ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jako všechny ostatní chemické látky, nanomateriály se používají v různých výrobcích, které upravují různé právní předpisy, zejména nařízení o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek (REACH). Společně by měly poskytovat odpovídající informace o jejich bezpečném použití. Není však dostatečně jasné, jak by se mělo k nanomateriálům přistupovat v registrační dokumentaci podle nařízení REACH a jak by v této dokumentaci měla být prokázána jejich bezpečnost. Požadavky na informace závisí na celkovém množství, ve kterém je určitá látka (ve všech formách) uváděna na trh. Informace pro prokázání bezpečnosti mohou záviset na formě látky, a ačkoli to struktura dokumentace umožňuje a agentura ECHA k tomu vybízí, neexistuje žádný výslovný požadavek v nařízení REACH identifikovat tyto různé formy a provést pro každou z nich specifické zkoušky nebo odůvodnit, proč jsou poskytnuté informace platné pro všechny formy. Na základě hodnocení registrační dokumentace předložené v roce 2010 pro látky, které existují rovněž v nanoformách, Komise zjistila potřebu konkrétnějších požadavků na to, jak zacházet s nanoformami v registrační dokumentaci. Pokud by se nic neučinilo, mohlo by zjištěné nedostatečné prokazování bezpečného použití nanoforem pokračovat, což by vedlo ke zvýšenému riziku pro zdraví a životní prostředí kvůli potenciálně nedostatečnému řízení rizik a nedostatečným bezpečnostním opatřením, a společnosti, které by chtěly zaregistrovat nanoformy, by čelily nejistotě, která by vedla k neefektivnímu provádění a zvýšeným nákladům, což by mělo vliv na inovace, investiční rozhodnutí a konkurenceschopnost.
Zatímco možnosti týkající se sladění v oblasti správy a sladění v oblasti vykazování emisí CO2 byly předem vyloučeny, aby byly zachovány cíle nařízení o monitorování, vykazování a ověřování, byly posouzeny 3 další možnosti politiky. Možnost 1 vyjadřovala, co by se stalo, kdyby nebylo přijato žádné opatření. V rámci možnosti 2 byly posouzeny různé scénáře racionalizace s cílem snížit administrativní zátěž a zachovat cíle nařízení o monitorování, vykazování a ověřování. Možnost 3 odrážela úplnou technickou harmonizaci obou systémů. V souladu s možností 2 je upřednostňovanou možností oba systémy zjednodušit, pokud jde o definice, parametry monitorování, plány monitorování a šablony, aby se snížila administrativní zátěž. Správa a oblast působnosti, jakož i požadavky na ověřování, transparentnost a vykazování emisí CO2 by se však měnit neměly, aby zůstaly zachovány cíle nařízení o monitorování, vykazování a ověřování.
O něco více než 50 % spotřeby elektřiny související s datovými centry je dnes způsobeno přímou spotřebou energie u IT zařízení, jako jsou servery a datová úložiště. Odběratelé serverů a datových úložišť obvykle v rámci nákupních preferencí neupřednostňují spotřebu energie a energetickou účinnost, ale zaměřují se spíše na takové faktory, jako je spolehlivost nebo cenová dostupnost. To je způsobeno nedostatkem informací o funkčních aspektech produktů (jako je výkonnost, energetická účinnost, spolehlivost při vysokých provozních teplotách), nedostatkem nástrojů ke zhodnocení celkových nákladů spojených s vlastnictvím, uživatelskými zvyklostmi, včetně např. tradice výběru konkrétních značek a konkrétních řešení, organizačními aspekty (oddělení rozpočtu na nákup, obvykle konkrétního rozpočtu na IT, a provozních nákladů, které jsou obvykle součástí administrativního rozpočtu). To vedlo k tomu, že nákladově efektivní a energeticky úsporná řešení pronikla na trh jen v omezené míře, a tato situace přetrvává, ačkoliv jsou dostupné energeticky účinné a spolehlivé technologie. Pokud jde o materiálovou účinnost, selhání trhu je způsobeno několika aspekty, které brání vysoké míře opakovaného používání a recyklace: potíže s demontáží a oddělením produktů, nedostatek informací o obsažených kritických surovinách, nedostatek standardizovaných postupů pro vymazání dat a nedostupné aktualizace firmwaru.

