169 SFEU přispívá Unie mimo jiné k ochraně ekonomických zájmů spotřebitelů a k prosazování jejich práva na informace a vzdělávání s cílem ochrany jejich zájmů. Digitální technologie se vyznačují tím, že neznají hranice, což znamená výzvu pro vymáhání unijních spotřebitelských práv orgány veřejné moci, jimž brání v postupu hranice jejich národních jurisdikcí. Internetoví obchodníci však uplatňují své obchodní modely a praktiky v celé Unii a dokonce i na celém světě, bez jakýchkoli hranic.

Proto je v zájmu důsledného vymáhání spotřebitelských zákonů v celé Unii a v zájmu účinného řešení porušování unijních právních předpisů na ochranu spotřebitele, k nimž dochází ve více členských státech, nezbytné zavést harmonizovaná ustanovení pro koordinaci veřejných postupů vymáhání práva. V případě neexistence unijního rámce spolupráce by musely členské státy spoléhat na velký počet dvoustranných smluv nebo na dlouhé a obtížné výměny důkazů a dokumentů soudní nebo konzulární cestou. Navíc by ne vždy byla rozhodnutí proti obchodníkovi se sídlem v jiném členském státu vymahatelná. To by vedlo k tomu, že by vymáhání práva v přeshraničních případech bylo pomalé a často neúčinné a způsobovalo by velká zpoždění a mezery ve vymáhání práva. Navíc by takový systém mohl pobízet obchodníky k přesídlení do Unie s cílem vyhnout se plnění rozhodnutí přijatých v oblasti vymáhání práva v jednom členském státě. To by dále narušovalo rovné podmínky a hospodářskou soutěž na jednotném trhu a snižovalo důvěru spotřebitelů v přeshraniční transakce.

Všechna opatření v tomto návrhu se týkají přeshraničních situací a rozsáhlého porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele, k němuž dochází ve více členských státech. Přeshraničních aspektů unijního spotřebitelského práva není možné dostatečně dosáhnout prostřednictvím opatření jednotlivých členských států. Členské státy samy o sobě nemohou zajistit účinnou spolupráci a koordinaci svých činností při vymáhání práva. Především v záležitostech, které se dotýkají několika členských států nebo celé Unie, je třeba zajistit jednotnost výsledků vymáhání práva, protože tato opatření vycházejí z unijního spotřebitelského práva, které většinou obsahuje ustanovení o maximální harmonizaci. Proto zejména u těch problémů, které mají celounijní dopad (rozsáhlá porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele s unijní dimenzí, kde je předmětným protiprávním jednáním dotčeno nejméně 21 členských států), má Komise optimální pozici pro uplatnění koordinační úlohy, s ohledem na měřítko a rozsah problému, potřebu koordinace mnoha orgánů a zajištění konzistentního výsledku pro spotřebitele i obchodníky. V tomto ohledu by opatření na úrovni Unie vedlo k jasným přínosům (ve srovnání s jednotlivými opatřeními členských států), pokud jde o lepší účinnost a účelnost pro všechny zúčastněné subjekty.

Současně v případě rozsáhlých porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele, která nesplňují kritéria celounijní dimenze, návrh předpokládá, v souladu s požadavkem na subsidiaritu, že by koordinovaná opatření byla koordinována přednostně členskými státy. Zapojení Komise do takových opatření coby koordinátora by bylo nepovinné, kde by to bylo vhodné s ohledem na měřítko a rozsah takového porušování práva.

Podobně jako v případě současného nařízení SOOS se návrh dále týká porušování práva uvnitř Unie a nově také rozsáhlého porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele, které má společné rysy a dochází k němu v několika nebo ve všech členských státech. Netýká se vnitrostátního porušování práva, k němuž dochází pouze v jednom členském státě.

Harmonizované pravomoci příslušných orgánů vyplývající z tohoto nařízení se omezují na porušování práva uvnitř Unie a na rozsáhlé porušování právních předpisů na ochranu spotřebitele, ve vztahu k němuž obvykle není možné uplatnit pravomoci, které příslušným orgánům dává vnitrostátní právo, protože jejich uplatňování je omezeno na vnitrostátní záležitosti. Navrhované minimální pravomoci pro spolupráci v přeshraničním kontextu nemohou členské státy zavádět jednotlivě, protože by hranice jurisdikcí nedovolily jejich uplatňování přes vnitrostátní hranice u těch případů, které mají dopad na spotřebitele v jiných členských státech. Proto by například důkazy shromážděné prostřednictvím takových pravomocí, které jsou k dispozici individuálně na vnitrostátní úrovni, nemohly být využity v jiném členském státě, protože by nebyly v takovém členském státě právoplatně získány. Právě z tohoto důvodu musí minimální pravomoci určené k využití v přeshraničním kontextu vyplývat z nástroje na úrovni Unie, který překračuje omezení vnitrostátních jurisdikcí. Tato jurisdikční omezení opatření pro vymáhání práva jednotlivých členských států jsou již brána na vědomí ve 2., 5., 6., 7. a 18. bodě odůvodnění současného nařízení SOOS.

2.3.Proporcionalita