Servery a datová úložiště představují globální trh a na úrovni EU pokrývá více než tři čtvrtiny trhu EU jen velmi málo velkých globálních výrobců, proto by byla akce EU nákladově efektivnější. Technologie pro výrobu těchto produktů je ve skutečnosti velice složitá, proto by bylo pro členské státy velice obtížné vytvořit vnitrostátní plány a předpisy, zatímco akce EU by odstranila dodatečné náklady potřebné v každém členském státě na regulaci technologie, která se v jednotlivých zemích neliší. Výrobci vyjádřili názory, že vnitrostátní plány a předpisy by vytvořily více překážek a administrativní zátěže při vstupu na každý vnitrostátní trh, a raději by dodržovali právní předpisy platné pro celou EU.
Preferovaná možnost (zavedení právního omezení na obsah průmyslově vyráběných transmastných kyselin v potravinách) má pozitivní účinek, pokud jde o přínosy v oblasti zdraví a snížení nerovnosti v oblasti zdraví, přispěje k vyrovnané kvalitě potravin v celé Evropě ve prospěch spotřebitelů a bude přínosem pro podniky, neboť vnitřní trh bude lépe fungovat. Úspory nákladů plynoucí z menší zátěže v důsledku chorob byly vyčísleny na 58 až 304 miliard eur v závislosti na možném scénáři: první údaj se váže k předpokladu, že by se bez zásahu EU používání transmastných kyselin do 10 let ukončilo, druhý pak, že by v budoucnu zůstalo na nynější úrovni. Přínosy v oblasti zdraví, pokud jde o ztracená léta života v důsledku nemoci, byly vyčísleny na 4 až 66 milionů eur v závislosti na možném scénáři: první údaj se váže k předpokladu, že by se bez zásahu EU používání transmastných kyselin do 10 let ukončilo, druhý pak, že by v budoucnu zůstalo na nynější úrovni.
Vnější napájecí zdroje (EPS) se používají k napájení elektřinou a/nebo k nabíjení vestavěných baterií mnoha elektrických a elektronických zařízení používaných v domácnostech a kancelářích (primárních spotřebičů). Individuální spotřeba energie vnějších napájecích zdrojů je nízká, ale jejich souhrnná spotřeba má význam vzhledem k jejich velkému objemu prodeje a rozsáhlému používání (ročně se prodá kolem 500 milionů jednotek, přičemž se odhaduje, že v EU se jich používají 2 miliardy). V současnosti platné nařízení 278/2009 se ukázalo být při snižování spotřeby energie vnějších napájecích zdrojů účinné, přineslo úspory energie odhadem ve výši 10 TWh ročně. Jeho účinnosti však nyní mohou bránit: i) zastaralé požadavky na ekodesign týkající se energetické účinnosti a ii) neaktuální rozsah působnosti. Pokud by se nařízení aktualizovalo a zohlednil se technologický pokrok a měnící se předpisy v jiných zemích a na jiných trzích, bylo by možné do roku 2030 na straně konečných uživatelů dosáhnout úspory ve výši až 4,3 TWh ročně. Mohly by se tak ještě více snížit emise skleníkových plynů a zajistit rovné podmínky pro výrobce konkrétního typu vnějších napájecích zdrojů (EPS s více výstupními napětími). Dále by se měla řešit otázka snadného přístupu k informacím týkajícím se vnějších napájecích zdrojů a jejich výkonnosti pro spotřebitele a orgány dohledu nad trhem v členských státech.
Upřednostňovaná možnost by zajistila podstatné zdokonalení EIT v příštím programovém období. Prohloubila by začlenění znalostního trojúhelníku, přispěla by k posílení inovačních ekosystémů a zvýšení inovační a podnikatelské kapacity odvětví vysokoškolského vzdělávání. Přispěla by k odstranění nedostatku dovedností v zásadních odvětvích hospodářství, k lepšímu sdílení znalostí a vytváření sítí v inovačních ekosystémech, k podpoře účinného a efektivního zakládání nových podniků a ke zlepšení kvality vysokoškolského vzdělávání orientovaného na podnikání. Rovněž by zvýšila objem soukromých investic do znalostních a inovačních společenství ve střednědobém až dlouhodobém horizontu a účinněji by tato společenství podporovala při dosahování cílů finanční udržitelnosti EIT. V neposlední řadě by umožnila EIT postupně zlepšovat a posilovat jeho regionální dosah vůči zemím s nízkou a mírnou výkonností v oblasti inovací.
Náklady na upřednostňovanou možnost se odhadují takto: §výrobci svařovacích zařízení a subjekty, které je instalují, by museli posuzovat soulad svých výrobků s novými požadavky a definicemi. To zahrnuje i výpočty a testování, přičemž odhadované náklady činí 1 000 EUR na jeden model zařízení, §obchodníci a maloobchodníci by se museli seznámit s novými informacemi o energetické a materiálové účinnosti, o důsledcích pro výpočet nákladů na životní cyklus a důsledcích z hlediska koupě výrobku a museli by tyto informace sdělovat koncovým uživatelům, §koncoví uživatelé svařovacích zařízení by nesli vyšší náklady na součásti a změnu výroby v podobě vyšší kupní ceny (v průměru přibližně o 150 EUR na kus) a do roku 2030 by za energeticky účinnější zařízení museli vynaložit ročně o 9,9 milionu EUR více.
Stávající nařízení o ekodesignu neobsahuje požadavky na účinné využívání zdrojů, např. na trvanlivost, opravitelnost a recyklovatelnost, které by mohly pomoci zvrátit pokles průměrné životnosti myček nádobí a přispět k dosažení cílů oběhového hospodářství. Avšak myčky nádobí, stejně jako mnoho jiných výrobků, lze významně zlepšit z hlediska oběhového hospodářství, např. pokud jde o dostupnost a cenu náhradních dílů a jejich dodávek, přístup k informacím o opravách a údržbě a snadnější zpracování na konci životnosti spotřebičů – toho všeho by se postupně dalo dosáhnout prostřednictvím opatření v oblasti ekodesignu.

Myčky nádobí pro domácnost spotřebovávají značné množství elektřiny a podléhají požadavkům na minimální energetickou účinnost a označování energetickými štítky. Díky uvedeným požadavkům a technologickému pokroku většina myček nádobí, jež jsou v současné době na trhu, spadá do tří nejvyšších kategorií označování energetickými štítky (A+ nebo vyšší). I když se jedná o pozitivní vývoj, znamená to rovněž, že spotřebitelé nejsou s to dostatečně rozlišovat mezi výkonností spotřebičů na trhu, a mohou se tudíž rozhodnout pro nákup myček nádobí třídy A +, aniž by si uvědomili, že se zdaleka nejedná o nejvýkonnější myčky, ale že v současné době jsou to naopak nejméně výkonné spotřebiče na trhu. Vzhledem k tomu, že tím došlo ke ztrátě tržní výhody pro účinnější spotřebiče, výrobci již nejsou motivováni k vývoji inovativních a energeticky účinných spotřebičů.
Do roku 2030 by revidovaná nařízení ve srovnání se scénářem bez opatření mohla: i) uspořit 39 TWh elektřiny ročně ii) snížit emise skleníkových plynů o 13 Mt ekvivalentu CO2/rok iii) snížit roční výdaje spotřebitelů o 15 miliard EUR a výdaje správních orgánů a sektoru služeb / podnikatelského sektoru o další 2 miliardy EUR. Jednalo by se o úspory navíc k úsporám dosaženým prostřednictvím tržních sil a stávajících právních předpisů. Nařízení by kromě toho měla zachovat obrat a pracovní místa v oblasti obchodu, průmyslu a instalací, která by existovala v roce 2030 v rámci scénáře bez opatření.
Čeho by měla tato iniciativa dosáhnout?

Uložení požadavků na minimální úrovně energetické účinnosti a energetický štítek na úrovni EU přináší jasnou přidanou hodnotu. Bez harmonizovaných požadavků na úrovni EU by členské státy mohly být motivovány stanovit národní minimální požadavky na energetickou účinnost specifické pro jednotlivé výrobky v rámci svých národních environmentálních a energetických politik. To by vytvořilo překážky pro volný pohyb výrobků. Tak tomu před tím, než byla na úrovni EU zavedena opatření týkající se ekodesignu a energetického štítku, u mnoha výrobků skutečně bylo. Současné požadavky na ekodesign chladicích spotřebičů pro domácnost již neodpovídají nákladově efektivním úsporám energie a současný energetický štítek již spotřebitelům neumožňuje účinně rozlišovat mezi spotřebiči na trhu. Aktualizované požadavky na ekodesign a energetické štítky na úrovni EU dávají konečným uživatelům záruku, že kupují energeticky účinné výrobky, a poskytují jim harmonizované informace bez ohledu na to, ve kterém členském státě si výrobek koupí. To je ještě důležitější vzhledem k rozvoji elektronického obchodu. Platí-li ekodesign a označování energetickými štítky na úrovni EU, jsou energeticky účinné výrobky propagovány ve všech členských státech, což vytváří větší trh, a tedy větší pobídky pro průmysl, aby tyto výrobky vyvíjel.
3)nedávnému výskytu „plně integrovaných svítidel“ na trhu (ze kterých nelze světelný zdroj vyjmout za účelem ověření): není jasné, zda tyto světelnětechnické výrobky spadají do působnosti stávajících právních předpisů, a nejasnost panuje také ohledně pravidel pro ověření souladu. Hrozí, že úspory energie u těchto výrobků nebudou dostatečné.

c) příliš mnoha parametry, které mají orgány dozoru nad trhem ověřovat, a příliš drahými a dlouhými požadovanými ověřovacími zkouškami;

Čeho by měla tato iniciativa dosáhnout?
Na pračky připadá významná část spotřeby elektřiny v domácnostech a vztahují se na ně minimální požadavky na energetickou účinnost, jakož i označování energetickými štítky. Na pračky se sušičkou se vztahuje povinné označování energetickými štítky. V důsledku těchto požadavků a technického pokroku spadá většina praček, které jsou v současnosti na trhu, do tří nejvyšších kategorií energetických štítků a většina praček se sušičkou spadá do dvou nejvyšších kategorií (A+ nebo vyšší). Tento vývoj je sice příznivý, ale současně znamená, že spotřebitelé nemohou dostatečně rozlišovat mezi výkonností spotřebičů nabízených na trhu. Mohou tudíž zakoupit pračku nebo pračku se sušičkou třídy A+, aniž by si uvědomili, že zdaleka nejde o pračku s nejlepšími výkonnostními parametry, nýbrž že naopak patří k nejméně výkonným spotřebičům, které jsou v současnosti na trhu. Programy používané ke zkoušení pracího procesu navíc neodrážejí skutečné podmínky v praxi a spotřebitelé je kvůli jejich dlouhé době trvání mnohdy nepoužívají. Následkem toho spotřebitelé nemusí dosáhnout úrovně spotřeby energie uvedené na štítku. Aktualizace požadavků na ekodesign a označování energetickými štítky umožní ve větší míře dosahovat nákladově efektivních úspor energie. Stávající nařízení o ekodesignu a označování energetickými štítky neobsahují požadavky přispívající k realizaci cílů oběhového hospodářství, jako jsou požadavky na trvanlivost, opravitelnost a recyklovatelnost, protože se zaměřují na energetickou účinnost. Avšak pračky i pračky se sušičkou, stejně jako mnoho jiných výrobků, lze významně zdokonalit z hlediska oběhového hospodářství, např. pokud jde o dostupnost a cenu náhradních dílů a jejich dodávek, přístup k informacím o opravách a údržbě a úplnější informace o konci životnosti spotřebičů: toho všeho by se postupně dalo dosáhnout opatřeními v oblasti ekodesignu. Zavedení požadavků na opravitelnost a recyklovatelnost tudíž pomůže zvrátit trend zkracování průměrné životnosti praček a přispěje k dosahování cílů oběhového hospodářství.
(1)neexistují žádné právní předpisy EU, které by se konkrétně zabývaly spotřebou energie chladicích spotřebičů s přímou prodejní funkcí;

Chladicí spotřebiče s přímou prodejní funkcí přímého prodeje (např. skříně do supermarketů, chladicí skříně na nápoje, malé mrazicí boxy na zmrzlinu, vitríny na porcovanou zmrzlinu a prodejní automaty) jsou klíčové pro zajištění jakosti potravin v potravinovém řetězci v Unii, a kromě toho spotřebitelům poskytují i další potraviny, které se rychle nekazí, např. nápoje, které jsou běžně konzumovány při teplotách nižších než okolní teplota. Při plnění této funkce však tyto spotřebiče mají významnou spotřebu energie a jsou přispěvateli v oblasti emisí skleníkových plynů, s roční spotřebou přibližně 65 TWh v EU-28, což odpovídá přibližně 0,46 % celkové konečné spotřeby energie v EU.

Čeho by měla tato iniciativa dosáhnout?

Podporovat energetickou účinnost jako příspěvek k bezpečnosti dodávek energie v rámci cíle Společenství, jímž je úspora 20 % spotřeby energie v EU do roku 2020.

Opatření je nezbytné přijmout na úrovni EU, neboť zmíněný nedostatek harmonizovaných specifických předpisů v EU vyvolává riziko, že jednotlivé požadavky na energetickou účinnost stanovené členskými státy by mohly narušit fungování vnitřního trhu EU. Směrnice o ekodesignu (zejména článek 16), která sleduje cíl týkající se vnitřního trhu jako právní základ vyplývající ze Smlouvy, a směrnice o energetických štítcích (článek 1) poskytují Evropské komisi právní základ k tomu, aby přijala prováděcí opatření ke snížení spotřeby energie komerčních chladicích skříní a nasměrování spotřebitelů k nejúčinnějším spotřebičům.

Argumenty pro navržení požadavků na zpracování po skončení životnosti (u možností č. 4 a 5) do značné míry podporují členské státy a nevládní organizace, proti těmto požadavkům se postavila pouze federace EFCEM.

C. Dopady upřednostňované možnosti
Možnost č. 2 by řešila rizika z hlediska IKT v celém finančním sektoru posílením schopnosti finančních institucí zvládnout incidenty související s IKT. Tím by se snížilo riziko, že se kybernetický incident rychle rozšíří po finančních trzích. Ačkoliv je obtížné odhadnout náklady provozních incidentů ve finančním sektoru (všechny incidenty nejsou oznámeny, rozsah nákladů je nejistý), průmyslové analýzy naznačují, že náklady pro finanční sektor v EU by se mohly pohybovat v rozmezí 2–27 miliard EUR ročně. Upřednostňovaná možnost by snížila tyto přímé náklady i jakékoli širší dopady, které by závažné kybernetické incidenty mohly mít na finanční stabilitu. Odstranění překrývajících se povinností informování a oznamování by snížilo administrativní zátěž. Pro některé z největších bank by úspory s tím spojené mohly dosahovat 40 až 100 milionů EUR ročně. Přímé oznamování by také zvýšilo znalosti orgánů finančního dohledu o incidentech IKT. Harmonizované postupy testování by zvýšily odhalování dosud neznámých slabých míst a rizik. Rovněž by se snížily náklady, zejména pro přeshraniční podniky. Očekávané celkové přínosy společného přístupu k testování by pro 44 největších přeshraničních bank mohly dosáhnout částky 11–88 milionů EUR. Zavedením soudržného souboru pravidel pro řízení rizik vyplývajících z poskytování služeb IKT třetími stranami by měly finanční podniky větší kontrolu nad tím, jak třetí strany – poskytovatelé IKT – dodržují regulační rámec, což by mohlo podpořit orgány finančního dohledu. Dalším přínosem by byla obezřetnost vyplývající z dohledu, který by příslušné orgány vykonávaly nad třetími stranami – poskytovateli IKT. Celkově znamená upřednostňovaná možnost větší přínosy pro společnost díky odolnějšímu provoznímu prostředí pro všechny účastníky finančního trhu a posílení ochrany spotřebitelů a investorů.
Byly zvažovány tyto možnosti: a) nelegislativní pokyny; b) legislativní zásah s dílčími alternativami u působnosti, pokud jde o činnosti, provozovatele platforem a prodejce; c) legislativní zásah za účelem posílení správní spolupráce. Upřednostňovanou možností je legislativní zásah za účelem posílení správní spolupráce a zahrnutí všech platforem a prodejců do oblasti působnosti, a tak zajistit co nejširší výsledky co do dodržování daňových předpisů a rovných podmínek.
Aby podniky mohly splnit požadavky upřednostňovaných možností, budou muset učinit investice a vynakládat i další prostředky na sledování expozice, což povede k vyšším provozním nákladům. Odhaduje se, že tyto výdaje by v příštích 60 letech mohly dosáhnout až 14 miliard eur. Pro většinu podniků by však tyto náklady měly být udržitelné s ohledem na to, jakého dosahují obratu. Dále byla do balíčku upřednostňovaných možností zahrnuta přechodná opatření, jež mají pomoci zmírnit problémy pro zaměstnavatele, ale také přispět k tomu, aby nezanikala pracovní místa. Podniky se sice v některých velmi specifických případech mohou rozhodnout přenést zvýšení nákladů na zákazníky, avšak to se na spotřebitelských cenách nijak neprojeví, anebo jen velmi omezeně. Provádění těchto upřednostňovaných možností ve vnitrostátních právních předpisech bude pro orgány veřejné správy spojeno s finančními náklady. Ty by podle odhadů mohly dosáhnout až 2,5 milionu eur.
EU přijala cíl stát se do roku 2050 klimaticky neutrální, tj. snížit své emise skleníkových plynů na čistou nulu. Současný cíl v oblasti klimatu do roku 2030 – dosáhnout alespoň 40% snížení emisí skleníkových plynů – a právní předpisy v oblasti klimatu, energetiky a dopravy byly přijaty s ohledem na snížení emisí skleníkových plynů do roku 2050 alespoň o 80 %. Hrozí tedy, že v rámci stávajících ambicí v oblasti klimatu pro rok 2030, zahrnujících jak uvedený cíl, tak související právní předpisy, budou tvůrci politik, investoři a občané přijímat rozhodnutí, která by mohla dostat vývojové trendy emisí v EU do rozporu s cílem dosáhnout klimatické neutrality do roku 2050.

Hlavní výhodou je to, že na cestě snižování emisí směrem ke klimatické neutralitě do roku 2050 nedojde ke zpoždění, což zvýší jistotu investorů a sníží riziko efektu uzamčení v uhlíkovém hospodářství. Investice do nízkouhlíkové ekonomiky mohou podpořit hospodářský růst a zaměstnanost, urychlit přechod na čistou energii a mohou hrát roli při zeleném oživení po krizi COVID-19. Nástroje pro stanovení cen uhlíku mohou jednak zvýšit příjmy, které lze opětovně použít v rámci zelených investic, jednak snížit narušující daně (např. zdanění práce), a podpořit tak hospodářský růst a zaměstnanost. Díky větší energetické účinnosti a mnohem intenzivnějšímu využívání energie z obnovitelných zdrojů by byl energetický systém bezpečnější a méně závislý na dovozu, přičemž úspory na nákladech na dovoz fosilních paliv by v období 2021–2030 dosáhly 325 miliard EUR, případně 375 miliard EUR. Energetická účinnost a využití energie z obnovitelných zdrojů by pomohly chránit spotřebitele před dopadem rostoucích cen energií. Zmenšily by se dopady znečištění ovzduší, jež by se do roku 2030 u nejvyššího cíle pro snižování emisí skleníkových plynů snížilo o více než 60 % (v porovnání s rokem 2015). V odvětví využívání půdy v EU by se zlepšilo udržitelné hospodaření, což by zvýšilo pobídky pro zalesňování a obnovu znehodnocené půdy s cílem zvrátit snižování přírodního propadu uhlíku v EU.
Hladký tok přeshraničního obchodu vyžaduje účinné postupy celního odbavení a kontroly, které zajistí bezpečnost a ochranu osob a podniků v EU. Částečně tomu napomáhají elektronické systémy stanovené v celním kodexu Unie, které elektronickými postupy nahrazují postupy založené na listinných dokladech. Na vnějších hranicích však musí být prosazováno také více než 60 aktů EU a vnitrostátních předpisů, které nejsou celní povahy (např. v oblasti zdraví a bezpečnosti, životního prostředí, zemědělství, rybolovu, mezinárodního dědictví, dohledu nad trhem atd.). Při tom jsou zapotřebí jiné doklady než celní prohlášení a týká se to až 13 % z téměř 300 milionů pohybů zboží ročně. Mnohokrát jde o zboží vysoce citlivé povahy. Jelikož správní orgány často pracují izolovaně a jejich systémy a postupy nejsou sladěny, s mnohým zbožím se nakládá způsobem, který je neefektivní a vede k chybám a podvodům. Některá povolení například umožňují rozdělit množství zboží do více celních prohlášení a jsou platná v celé EU. Orgány sice musí ověřit použitá množství, avšak manuální kontroly jsou časově náročné a nedostatečně přesné. Tyto problémy nelze vyřešit bez přijetí nových opatření na úrovni EU, a to i proto, že se částečně týkají unijních formalit. Úsilí členských států je rovněž často roztříštěné a mohlo by problém zhoršit kvůli nedostatečné interoperabilitě a přeshraniční povaze obchodu. Nejvýznamnější iniciativa EU v této oblasti, projekt EU CSW-CERTEX, dosáhla určitého úspěchu, ale je pouze dobrovolná a má omezený rozsah.

Zjištěné problémy jsou ze své podstaty nadnárodní, neboť se týkají přeshraničního pohybu zboží a chyby nebo podvody, k nimž dochází v jednotlivých členských státech, mohou mít dopad na celou EU. Vzhledem ke své odpovědnosti za celní unii a za příslušné necelní regulační požadavky má EU dobré předpoklady k tomu, aby koordinovala opatření, řešila roztříštěnost a dosáhla úspor z rozsahu. Stávající a očekávaná opatření se ukázala jako nedostatečná, protože: i) pokračující roztříštěnost / nedostatek interoperability by omezily přínosy postupné digitalizace a modernizace; ii) iniciativ na úrovni členských států by bylo málo z důvodu omezených zdrojů a neumožňovaly by určité klíčové funkce, jako je správa množství na úrovni EU, a iii) dobrovolná iniciativa EU CSW-CERTEX by ztratila dynamiku, pokud by po ní nenásledovala povinná opatření.